Бережной Василий Павлович

Дiти одного Сонця (на украинском языке)

Василь Бережний

Дiти одного Сонця

I.

Невеликий електрокар обтiчної форми, забравши пасажирiв з космiчного корабля "Аелiта", який щойно повернувся з Марса, рушив у напрямку приземкуватого вокзалу космодрому. Туди ще було далекувато, а вже виднiвся гурт зустрiчаючих бiля входу, здебiльшого - жiнки з букетами квiтiв у руках. Чорнiли триноги телевiзiйних камер: повернулась комплексна експедицiя, звичайно ж, телеглядачам цiкаво.

Костянтин Федорович Новик, посивiлий за цi роки чоловiк, напружував зiр, щоб швидше побачити свою Олену, вирiзнити з гурту її милу постать. Йому здавалось, що електрокар повзе, як жук, що пiшки можна було б дiйти набагато швидше i взагалi час нiби загальмувався. На очi йому напливали сльози, в грудях спирало вiддих, а думки переганяли одна одну: як то вона - чи здорова? Сам вiн за п'ять рокiв на Марсi постарiв, може, на цiлих двадцять. Нелегкий полiт, iнтенсивна праця на розкопках, та ще й у скафандрах, тяжка хвороба добре-таки пiдiрвали йому здоров'я. Борода побiлiла, i товаришi прозвали його марсiанським аксакалом, хоч i самi... Правду кажучи, Костянтин Федорович i зараз почувався не дуже, та це вiн вiдносив на рахунок земного тяжiння, вiд якого вони зовсiм одвикли. "Мине перiод адаптацiї, - бадьорився Костянтин Федорович, - i з марсiан ми знову станемо землянами, землянами з марсiан..."

Вiн аж кинувся, помiтивши, що починає дрiмати. Отакої! Заснути перед зустрiччю! Озирнувся - усi сидять принишклi, зосередженi, тiльки "холера ясна", тобто Микола Рудий, розтягує свої тонкi губи в iронiчнiй посмiшцi. Чи помiтив, як вiн клюнув носом? А Олена, хоч i не займається археологiєю, буде, певно, здивована... Хоча б уже скорiш...

- Увага! Водiй електрокара, повернiться забрати залишений на борту пакет.

- Холера ясна! - буркнув Микола Рудий. - Так ми нiколи не доїдемо.

Звичайно ж, усiм не терпиться якомога швидше зустрiтися зi своїми рiдними, але тут обставини беруть верх над бажаннями. Костянтин Федорович лише зiтхнув, коли при розворотi електрокара будинок вокзалу, а з ним i барвистий гурт зустрiчаючих зникли з очей. Нiчого страшного: збiльшується час на адаптацiю...

II.

Олена - ставна молода жiнка - сидiла, закинувши ногу на ногу, маленькими ковточками попивала каву, жартувала й смiялася, намагаючись приховати душевне сум'яття. Навiть наспiвувала давню пiсеньку:

Куди їдеш, куди вiд'їжджаєш,

Сизокрилий орле?

Вона вiдмовляла його вiд експедицiї з самого початку, як тiльки вiн похвалився, i тепер, перед самим вiд'їздом, теж не вiдступалася:

- Розкопки на Марсi? Безглуздя!

Костянтин поглядав на її примруженi очi, пухкi губи, що нiжно торкалися порцелянової чашечки, i думав, як то йому буде тяжко без неї - любого Оленятка. Ще ж немає й року, як вони одружилися. Але про те, щоб вiдмовитись вiд марсiанської мандрiвки, вiн, звичайно, i думки не допускав.

- Поясни їй хоч ти, Михайле, - звернувся до свого найближчого друга, запрошеного на прощальну каву. - Може, вона з тобою згодиться.

Михайло - широкоплечий бородатий молодий чоловiк - поглянув на Олену, осмiхнувся, потiм, прибравши серйозного вигляду, сказав:

- Якщо вiдверто, Костю, я теж маю великi сумнiви. Сама твоя гiпотеза... надто хистка.

У Новика пiдскочили брови: досi Михайло не висловлювався про його марсiанську гiпотезу, i це сприймалося, як мовчазне схвалення.

- От бачиш, i Михайло! - пiдхопила Олена. - А ти затявся... Доводь свою правоту на Землi!

- А хiба я не доводив? - заперечив Новик. - Аналiз нових олдовайських* знахiдок вiдсунув появу гомо сапiєнса ще на мiльйон рокiв... Цю загадку можна розгадати лише на Марсi.

______________ * Олдовайська стоянка у схiднiй Африцi, де провадили розкопки англiйськi археологи.

- Ну чому, чому саме на Марсi? - Олена iз стуком поставила чашечку на блюдце.

- Тому, що в нашiй Сонячнiй системi найранiше склалися умови для виникнення життя саме на Марсi, - спокiйно вiдповiв Новик.

- Але ж там не знайдено навiть мiкробiв, поверхня цiєї планети стерильна, - заперечив Михайло.

- Не забувай, що марсiанська атмосфера мiльйони рокiв зазнавала дисипацiї*, i ультрафiолетове випромiнювання Сонця безперешкодно робило свою справу. Звичайно, пiсля такої обробки поверхня буде стерильною. А от у надрах, я вважаю, можна знайти останки... гомо сапiєнсiв.

______________ * Вiдрив молекул у космос.

- Аякже, так вони на тебе i чекають! - перебила Олена.

- Якби всi були такi скептики, як ви з Михайлом, то мене нiзащо б не включили до складу експедицiї.

Михайло запалив сигарету i, солодко затягуючись, сказав:

- Я знаю, дехто в Академiї схильний пiдтримувати теорiю про марсiанське походження людства. Але ж нi ти, нi хтось iнший не пояснили того факту, що... гм... нащадкам тих марсiан, якi нiбито переселились на Землю, довелося пройти школу палеолiту, потiм мiдi i бронзи... Чому так сталося?

- Нiчого дивного, що в моїй гiпотезi ще є чимало темних мiсць. Було б дивнiше, коли б їх не було. I оце теж: чому вони, або їхнi нащадки, змушенi були починати з нуля? Поки що ми не маємо однозначної вiдповiдi. Можливо, перше поколiння прибульцiв не змогло адаптуватися i загинуло, адже параметри Землi - тяжiння, сонячна радiацiя, атмосфера i гiдросфера - iстотно вiдрiзняються вiд марсiанських. Залишилися, скажiмо, дiти, пiдлiтки, у яких поступово виробилися пристосувальнi реакцiї. Зрештою, не можна виключати i катастрофи. Так що...

- Все одно, бiлими нитками шито! - кинула знервовано Олена. - Де ж їхнiй космiчний флот? Не знайдено ж i уламочка!

- Ти не уявляєш, люба, що таке мiльйони рокiв, - лагiдно зауважив Новик. - Такий потужний агрегат, як Земля, здатний перемолоти не те що дрiбнi космiчнi кораблi, а навiть велетенськi мiста. Для Вавiлона, скажiмо, вистачило якихось двi тисячi рокiв. А мiльйон чи п'ять... Якби жителi покинули найбiльше мiсто Землi - Мехiко, воно б зникло без слiду, дарма, що розташоване на висотi понад два кiлометри. I потiм - деякi слiди все ж таки лишилися...

- Баальбекська веранда? - обiзвався Михайло. - В цю схему вона не включається. Це не такий уже стародавнiй об'єкт i споруджений не з метою космоплавання.

- В кожному разi, ви, - Новик перевiв погляд з Олени на Михайла, мусите визнати: взяти участь у цiй експедицiї - це мiй моральний обов'язок.

- Ох, якби я могла, то прихилила б Марс до Землi... - зiтхнула Олена. Ти от говориш про мiльйони, а мене страшать кiлька рокiв...

- А... не можна було... вам обом? - запитав Михайло.

- Не схотiла. - Новик окинув дружину радiсним поглядом. - А я й не наполягав. Сам розумiєш: скарб треба берегти. Гадаю, п'ять рокiв промине - й оком не змигнеш.

- I все-таки, - вiв своє Михайло, - я глибоко переконаний, що колискою людства є Земля i тiльки Земля.

- Надворi космiчна ера, - заперечив Новик, - а мислення у нас... приземлене. Якщо твою формулу розширити, все стане на свої мiсця: колискою людства є Сонячна система i тiльки вона.

- Е, нi, - заперечив Михайло, - я не хочу включати жодної iншої планети. Я - землянин до останньої клiтини. Такий феномен Природа створила у мить натхнення... Отак вони сперечались, вiдшукуючи аргументи з рiзних наук про Землю i Космос, але найшла коса на камiнь, кожен обстоював свiй погляд. Олена, зрозумiло, тягла руку за Михайла, марно сподiваючись, що чоловiк передумає i вiдмовиться летiти. Проте Новик був непохитний, вважав цю експедицiю головною подiєю свого життя, говорив про "внесок в науку", моральний обов'язок, поклик долi тощо.

- Ну що ж... - Олена якось безпорадно усмiхнулася. Була схожа на маленьку дiвчинку, якої цурається батько. - У такому випадку побажаймо успiхiв у безнадiйнiй справi нашому впертому "марсiаниновi"!

Костянтин Федорович помiтив, як затремтiли її губи.

- Дякую, Оленятко! - сказав бадьоро, щоб заспокоїти її й себе. - А якщо будуть якiсь труднощi... - Обернувся до Михайла: - Я сподiваюся, ти виручиш, допоможеш?

- Авжеж. - Михайло знiтився, вiн мало знав Олену, а вдома у них був оце вперше. - Не май сумнiву...

Коли через кiлька днiв прощались на космодромi, Новик мiцно обняв свого друга i ще раз попросив пiклуватися про Олену. А вона стояла така беззахисна, потемнiла з лиця, що в Новика замлоїло у грудях. В останнi хвилини казав їй заспокiйливi, нiжнi слова, та позбутися тривожного передчуття так i не змiг..

III.

Пiщана буря - явище на Марсi не рiдкiсне, проте, коли усе навколо заволокло оранжевою млою, двоє дослiдникiв у скафандрах, обвiшаних iнструментом, були заскоченi зненацька. Мiрiади пiщинок запорощали по шоломах та окулярах.

- Холера ясна! - почувся в навушниках голос Миколи Рудого. - Може, повернемось?

Зупинились, розглядаючись навколо. Крiзь пiщанi хвилi, що набiгали одна на одну, бази не видно, а гори, до яких вони прямували, бовванiли неподалiк. Свiтло скаламутилось, сонячне кружальце зникло, можна заблукати. I хоч запаси води i кисню достатнi, але все ж таки...

- Давай, мабуть, дiйдемо, - сказав Новик, - тут рукою подати. Переждемо. Тiльки треба зв'язатися.

Рудий не заперечував, розмотали свої "ласо" i, з'єднавши їх защiбками, почовгали по сипучому пiску.

Пiд крутою горою знайшли собi прихисток. Пiщанi потоки тут робили траєкторiю, як ото водоспади на далекiй Землi, отож, розташувалися пiд ними, вирiшивши чекати, скiльки буде можливо. Цi марсiанськi бурi ще недостатньо вивченi, свою безглузду роботу - пересипання мiльйонiв тонн пiску з одного мiсця на iнше - вони провадять iнколи цiлими тижнями, а найчастiш - кiлька годин. Та ось удалинi загримiв грiм, - певна ознака, що буря дiйшла свого пiка, скоро почне стихати.

"Дивовижна планета, - думав Костянтин Федорович, сидячи плече в плече зi своїм колегою. - Природа не додала їй, може, кiлька вiдсоткiв маси. А то квiтувала б, як i Земля. Чи, може, екологiчна катастрофа сталася внаслiдок термоядерної пожежi? Колись наука вiдповiсть на цi запитання... А розкопувати треба десь тут, у гаданих мiсцях поселень. З оцих гiр витiкала рiчка, поруч - берегова лiнiя колишнього моря. Ох i здивується ж Олена, коли я знайду рештки Розумної iстоти! Вiдсутнiсть вологи в грунтi i в атмосферi сприятливий фактор для збереження..."

Якщо по щиростi, Новик намагався заспокоїти себе. Опинившись на Марсi, побачивши мертву пiщану пустелю, вiн трохи охолов, упевненостi поменшало. I ось тепер, слухаючи посвист бурi, чоловiк намагався вiдiгнати невеселi думки, що обсiдали його.

Гуркiтливий вал грому прокочувався все ближче. При кожному розрядi нашi дослiдники зiщулювались, втягуючи голови в плечi. Марсiанська канонада гримiла ще добрих двi години, потiм почало втихомирюватись. Пiщана каламуть поволi осiдала, в небi проступив блiдий диск Сонця, i дослiдники, полегшено зiтхаючи, вийшли зi свого сховку. Та даремно вони радiли. Нiби помiтивши нарештi втiкачiв, розлючена стихiя завирувала з новою силою, електричнi снаряди рвалися поруч, i не встигли вони вернутись на те мiсце, де ховалися, як вибух страшенної сили струсонув не тiльки атмосферу, а й самi гори. Костянтин Федорович вiдчув, що падає, i знепритомпiв. До тями їх привiв голос чергового оператора:

- Дослiдники! Дослiдники! Що сталося? Чому не вiдповiдаєте? Мабуть, присипало пiском...

Оцi останнi слова i дiйшли до свiдомостi Новика.

- Та нi... - спромiгся вимовити. - Оглушило... Шок...

- Скафандри! - тривожно вигукнув оператор. - Як вашi скафандри?

Новик вдихнув i видихнув. Повiтря було свiже.

- В порядку.

- I в мене також, холера ясна! - обiзвався Микола Рудий.

- Ну, от i чудово. Прохання до заходу Сонця повернутися на Базу.

Пiдвiвшись, вони спочатку обдивилися один одного - нiяких пошкоджень на скафандрах не було. А потiм оглянулись на гору i заклякли, враженi побаченим. Там, де був їхнiй сховок, куди вони не встигли добiгти, глибоко в грунт угруз гостроребрий уламок скелi! Он чого двигтiло пiд ногами... Холодок запiзнiлого страху прокотився по спинi, коли Новик уявив, що б сталося, якби вони сидiли там...

- Холера ясна... - прошепотiв Рудий.

- Мабуть, хтось iз нас в сорочцi народився! - вигукнув Костянтин Федорович.

- Обоє, бiсова личина! - озвався Микола.

Тепер уже їх охопила ейфорiя: були за кiлька секунд вiд смертi i лишилися живi!

Заспокоївшись, почали оглядати обвал. Тим часом буря вляглася зовсiм i новонаметенi бархани застигли в нерухомостi.

Микола Рудий цiкавився мiнералами, - вiдбивав топiрцем камiнцi з окремих жил вiдпанаханої скелi та кидав їх до "геологiчної" кишенi свого скафандра. Новик пильно придивлявся до грубих шарiв породи, вiдбатованих скелею. Сiрi, бiластi, рудуватi, вони нагадували шкуру зебри. Та ось вiн помiтив якусь пляму. Мабуть, смуга осадкових порiд... Так i є - черепашки!

- Знахiдка, друже!

Показуючи дрiбнi уламки черепашок напарниковi, Костянтин Федорович не приховував своєї радостi.

- Ну, хто тепер заперечуватиме, що життя на Марсi було? Хто, я вас питаю?

- А нiхто, холера ясна! - засмiявся Рудий.

Длубаючись у породi, що була колись дном океану, дослiдники навизбирували цiлу жменю черепашок. Потiм зафотографували мiсцину, позначили пiдхiд низкою камiнцiв та й рушили до Бази, бо вже вечорiло, незабаром язики лютого космiчного холоду лизатимуть пiски. А завтра можна розпочати пошуки з самiсiнького ранку.

На Базi, як i слiд було сподiватися, їхня знахiдка викликала фурор. Радiли всi - вiд командира до кухаря: лише за оцими дрiбними уламками давнього життя варто було летiти на Марс! А це ж тiльки початок, будуть ще цiннiшi релiквiї!..

Цiєї марсiанської ночi Костянтин Федорович майже не спав. Крутився на своєму надувному матрацi, марно намагаючись зупинити круговерть думок. Раптом над вухом прокукурiкав пiвень - хрипко, з отим протяжним "а-а-а..." Вiн схопився. Пам'ять увiмкнула цi звуки з далекого сiльського дитинства саме вчасно: на марсiанський обрiй викотився маленький диск золотого Сонця...

Того дня Костянтин Федорович не забуде нiколи.

У пiднесеному настрої вони рушили вiд свого космiчного корабля. Вже пiдходячи до розчахнутої скелi, Костянтин Федорович раптом перечепився за якийсь майже непомiтний виступ i засторчакував у виїмку. Таке з ним траплялося й ранiше, бо якось не звик дивитися пiд ноги. Але то ж на Землi. А тут... Падаючи, забився не дуже, але з жахом почув зловiсне сичання: iз скафандра виходило повiтря.

Безпорадно, гарячково обмацував цупку, таку мiцнющу тканину, намагаючись знайти пошкодження. Це ж сама смерть сичить йому в вуха...

- Мундштук, холєра ясна! - скрикнув Рудий.

О боже, вiн зовсiм забув про мундштук! Схопив його в рот, затиснув зубами. Тепер нехай шипить, не страшно - запасного балона височить надовго...

Звiсно, довелося вертатися на Базу. Витрачено було майже иiвдпя, зате ж тепер Новик був обачливiший, дивився куди ступати.

- Виявляється, й на Марсi є тяжiння, трясця його матерi, - пожартував Рудий.

Удруге прийшовши до розкопу, Костянтин Федорович заходився розглядати виступ, що об нього спiткнувся.

- Мабуть, якийсь камiнь, холєра ясна. - Микола теж присiв навпочiпки.

- Зараз побачимо. - Новик вийняв лопаточку i почав обкопувати. I в мiру того, як вибирав грунт, його охоплювало хвилювання. - Дивний утвiр... Нi, це не камiнь, а скам'янiлiсть...

Почав обережно похитувати, потiм спробував витягти, але не змiг.

- Допомогти? - запропонував Микола, беручись i собi.

Удвох вони витягли "палицю" i одразу ж взялися очищати її вiд затвердiлого пiску i глини.

- Цiлий стовбур, - холєра ясна!

- Це кiстка, - сказав Новик якомога спокiйнiше, - скам'янiла кiстка... якогось ссавця.

- Може, Гомо Марсiануса? - засмiявся Рудий. - Так її ж не менше двох метрiв!

Новик повертав костомаху на всi боки, мовчки обмацував (хоч крiзь грубi рукавицi що можна вiдчути?), потiм сказав:

- Даремно жартуєте, колего. Цiлком iмовiрно, що й Гомо... Це гомiлкова кiстка... так, так... А кому вона колись належала, треба буде ще встановити.

- Нiчого собi органiзмик, холєра ясна! - вигукнув Микола, ставлячи кiстку сторч. - Вище нашого зросту! Гомiлочка... Це вже серйознiше, нiж черепашки.

Тiльки пiднявши руку, вiн сягав верхнього кiнця кiстки. Поклав, усе ще дивуючись з такої "холери ясної".

- В умовах Марса, може, це - норма,- зауважив Новик.- А взагалi, Природа конструює ще й не таких гiгантiв... Гадаю, ми тут знайдемо ще дещо...

Маленькими лопатками багато не вкопаєш, а все-таки за кiлька годин марудної роботи вони видобули ще троє велетенських ребер, що очевидно належали тiй самiй особi, кам'яне зубило i шкребок.

Цих знахiдок було досить, щоб на все життя прославити кого завгодно з археологiв, проте Новик був явно розчарований.

- Що з вами, Костянтине Федоровичу? - подивився йому в вiчi Микола. Холєра ясна! Невже ви не радi?

- Я шукав Гомо Сапiєнса... - буркнув Новик.

- А-а...

Рудий швидко змiркував: останки гiгантського Марсiануса Габiлiса* геть пiдривають гiпотезу вченого про марсiанське походження людства.

______________ * Вiд "Гомо Габiлiс" - Людина Умiюча.

Наступного дня Костянтин Федорович занедужав i розкопки провадили вже без нього. Кожну знахiдку, проте, реєстрували: "З поховання, вiдкритого проф. Новиком", наївно сподiваючись втiшити самолюбство вченого. А йому було зовсiм байдуже, глибока апатiя охопила тiло й душу, чоловiк лежав пластом, тупо дивлячись на пластикову обшивку стелi. Вiн, звичайно, знав, яке велике значення для науки мають цi розкопки, i все-таки радостi не було.

Майбутнi бiографи вченого назвуть цей перiод "кризою iдеї". Воно й схоже на те, бо навiть така унiкальна знахiдка, як вiдомий в усьому свiтi череп марсiанського гiганта, не зворушила його.

Череп вiдкопали десь на сьомий день виснажливої працi. Порiвняно з кiстяком Марсiануса, якому вiн i належав, череп був маленький, i що найважливiше - складався з однiєї суцiльної кiстки. Жодного шва! Тiльки в скронi застряг блискучий гострий камiнець.

Коли череп занесли в iзолятор, Костянтин Федорович довго i мовчки розглядав його з усiх бокiв, навiть помацав той кам'яний наконечник, а вiддаючи, тiльки й сказав:

- П'ятсот грамiв...

Це означало, що мозок викопаного марсiанина був мiзерно малий. Колеги висловлювали припущення: може, цей марсiанський примат розвинувся згодом до високого iнтелектуального рiвня, розкопки тiльки ж почалися...

Костянтин Федорович кривився на тi слова i заперечливо хитав головою. Хiба ж не ясно, що череп без швiв не давав нiякої перспективи? Де вже тут говорити про гомо сапiєнса - людину розумну... Очевидно, еволюцiя тут iшла по тупиковiй лiнiї, зовсiм не так, як вiн змоделював її в своїй гiпотезi.

А на верхню щелепу, в якiй усi зуби зрослися в одну кiстку, Новик не схотiв i дивитися.

- Дайте менi спокiй з тим дегенератом! - буркнув роздратовано. - Вiн запiзнився на фестиваль Розуму...

- Влучно сказано. Запiзнився, холєра ясна! - Микола Рудий обережно поклав щелепу у пластмасовий мiшечок. - Та не сумуйте, Костянтине Федоровичу, ще ж не весь Марс розкопано.

Iнколи Новик просто заздрив своєму колезi. Може, отак i слiд жити, не вигадуючи казна-чого?

IV.

А проте Костянтин Федорович думав про того марсiанського мiнiцефала i тут, уже на Землi, сидячи в електрокарi. Та, власне, топ незграбило весь час не виходив йому з голови, з тiєї митi, коли вiн розглядав череп, маленький череп з великими очницями. Як то йому жилося на березi моря? Як вiн сприймав мiнливий свiт? Чи мислив хоч трохи? Авжеж. Череп був напакований нейронами надзвичайно щiльно, а великi очi вбирали широченну панораму. Великi i, звичайно, дуже випуклi... Та вiн же ось ними дивиться - сам Новик - аж дух захоплює! Далеко внизу котяться безконечнi хвилi золотого моря, а високо вгорi пливе золоте кружальце, i вiн, марсiанин, добре знає: хоч воно й невелике, те кружальце, а випиває море, i доки прилетять сюди дiти Голубої планети, навколо буде сама пустеля... О, щось з'явилося в небi, якась цяточка, бiльшає, зблискує... Космiчний корабель. Вiн добре знає: то летить експедицiя на Марс, там i вiн, Костянтин Новик, вiн знайде мої останки. Чиї "мої"? Та Новика ж, адже i я - Новик. Ми ж дiти одного Сонця, одного Сонця...

- О, холєра ясна, прибули!

Костянтин Федорович клiпнув - немає золотистого моря, i вiн уже не високий та дужий марсiанин, а знесилений, кволий чоловiк, який дивиться на свiт маленькими примруженими очима. До нього долинає шум i гам космодромного вокзалу, товаришi, пригинаючись, вибираються iз електрокара.

Радiснi обличчя, усмiшки, вигуки i навiть зойки.

Квiти... Якi ж вони яскравi, якi красивi земнi квiти!

I музика пiд голубим небом, i нiжний вiтерець...

А в Костянтина Федоровича стиснулось серце вiд передчуття якоїсь бiди. Скiльки тут людей юрмилось! А вiн вiдчував порожнечу. Що сталося? Певне, щось сталося: нема Олени...

Ще водив поглядом по юрбi, а груди холодила безнадiя, вже знав: її тут нема.

Ох, як запекло, защемiло серце! Перепочити б... Он там, де лава пiд стiною. На ногах нiби гирi, важко пересувати. А як же той марсiанус?..

Нарештi сiв, маленькими ковтками хапаючи повiтря, наче пив окрiп. Душно. Заросле обличчя зросилося потом. I чого той Микола галасує? У присмерку з'явилися якiсь тiнi.

- Пробач, Костю, що спiзнились. Михайло... Поки впорали малого...

Голос нiби Оленин... Так, так, це вони з Михайлом. А малий... Спiзнились... Нi, це вiн запiзнився... Тривожний скрик:

- Що з тобою, Костю? Ти занедужав?!

- Холєра ясна! Чоловiк непритомний, а вони з квiтами... Мерщiй, мерщiй, лiкарю!

Микола Рудий шарпнув йому сорочку, гудзики посипались додолу.

Чиїсь тремтливi пальцi торкалися його руки, а вiн уже стояв на березi золотистого марсiанського моря, високi дужi ноги омивало тепло, пiд округлим черепом без єдиного шва билася думка: "Звiдки цей колiр? Звiдки цей колiр?" I водночас вiн бачив, як там, на далекiй Землi, бiля нього пораються троє лiкарiв, чув невдоволене бурчання Миколи Рудого i Оленине схлипування:

- Спiзнились...

"Усi кудись спiзнюються, а Сонце випиває море, крiзь воду просвiчує пiсок - майбутня пустеля... Он чому колiр золо..."

Новик полегшено зiтхнув, i це було його останнє зiтхання.

Content

Бережной Василий Павлович
Дiти одного Сонця (на украинском языке)