Омир

Одисея

Поемата е непълна.

Първа песен

СЪВЕЩАНИЕ НА БОГОВЕТЕ АТИНА ПООЩРЯВА ТЕЛЕМАХ

Музо, запей ми за този герой многоопитен, който

странствува дълго, откакто порути свещената Троя,

много поселища хорски видя и позна обичаи.

Много страдания той по морето пустинно понесе,

своя живот да спаси, а другарите в къщи да върне.

Тях не можа да избави, напусто му грижите бяха.

Грозната участ сами си навлякоха чрез светотатство —

ядоха гойните крави на Хелиос Хиперионов

те в слепота. И отне им часа на завръщане богът.

Ей за това разкажи ни ти, щерко на Зевс благосклонна!

Всички останали вече, избягнали близката гибел,

бяха си по домовете далеч от море и от битва.

Него единствен, бленуващ за роден край и за съпруга,

светлата нимфа Калипсо напразно задържаше силом

там в пещерата дълбока с надежда съпруг да й стане.

Но кръговратът годишен доведе година, в която

бяха безсмъртните вече отсъдили той да се върне

(но и в Итака не щеше сред своите близки да свърши

страшните мъки!). За него изпитваха жал боговете —

всички освен Посейдон. Неотстъпно преследваше богът

с гняв Одисея божествен, додето в родината стигне.

Тъкмо веднъж Посейдон посети етиопци далечни

(те на самия предел на света са, на две разделени —

Слънцето дето захожда, живеят, и дето изгрява).

Там хекатомби приемаше той от овни и волове

и се любуваше седнал на пира. По същото време

всички останали бяха в чертога на Зевс олимпийски.

Пръв заговори бащата на хората и боговете,

след като той си припомни за оня Егист

безупречен (него срази пък Орест, знаменитият син на Атрида).

В спомен за него Кронион така на безсмъртните рече:

„Чудно, че смъртните хора за всичко винят боговете!

Идело злото, възкликват, от нас. Но нали чрез безумство

мимо съдбата нерядко глупци си навличат погибел?

Мимо съдбата Егист на Атрида съпруга законна

грабна, а него погуби, когато в родината дойде.

Ние го предизвестихме за неотвратимата казън

(беше ни пратеник Хермес, сразителят зорък на Аргос),

да не убива мъжа, да не му похищава жената,

че за Атрида отплата Орест ще потърси, когато

вече съзрял закопнее за своята мила родина.

Ние напразно вещахме чрез Хермес! Отблъсна в сърцето

този разумен съвет, но за всичко Егист бе наказан.“

Тъй му отвърна Палада, на Зевс совооката щерка:

„О всемогъщи наш татко Крониде, властител върховен!

Истина, той си заслужи напълно такава погибел.

Нека така да погине и всеки подобен злосторник!

Но ми более сърцето за мъдрия мъж Одисея.

Клетникът страда, отдавна разлъчен от своите близки

в остров, стаен сред вълните далеч като пъп на морето.

В острова, с гъсти дъбрави обрасъл, живее богиня —

щерка на страшния Атлас, що знае навред из морето

тъмните бездни и яко подпира онези огромни

стълбове, дето делят от небето високо земята.

Щерка му пленник държи Одисея злочест безутешен.

Тя го възпира и с думи вълшебни омайва гальовно,

свидна Итака дано да забрави. Бленува напразно

той пък да зърне дима, от земята му родна възнасян,

и за смъртта си неспирно копнее. Не се ли препълва

с мъка сърцето ти, Зевс олимпийски? Нали Одисеи ти

жертви за милост принесе край кораби вити ахейски

в ширната Троя? Защо си, Кронионе, тъй непреклонен?“

Тъй и отвърна Кронид, събирачът на облаци тъмни:

„Странни слова излетяха, о дъще, из твоите устни!

Мога ли аз да забравя за миг Одисея божествен —

с ум сред мъжете личи и принасяше толкова жертви

нам — боговете, които владеем небето безбрежно.

Не! — Посейдон земедържец без отдих враждува с героя —

гневен, задето лиши от окото едничко циклопа.

А Полифем исполинът по своята сила преваря

всички циклопи. Роди го свещената нимфа Тооса,

щерка на Форкин, що бди над морето, шумящо безспирно.

Някога я овладя Посейдон в пещера полуздрачна.

Ей затова Посейдои земедържец, макар че не иска

сам да погуби героя, го тласка далеч от Итака.

Нека сега на Олимп боговете задружно помислим

как Одисей да се върне дома. Посейдон пък ще трябва

вече гнева си да спира. Че може ли той да воюва

тъй самоволно едничък против боговете всевечни?“

Тъй му Атина отвърна, на Зевс совооката щерка:

„О всемогъщи наш татко Крониде, властител върховен!

Щом е наистина днес на безсмъртните вече угодно

своята родна земя Одисеи многоумен да види,

нека вестителят Хермес, сразителят зорък на Аргус,

в остров Огигия бързо да иде и да възвести там

нашата воля свещена на гиздавокосата нимфа.

Нека се върне дома си героят, кален в изпитните.

Аз пък в Итака ще сляза и там на сина Одисеев

с гняв ще изпълня сърцето и смелост ще влея в духа му,

да събере на съвет той ахейците къдравокоси

и да разгони тез нагли женихи, които му колят

сбраните вкупом овци, бавноходите бици рогати.

После да иде той в Спарта, оттам в песъчливия Пилос,

вест от мълвата да чуе — кога се завръща баща му,

та да разцъфне за него сред хората слава велика.“

Рече тъй и на нозете си върза вълшебните златни

вечни сандали, които я носеха и над вълните,

и над земята безкрайна с гальовния лъх на зефира.

Бойното копие взе си, заострено с меден завършек,

яко и мощно, с което сразява пълчища от войни,

щом разгневена се вдигне на бога могъщ дъщерята.

От олимпийския връх като вихър се спусна Палада,

та озова се в Итака до портата на Одисея —

тъкмо пред прага на двора, в десницата с копие медно.

Образ на странник, на Ментес, тафийския вожд, бе приела.

Вътре Атина завари събрани женихите нагли.

Местеха пулове те и сърца веселяха безгрижно

там върху кожи от бици, които сами са заклали,

а покрай тях глашатаи и роби чевръсти сновяха.

Смесваха вино с вода във дълбоки стакани едните,

другите с гъби шупливи почистваха сръчно софрите

я върху тях пред мъжете деляха камарите с мръвки.

Пръв Телемах боговиден съгледа богиня Палада.

Той сред женихите мълком седеше с душа нажалена.

Мислено виждаше ясно родителя свой благороден —

най-сетне как се явява, женихите как той разгонва,

с почит отвред ограден, над имота си как заповядва.

Тъй сред женихите, в мисли унесен, съзря той Атина,

спусна се право към входа засрамен, че толкова дълго

гост е принуден на прага да чака, пристъпи към нея

бързо, подаде десница и медното копие грабна.

Пръв Телемах заговори и рече словата крилати:

„Поздрав на теб, чужденецо! При нас ти за пир ще останеш.

Своята нужда ще кажеш, когато ни гозбите вкусиш!“

Рече така Телемах и поведе богиня Атина.

Заедно с нея щом влезе в обширния дом Одисеев,

якото копие взе и го сложи пред стройна колона

вътре в хранилище, гладко излъснато, дето и други

копия на Одисей, непреклонен в бедите, стояха.

После заведе Атина до трона, прекрасно изписан,

ленена тъкан постла, под нозете й столче постави.

Седна в кресло пъстроцветно до нея, далече от други,

странникът да не попадне в съседство с надменна трапеза,

та отегчен да отблъсне храната сред страшната глъч, и

вест да потърси за своя отдавна отсъствуващ татко.

Ето робиня донесе пред тях върху сребърен поднос

златен прекрасен кърчаг със студена вода за ръцете,

после поля им самата и гладка трапеза подаде.

Хляба пък сложи пред тях икономката достопочтена,

ястия пищни със радост подбрала от всички запаси.

Бързо дойде разпоредник, блюда нависоко понесъл

всякакви, златни стакани самият на масата тури,

а глашатаят без отдих разливаше в чашите вино.

В залата шумно тогава женихите нагли нахлуха

и по кресла и столове насядаха те — върволици.

Редом слугите поляха на всички ръце да измият,

и на камари в панерки донесоха хляба робини,

млади момци им наляха догоре стаканите с вино.

Мигом пресегнаха те към готовите мамещи гозби.

Щом като своята жажда и глад утолиха напълно,

нова наслада горещо в сърцата си те пожелаха —

песни с китара и танци, украса на всяка гощавка.

Ей глашатаят подаде звънливата лира на Фемий,

Пееше той по принуда сред тези безсрамни женихи.

Звънна по струните Фемий и почна пленителна песен.

Към совоока Атина тогаз Телемах се обърна,

леко главата си сведе към нея, та друг да не чуе:

„Странниче скъпи, дали ще се сърдиш на моите думи?

Гледай, едничка са грижа на тези китара и песни.

С леко сърце разпиляват безплатно имота на оня,

белите кости на който изгниват далече по суша

на дъждовете или ги подмятат вълни по морето.

Ех, да го бяха видели, че идва отново в Итака,

щяха да искат да бъдат нозете им много по-бързи,

нямаше тука да грабят и злато, и дивни одежди.

Но той погина, застигнат от орис злощастна.

Утеха нам не остава, дори ако някой роден на земята

каже, че той ще се върне. Помръкна денят му възвратен!

Но откровено кажи ми и нищо не скривай от мене!

Кой си? Отде си? Градът ти къде е? Кои са баща ти,

майка ти? Кораб какъв те доведе? С кои мореходци

в наша Итака доплава? Пред другите как се зовяха?

(Ти не си тука по суша пристигнал, от всичко е ясно.)

Още това извести ми открито, добре да го зная:

пръв път ли идеш ти тук, или вече си бивал в Итака

гост на баща ми? Нерядко спохождаха нашата къща

странници разни, със всички обичаше той да общува.“

Тъй му отвърна сега совооката дева Атина:

„Всичко това ще разкрия пред тебе съвсем откровено.

Ментес наричат ме всички, а цар Анхиал ми е татко.

Славя се аз, че владея над веслолюбивите тафци.

Тука пристигнах сега аз на кораб със своите другари

и по море винобагро към чужди народи пътувам.

Мед ще подиря в Темеза, а нося блестящо желязо.

Бързия кораб оставих в полите на Нейон гористи,

в залива Рейтрос ме чака — далеч от града, край полето.

Аз се гордея, че още от древност бащите ни свързват

връзки на гостоприемство. Когато споходиш Лаерта,

този герой престарял, ще узнаеш от него ти всичко.

Вече той, казват, не ходел в града, а си бремето влачел

вън на полето с ратайка старица, която му носи

ястие, още и вино, кога му изтегнат нозете,

след като дълго е ходил по ръта на своето лозе.

Аз пък пристигнах, дочул от мълвата, че вече е в къщи

татко ти. Но боговете навярно сред път са го спрели.

Вярвам, не е на земята умрял Одисей благороден,

още живее героят, изгнаник сред морската бездна,

в остров, стаен сред вълните далече. На хора свирепи,

варвари диви, той в плен е попаднал и страда в неволя.

Но ще предскажа на тебе това, що в душата ми влагат

днес боговете всемощни, и то ще се сбъдне без друго —

вярвам, макар че не съм ясновидец и птицегадател.

Дълго той няма далеч да остане от мила родина.

Пак ще се върне, дори да му сложат железни вериги.

Твоят баща находчив ше измисли все някаква хитрост.

Но откровено кажи ми и нищо не скривай от мене.

Толкова снажен, нали си рожденият син Одисеев?

Чудно приличаш на него в лицето, в очите искрящи.

Ясно го помня, на гости един друг си ходехме с него

още преди да отплава за Троя, където и други

най-отличени аргейци се втурнаха с кораби вити.

Но след това Одисея не срещах, ни той ме е срещал.“

А разсъдливият син Одисеев така й отвърна:

„Всичко пред теб, чужденецо, съвсем откровено ще кажа.

Моята майка разказва сега, че съм син Одисеев.

Сам аз не зная. И кой ли със сигурност знае рода си?

Все пак желая да бъда наистина син на щастливец,

който сред своя имот ще достигне до старост дълбока.

Но като искаш да знаеш, от всичките жители земни

най е злощастен сега според хората моят родител.“

Тъй на това отговори на Зевс совооката щерка:

„Не! Боговете не искат за бъдните дни да остане

твоят род жалък, щом син като тебе роди Пенелопа.

Но извести ми сега и не скривай ти нищо от мене:

таз веселба и тълпата що значат? Защо ти са нужни?

Пир или сватба уреждаш? Не е то забавна гощавка.

Мен ми се струва, в дома ти безчинствуват гостите нагло.

Всеки порядъчен мъж яростта си не ще овладее,

тук ако дойде и види туй тяхно позорно държане.“

А разсъдливият син Одисеев така й отвърна:

„Страннико, щом като питаш, то аз ще ти кажа открито:

някога беше домът ни препълнен с богатства и тачен

беше от всички, когато живееше тука баща ми.

Но боговете в гнева си са вече отсъдили друго,

този герой в непристъпна тъма от очите на всички

скриха. Не щях да жалея смъртта му дотолкова много,

паднал да беше в земята троянска със ратни другари

или в ръцете на близки, когато завърши войната.

Гробна могила над него ахейците щяха да вдигнат,

щеше синът му навеки сред слава велика да грее.

Но похитен е той вече безславно от харпии бесни.

Тръгна, изчезна, забравен от всички, а мене остави

в сълзи потънал и в скръб. Но не жаля аз само за него.

Ах, боговете и други тревоги на мен причиниха:

всички, които владеят различните острови тука —

първите хора на Сама, Дулихий, гористия Закинт,

всички, които сега управляват Итака скалиста,

искат на моята майка ръката и грабят имота.

Нито отблъсва тя явно такава омразна женитба,

нито й силите стигат да вземе решение твърдо.

Те пък пилеят имота, а сетне и мен ще погълнат.“

С мъка голяма така му отвърна богиня Палада:

„Клетнико, как се нуждаеш сега от баща си далечен

тежка ръка да стовари връз тези безстидни женихи!

Ех, да се върнеше днеска и тук да се спреше пред прага

с копия две във ръцете, заварден със шлема и щита!

Тъкмо такъв го съгледах аз първия път у дома ни,

щедро когато сред пира тешеше сърцето си с вино.

Беше дошъл от Ефира — от Илос, сина на Мермера.

Там Одисей бе отплавал на кораба свой бързоходен,

смъртоносна отрова да търси, с която да може

медни стрели да напойва. Отказа отровата Илос —

че се боеше в душата си от боговете всезрящи.

Моят баща му я даде от искрена обич и дружба.

Ех, да се беше такъв Одисеи пред женихите мярнал,

щеше да стори живота им кратък и брака им горък!

Но боговете блажени дълбоко в сърцата спотайват —

той за страхотната мъст дали в своята къща ще дойде,

или пък не. А на тебе предлагам сега да помислиш

как от палата далеч да прогониш тълпата женихи.

Слушай какво ще ти кажа и смело пристъпяй към дело:

утре повикай в зори на съвет вси герои ахейски,

всичко яви им и нека свидетели са боговете.

Искай да се разотидат женихите по домовете

и ако твоята майка желае повторна женитба,

нека си иде обратно в дома на баща си всевластен.

Там да приготвят тогава женихите нейната сватба

с много женитбени дари, прилични за щерка обична.

Тебе съветвам пък мъдро, дано да ми чуеш съвета:

двайсет гребци нагласи върху най-издръжливия кораб,

бързай тогава да дириш баща си, отдавна изчезнал.

Все ще дочуеш за него от смъртен или от мълвата —

тя е вестител на Зевса и шепне словата му вредом.

Първом ти в Пилос иди да разпиташ великия Нестор,

в Спарта оттам потърси златокъдрия цар Менелая,

който се върна последен от вси меднобронни ахейци.

Чуеш ли там, че е жив твоят татко, че той се завръща,

мъката твърдо понасяй година, но пак го дочакай.

Чуеш ли там, че е мъртъв, че живите той е напуснал,

бързо върни се обратно в обичната своя родина,

гробна могила му тук насипи с дарове погребални,

както е редно, тогава склони Пенелопа за брака.

След като всичко изпълниш и всичко щастливо завършиш,

виж, помисли, до ума и сърцето си ти се допитай

как до един да изтребиш женихите в твоите чертози —

с хитра измама или пък открито със сила. На тебе,

възраст момчешка надрасъл, детински игри не приличат.

Знаеш, че в целия свят се прослави Орест богоравен,

щом отмъсти на Егиста, коварния отцеубиец,

дето лиши от живота прочутия негов родител.

Но и на тебе прилича, мой друже, тъй снажен израсъл,

да се покажеш безстрашен, та внуците да те прославят.

Време за мене настана при бързия кораб да ида.

Моите спътници чакат и може би вече роптаят.

Имай за другото грижа ти сам и помни що ти рекох.“

А разсъдливият син Одисеев така й отвърна:

„Виждам, говориш пред мене, приятелю, с обич сърдечна

както баща пред сина си, и няма това да забравя.

Само за малко почакай, макар и да бързаш за пътя.

Първом се тук изкъпи, наслади си със свежест сърцето,

весел към кораба после ще тръгнеш, когато ти

връча скъп и прекрасен подарък за спомен от нашата дружба,

както приятеля-гост домакинът приятел дарява.“

А совооката дева Атина така му отвърна:

„Не, не задържай ме вече, аз искам веднага да тръгна.

Скъпите дари, които в сърцето си ти ми отреждаш,

щом се завърна, тогава ще взема, дома да ги нося

спомен от тебе, а равни и аз ще ти връча тогава.“

Тъй му богиня Атина издума и бързо изчезна —

вън излетя като птица незрима, на него пък вдъхна

сила и смелост в гърдите и той за баща си обичен

още по-ясно си спомни. А щом се размисли дълбоко,

смаян досети се той, че е с някой небесен беседвал.

И към женихите тръгна тогава мъжът богоравен.

Песен редеше пред тях песнопоецът славен.

Безмълвно слушаха седнали всички за пътя обратен от Троя,

който Атина Палада отсъди за гръцките войни.

В горните свои покои дочу вдъхновената песен

и Пенелопа дори, на Икарий разумната щерка.

Спусна се тя неудържно надолу по стръмната стълба,

но не сама — подир нея вървяха две нейни робини.

Щом пред женихите долу жената божествена слезе,

спря се безмълвна пред прага на залата, зидана яко,

двете ланити закрила със светлото було, а редом

вдясно до нея застана робиня, а друга отляво.

Рече през сълзи така на певеца прочут Пенелопа:

„Фемие, толкова други пленителни песни ти знаеш

за богове и герои, които певците възславят —

я ми запей ти от тях пред събраните тука и мълком

нека те виното пият. Но повече ти не мъчи ме

с тази мелодия тъжна, че тя ми разкъсва сърцето.

Мене съдбата ориса да страдам така непосилно:

в спомени вечно копнея за скъпия лик на съпруга,

който се слави далеч по Елада и още по Аргос.“

А Телемах разсъдливият тъй й отвърна веднага:

„Майко, защо на певеца любим запрещаваш да пее

туй, що в сърцето му блика? Не са ни виновни певците,

Зевс е едничък виновен, че той вдъхновение праща

на възвишените хора по собствена воля. На Фемий

ти не сърди се, че пее за злата съдба на данайци.

Ето пред всичките песни най-гръмка възхвала намира

винаги песен, която звучи за слуха като нова.

Сдържай сърцето си ти и послушай гласа на певеца.

Сам Одисеи не загуби деня на завръщане в къщи —

паднаха с него край Троя и множество други герои.

Горе отново върни се и своите работи гледай —

хурката, още и стана, нареждай на всички робини

ревностно там да се трудят. Речта на мъжете подхожда,

главно на мене, че аз заповядвам над цялата къща.“

Смаяна майката тръгна обратно към своите покои

и си премисли дълбоко разумната реч на сина си.

Щом пък в покоите горе възлезе със двете робини,

за Одисея, съпруга жадуван, рида тя, додето

сладостен сън й Атина разля върху морните клепки.

В същото време шумяха женихите в хладната зала —

сластно желаеше всеки легло да дели с Пенелопа.

А Телемах разсъдливият тези им думи изрече:

„Чуйте ме, дръзки женихи на моята майка обична!

Нека изпитаме днес от гощавката чиста наслада!

Шумната глъч прекратете, защото певец като него

пълни душата със сладост, на бог той е равен по песен.

Но призовавам ви утре в зори за съвет на стъгдата,

там да ви кажа пред всички в лицето аз своята дума:

вън от палата веднага! Търсете си пиршества други!

Ваши богатства пилейте, сами се канете взаимно!

И ако по е приятно за вас, ако по е угодно

само неволник един да съсипвате тъй своеволно,

хайде рушете! Но зов до всевечните аз ще отправя,

та начаса да ви Зевс отмъсти за делата позорни.

Знайте, че всички тогаз ще загинете в къщи мърцина.“

Тъй им надума. И всички женихи прехапаха устни,

смаяни от смелостта и от думите на Телемаха.

Но Антиной, на Евпейта синът, му така отговори:

„Сигурно теб, Телемахе, сами боговете подучват

тъй да се перчиш и тъй горделиво пред нас да говориш.

Само дано над Итака, от морски вълни обградена,

Зевс не даде да царуваш, макар че е твое наследство.“

А Телемах разсъдливият с тия му думи отвърна:

„Ти, Антиное, дали ще се сърдиш на моите думи?

Чуй! Ако Зевс отреди да царувам, приемам с готовност.

Мислиш ли ти, че това е за хората най-неприятно?

Та да царуваш нима е противно? В чертога си царят

бързо натрупва богатства, на почит е той сред мъжете.

Но без съмнение има в Итака, с вълни обградена

властници още мнозина ахейски — и млади, и стари

Цар изберете от тях, ако днес Одисей е загинал.

Аз пък оставам единствен стопанин над нашата къща,

също над робите, що Одисей завоюва за мене.“

А Евримах, на Полиба синът, на това отговори:

„Знай, Телемахе, таят боговете от взора човешки

кой ще поеме властта над ахейците в остров Итака.

Своето ти ще запазиш, ще властвуваш сам у дома си.

Надали някой ще дойде да граби насила от тебе

твоите имоти, додето Итака мъже населяват.

Но аз желая, младежо, за странника да те попитам:

кой и къдешен е гостът? Коя е страната му родна?

Де се намира родът му и орната бащина почва?

Може би вест ти донесе, че татко ти вече се връща,

може би иде в Итака по своите собствени нужди?

Толкова скоро побягна, съвсем не почака да свържем

с него познанство. Но явно, не беше видът му незнатен.“

А разсъдливият син Одисеев така му отвърна:

„Не, Евримахе! Не ще се завърне в палата баща ми!

Вече не вярвам на вести, отдето и те да дохождат,

нито желая да слушам поличби, макар че ги търси

моята майка — тя вечно в чертога гадатели вика.

Гостът, когото видяхте, е бащин приятел от Тафос.

Ментес го всички наричат, а цар Анхиал му е татко.

Слави се той, че владее над веслолюбивите тафци.“

Рече така Телемах, но познал бе богинята вечна.

Танца и бодрите песни женихите пак подкачиха

и веселяха се с вино в очакване вечер да дойде.

Тъкмо се тъй веселяха, и тъмната вечер се спусна.

Станаха всички тогава да идат дома за отмора.

А Телемах се отправи към своята стая висока,

дигната в ширния двор върху място, за взора открито.

Там се запъти за отдих, отдаден на множество мисли.

С пламнали факли пред него вървеше усърдната стара

Евриклея, на Оп дъщерята, сина на Пизенор.

Беше я купил Лаерт преди време със свое имане

в нейната цъфнала младост — за двадесет бика. В палата

той я ценеше наравно със свойта почтена съпруга,

но да не сърди жена си, легло не поделяше с нея.

С пламнали факли вървеше тя близо. От всички робини

най го обичаше тя, че го гледаше още от детство.

Щом той отвори вратата на крепката зидана стая,

седна въз своето ложе, съблече си меката дреха

и я предаде в ръката на вярната стара робиня.

Тя пък хитона по гънки надипли и леко приглади,

та до леглото, с резба украсено, на гвоздей провеси

и незабавно излезе, затвори след себе си бързо

дверите с сребърна кука и с ремък резето притегна.

Цяла нощ там Телемах на леглото под овнешко руно

мислеше само за пътя, по който го тласка Атина.

Втора песен

НАРОДНОТО СЪБРАНИЕ НА ИТАКИЙЦИТЕ

ПЪТУВАНЕТО НА ТЕЛЕМАХ

Щом се пробуди Зора розопръста, родена от зрака,

стана от своето ложе любимият син Одисеев,

сложи си дрехата, меча изострен през рамо преметна

и на нозете си бели привърза блестящи сандали.

Прага прекрачи тогава подобен на истински бог и

даде веднага повеля на своите гръмки херолди

да призоват на събрание с вик дългокосите гърци.

Гръмко ги те призоваха и бързо се стекоха всички.

След като шумно тълпата от хора изпълни площада,

тръгна и той за съвета, със медното копие в длани.

Сам не вървеше. Зад него притичваха псета две бързи.

С божески блясък зареше лика му Атина Палада.

Ахваха всички мъже, като гледаха как той пристъпя.

Сториха старците път и той седна въз трона си бащин.

Пръв пред събраните почна речта си героят Египтий.

Беше той сгърбен от старост и много изпитал в живота.

Антиф, безстрашният момък, му беше любимата рожба.

Той с Одисей богоравен за конеобилната Троя

с кораби вити отплава, но него последен циклопът

там в пещерата дълбока разкъса за стръвна гощавка.

Трима той имаше още. От тях Еврином със женихи

буйстваше. Другите двама работеха вън на полето.

Но не престана да жали Египтий покойната рожба.

Старецът в сълзи за него започна така да нарежда:

„Чуйте, мъже от Итака, словата, които ви казвам!

Нито събрание, нито съвет се е свиквал, откакто

с кораби вити отплава оттук Одисей богоравен.

Кой ни е днес призовал? В затруднение кой се намира?

Момък ли в цъфнала сила, в години на зрелост ли някой?

Някаква вест ли е чул, че войска се задава, та иска

точно вестта да разкаже, която е първи научил?

Или желае съвет да предложи за благо народно?

Честен безспорно е той и хвала му. Дано от Кронион

щастие пълно получи, сърцето му както копнее.“

Рече така. И речта му зарадва сина Одисеев.

Повече той не седя, пожела да говори веднага

и сред площада застана. В ръката му скиптъра сложи

там глашатаят Пизенор, изкусен в съветите мъдри.

А Телемах се обърна към стареца първом и рече:

„Този мъж, старче, е близо. Сега ти ще чуеш за него.

Аз ви събрах, че за мене е мъката най-непосилна.

Нито съм някаква вест аз дочул, че войска се задава,

та за вестта да разказвам, която съм първи научил,

нито за благо народно желая съвет да предлагам.

Не, а за моята мъка! Нещастия две сполетяха

нашата къща. Едното: загубих баща благороден,

който над всички ви тука царуваше с бащина обич.

Втората мъка е много по-тежка, от нея домът ни

скоро съвсем ще пропадне, имотът ще бъде разсипан.

Моята майка задирят противно на нейната воля

дръзки женихи, потомци на знатните вождове наши.

Нямат те смелост да идат в дома на баща й Икарий,

той дъщеря си обична, с богата прикя надарена,

да отдаде по угода на този, когото хареса.

В нашето жилище те на тълпи всекидневно нахлуват,

колят безбройни волове, овци и кози угоени,

вечно пируват и пият искрящото вино без срама.

Нашият дом се пилее, защото сега в него липсва

мъж като моя баща Одисей да отблъсне бедата.

Ние без него не можем сега да се справим със тях, а

после без всяка защита ще бъдем достойни за жалост.

Само да имах аз сила, наистина бих ги прогонил!

Ето неща нетърпими се случват. Съвсем недостойно

рухва домът ни. Нима съвестта ви не ще възроптае?

Срамно поне да ви стане пред близките хора, народи

дето край нас обитават. И от боговете се бойте

може би те за злините към вас ще обърнат гнева си!

Аз ви заклевам сега в олимпийския Зевс и в Темида

(сбира съветите тя на мъжете и пак ги разпуска) —

спрете, приятели, нека оставен аз сам да се мъча

в най-люта горест, освен ако моят баща благороден

вас меднобронни ахейци, е с нещо нарочно обидил,

че и на мене с обиди нарочно отвръщате вие!

Що поощрявате тези? Наистина аз предпочитам

моя имот и стадата ми вие поне да ядете

Тъй ако беше, все можех отплата от вас да получа.

Чак дотогава в града бих ви следвал с молба настойчива

своя имот да получа, додето ми върнете всичко.

Само че вие слоите в сърцето ми скръб нецелима.“

Рече така разгневен той и наземи скиптъра хвърли

с бликнали сълзи в очите. Покърти скръбта му народа.

Всички седяха смълчани, не се осмеляваше никой

с укорни думи да срещне речта на сина Одисеев.

Само един Антиной му отвърна със тежките думи:

„Хей, Телемахе, надут самохвалко, защо ни говориш

толкова дързостни думи, позор върху нас да стовариш!

Никак не са ти виновни ахейските знатни женихи.

Своята собствена майка вини, че изплита коварства.

Трета година минава, и скоро настъпва четвърта,

тя откак мами безкрайно ума на ахейците знатни.

Дава на всички надежда, на всеки отделно се врича,

праща му вести приятни, но друго в сърцето замисля.

Още и тази измама наскоро скрои вероломно:

стан разположи грамаден в палата и почна на него

тънко и дълго платно да тъче, а на всички ни рече:

«Юноши, мои женихи (нали Одисей е загинал!),

малко потрайте за тази женитба, додето платното

аз изтъка, да не иде нахалост събраната прежда.

То за героя Лаерт ще е плащ погребален, когато

крайно печалният жребий на смъртната дрямка го случи,

укор открито към мен да не хвърлят ахейките после,

че без покров е погребан мъж толкова много имотен.»

Рече така и сърцата ни храбри повярваха леко.

Истина, денем тъчеше жената на стана огромен,

но разтъкавала нощем платното под факел запален.

Мами ахейците тъй с хитрината три кръгли години.

Щом посред свита от хори настъпи четвърта година,

тайната нам повери посветена във всичко робиня.

Ние я сварихме после да нищи платното блестящо.

Трябваше тъй да завърши, макар неохотно, труда си.

Този ответ на женихите чуй, Телемахе, да знаеш

всичко в сърцето самичък, да знаят и всички ахейци.

Своята майка върни и склони я да вземе жениха,

който баща й избира и който на нея се нрави.

Но разиграва ли тя занапред синовете ахейски,

от даровете надменна, които Атина й даде —

опитност чудни творби да създава, и ум превъзходен —

хитрости тя да владее, които не знаем да имат

нито в дълбоката древност ахейките къдравокоси —

както Алкмена, Тиро, тъй и с челния накит Микена, —

не, ни една между тях с Пенелопа не може по разум

да се равни, — но сега хитрината не ще й помогне.

Толкова те ще пируват от твоите стада и имане,

колкото тя не отстъпва от мисли, които в гръдта й

днес боговете втълпяват. За себе си слава велика,

вярно, ще стигне, но ти ще загубиш имота огромен.

Няма оттук да се мръднем, доде Пенелопа не вземе

мъж по сърце за съпруг между нас, синовете ахейски.“

А Телемах разсъдливият тъй на това му отвърна:

„О Антиное, не мога с принуда от къщи да гоня

тази, коя ме роди и откърми! В чужбина е татко —

жив ли е той или мъртъв, не зная. Възмездие скъпо

аз ще платя на Икарий, щом своята майка пропъдя.

Аз ще разсърдя баща й, на демон мъстта ще пробудя.

Щом Пенелопа напусне дома, ериниите страшни

тя ще повика. Ще стана за срама на всичките хора.

Не! От устата ми няма подобни слова да излязат!

Но ако вашата съвест почувствува тази неправда,

вън от палата веднага! Търсете си пиршества други!

Ваши богатства пилейте, сами се канете взаимно!

И ако по е приятно за вас, ако по е угодно

само неволник един да съсипвате тъй самоволно,

хайде, рушете! Но зов до всевечните аз ще отправя,

та начаса да ви Зевс отмъсти за делата позорни.

Знайте, че всички тогаз ще загинете в къщи мърцина.“

Рече така Телемах, а гръмовникът Зевс изпроводи

двойка орли ненадейно от връх планината висока.

Те отначало летяха по тихия лъх на зефира

в близост орел до орел разпрострели крила нашироко.

Но на площада шумлив над средата кога прилетяха,

плеснаха бясно с крила и започнаха там да се вият

в хорските темета взрени, в прокоба за скорошна гибел.

С нокти се вдраха след туй по страни и по шии

и отлетяха орлите надясно над градските къщи.

Слисани всички следяха над себе си птичия полет

с мисъл тревожна в сърцата — каква ли съдба ги очаква?

Дигна се в същия миг Алитерсес, героят, достоен

Масторов син, сред връстници прочут по това, че единствен

птичия полет гадае, поличбени думи изрича.

С помисли чисти изпълнен, той рече така пред народа:

„Чуйте, мъже итакийци, словата, които ви казвам,

но към женихите първом с известие аз се обръщам:

бедствия страшни надвисват над тях. Одисей от семейство

няма за дълго далеч да остане, дори се спотайва

някъде вече наблизо, подготвя той смърт и убийства.

Гибел заплашва и други мнозина, които живеем

в острова, видим от много далеч. Затова да помислим

как да отвърнем навреме женихите. А и сами те

нека се сдържат. Без друго това е за тяхна изгода.

Не некадърен слепец ви предсказва, а с опит гадател.

Ето напълно се сбъдва каквото предрекох за него,

след като с кораби вити поеха аргейци към Троя,

още и сам Одисей многомъдър с аргейците тръгна.

Зле ще пострада и всички другари загубил — аз казах,

той непознат у дома подир двайсет скитални години

в острова пак ще се върне. И всичко се сбъдва напълно.“

А Евримах, на Полиба синът, на това му отвърна:

„Махай се, старче, оттук и върви да предсказваш съдбата

на синовете си в къщи, злощастие тях да не среща!

Мога така да вещая от тебе аз по-достоверно.

Малко ли птици летят под лъчите на ясното слънце?

Всички нима предвещават съдбата? Далеч Одисей е

вече в чужбина загинал. Да беше и ти като него

също загинал! Не щеше сега да изричаш прокоби!

Тъй Телемаха, без друго разсърден, не би подстрекавал

(ти се надяваш, че той с дарове ще обсипе дома ти?).

Само че чуй що ти казвам, и то ще се сбъдне напълно.

С опита стар и богат ако ти съумееш младежа

към непокорство и гняв да придумаш с глупешки брътвежи,

първо на себе си той ще докара беда по-голяма.

Сам против всички женихи какво ли ще може да стори?

Тебе пък, старче, след туй ще накажем с безмилостна глоба,

тя ще ти тегне безкрайно, ще страдаш жестоко от нея.

А Телемаха пред всички, които са тук, аз съветвам:

майка си той да застави при своя баща да се върне.

Там да приготвят тогава женихите нейната сватба

с много женитбени дари, прилични за щерка обична.

Вярвам, че няма по-рано да спрат синовете ахейски

своето сватовство тежко. Тук никой не ще ни уплаши,

нито дори Телемах, макар че е словоохотлив,

нито предсказаните речи, които ти, старче, току-що

нам издърдори напусто! С тях по-ненавиждан ни ставаш.

Целия негов имот ще съсипем. Възмездие няма

той да получи, додето ахейците тя разтакава

с тази женитба през време, когато в копнеж всекидневен

чакаме нейния избор в надвара и дните си губим —

други невести не търсим, тъй както за нас подобава.“

А разсъдливият син Одисеев така му отвърна:

„О Евримахе и вие, останали знатни женихи!

Повече няма това да ви моля, това да говоря —

знаят го вече добре боговете и всички ахейци.

Бърз кораб само ми дайте и двайсет веслари, които

да са готови да тръгнат след мене натам и обратно.

Искам да ида във Спарта, оттам в песъчливия Пилос,

дето ще бързам да диря баща си отдавна изчезнал,

все ще дочуя за него от смъртен или от мълвата —

тя е вестител на Зевса и шепне словата му вредом.

Чуя ли аз, че е читав баща ми, че той се завръща,

мъката твърдо ще нося година, но пак ще го чакам.

Чуя ли аз, че е мъртъв, че живите той е напуснал,

бързо ще дойда обратно в обичната своя родина,

гробна могила за него ще вдигна и жертви надгробни

ще принеса, и тогаз ще склоня Пенелопа за брака.“

Рече така и си седна. Тогаз сред ахейците стана

на Одисей безупречен другарят и спътникът Ментор.

Нему героят, преди да отплава, остави дома си —

на престарелия татко покорен да пази имота.

С помисли чисти изпълнен той рече така пред народа:

„Чуйте, мъже итакийци, словата, които ви казвам:

благ, приветлив, милосърд отсега занапред да не бъде

ни един цар жезлоносец и сдържаност той да не знае,

нека с кораво сърце да беснее към всички подвластни!

Че Одисея божествен не спомня си днес вече никой

мъж от народа, над който царуваше с бащина обич!

Аз не желая сега да упреквам женихите дръзки,

дето с коварни сърца се отдават на страшни злодейства —

те си залагат главите, когато ограбват имота

на Одисей, и не вярват, че той ще се върне обратно.

Но на събраните вас итакийци се сърдя, че всички

тук равнодушно седите, не смеете с укор да спрете

малкия сбор от женихи, макар че сте по-многобройни!“

Еванорид, на Лейокрит синът, му така отговори:

„Менторе дързък, загубил ума си напълно! Как смееш

нас да упрекваш и нас да възпираш? Май трудно ще бъде

и за мнозина мъже край трапезата с нас да се бият.

Знай, ако сам Одисей, на Итака владетелят, дойде

и пожелае в сърцето от своя си дом да изгони

нас, благородни женихи, при таз веселба из палата,

няма да бъде за радост туй връщане и за жена му,

дето го чака с тъга. Ще го стигне ужасна погибел,

почне ли битка с мнозина. Не беше речта ти разумна.

Вие пък, хора, вървете по своята работа всеки.

Нека за път Телемаха гласят Алитерсес и Ментор.

Бяха открай време те на баща му приятели близки.

Но ми се струва, че той ще остане за дълго в Итака

вест да очаква и няма оттук да успее да мръдне.“

Рече женихът така и разпусна веднага народа.

Те се разпръснаха бързо, към своето жилище всеки.

Само женихите пак се събраха в дома Одисеев.

А Телемах се запъти далеч по брега на морето.

В сивата пяна накваси ръце и замоли Атина:

„Тебе зова, божество, що споходи палата ми вчера

и пожела да отплавам далеч по морето лазурно,

вест от мълвата да чуя кога се завръща баща ми.

Твоята помощ желая — ахейците пътя ми спъват,

най-вече тези надменни и дръзки безкрайно женихи.“

Рече така умоляващ. Яви се при него Атина,

образа взела на Ментор, досъщ и по вид, и по говор.

Тя се обърна към него и рече крилатите думи:

„Не, Телемахе, страхлив и безумен не можеш да бъдеш,

вдъхната щом е у тебе на татко ти страшната сила —

всичко сполучваше той да завършва със слово и дело.

Пътят ти няма да бъде така провален и напразен.

Но ако ти не си рожба на него и на Пенелопа,

аз се страхувам, че няма да свършиш каквото замисляш.

Рядко се случва чада на бащата досъщ да приличат —

по-лоши има мнозина, а по-добри — само малцина.

Но ако ти, Телемахе, не бъдеш страхлив и безумен,

жив ако бъде у тебе разсъдъкът на Одисея,

има надежда с успех да изпълниш поетото дело.

А за женихите дръзки, за техните думи и козни

грижа си нямай — не знаят глупците разсъдък и правда,

своята смърт в слепота не предвиждат и черната гибел,

дето настъпва към тях — да ги глътне внезапно в един ден.

Скоро в открито море ще излезеш, тъй както замисляш.

Аз като предан приятел на твоя баща ще намеря

съд бързоходен за тебе и сам ще те следвам по пътя.

Но завърни се сега у дома при женихите. Нека

вече ти готвят храната и съдове с нея да пълнят —

в амфори виното, хляба ечмичен — храна за мъжете —

в мяхове плътни да сложат. А сам аз гребци доброволци

ще събера дотогаз из народа, а кораби има

много в Итака, с вълни обградена — и нови, и стари.

Измежду тях най-отличния съд ще огледам за тебе.

Бързо ще го нагласим, по морето обширно ще тръгнем.“

Рече така дъщерята на Зевса Атина. За дълго

там Телемах не остана, послуша гласа й божествен.

Тръгна назад за дома той угрижен в сърцето си младо.

Вътре в палата намери събрани женихите нагли.

Козешки кожи деряха и пърлеха в двора шопари.

А Антиной между тях се завтече с превзета насмешка,

хвана му здраво ръката и рече крилатите думи:

„Ех, Телемахе, необуздано смел, успокой се

и на ума си не слагай дела и слова вредоносни.

Както преди, настани се до нас да ядеш и да пиеш.

Всичко това ще намерят за тебе ахейците после —

кораб извит и отлични веслари, каквито желаеш,

с тях да отплаваш до Пилос за своя баща благороден.“

А Телемах разсъдливият с тия му думи отвърна:

„Не, Антиное, не ми е приятно сред вас горделивци

в пир да участвувам мълком, спокойно наслада да търся!

Или, женихи, не стига, че толкова дълго пиляхте

нашето скъпо богатство, додето бях още невръстен?

След като вече пораснах и слушам съветници мъдри,

много неща аз разбрах, удвои се у мен смелостта ми

и ще опитам да пратя над вас неизбежните кери,

в Пилос ли пясъчен ида, остана ли в острова тука.

Тръгвам, и пътят, за който говоря, не ще е напразен.

Аз като пътник ще тръгна, че нямам веслари и кораб.

Сметнахте, знае се то, че за вас е това по-изгодно.“

Рече така и издърпа без мъка ръка от ръката

на Антиной. Между туй продължиха женихите пира.

Над Телемах се присмиваха те и го хулеха с думи.

Дръзко подхвърляше някой от тези надменни младежи:

„Я гледай! Не на шега Телемах гибелта ни замисля —

или от пясъчен Пилос ще вика мъстители в помощ,

или дори и от Спарта. Сега е той ревностен страшно.

Или се кани да иде в Ефира, земя плодоносна,

там да намери отрова, която убива живота,

в кратери там да я сипе и нас наведнъж да погуби.“

Други от тези надменни младежи отвръщаше бързо:

„Кой знае! След като той на извития кораб отплава,

може би както баща си далече от близки ще падне.

Немалко грижи тогава и нам ще докара. Ще трябва

да поделим помежду си имота му, но без палата,

той ще е на Пенелопа и нейния бъдещ избраник.“

Рече така. Телемах пък в просторната бащина изба

сводеста слезе. Лежаха там златни и медни богатства,

скринове, пълни с одежди, съсъди с масла ароматни.

Делви от глина стояха със старо услаждащо вино

редом надлъж до стената, побрали в издути търбуси

сока божествен несмесен, за оня ден пазен, през който

в своя си дом Одисей ще се върне след много неволи.

Порта двукрила и яко кована затваряше входа.

Там разпореждаше нощем и денем ключарката, дето

пазеше всички богатства с голяма грижовност и опит —

Евриклея, на Оп дъщерята, сина на Пизенор.

Нея синът Одисеев покани да влезе и рече:

„Моля те, майко, ела да налееш в двуухите кани

от благовонното вино — най-сладко след виното, дето

пазиш с надежда, дано да се върне пак този нещастник —

моят баща благороден, избягнал от страшните кери.

Амфори двайсет налей и отгоре сложи им захлупки.

Мяхове, плътно съшити, от кожа с брашно да напълниш.

Двадесет мерки да бъде брашното ечмичено ситно.

Само не казвай на друг — на едно място всичко наслагай.

Привечер аз ще го вдигна, щом моята майка възлезе

в горните китни покои готова за сън и отмора.

После ще ида аз в Спарта, оттам в песъчливия Пилос,

вест от мълвата да чуя, кога се завръща баща ми.“

Рече така. Евриклея бавачката в миг се разхълца,

гръмко започна да плаче и рече крилатите думи:

„Как ти дойде на сърцето такова желание, рожбо?

Де надалече в чужбина сега се гласиш да отиваш,

наша едничка утеха? Нали Одисей благороден

падна далеч от родина сред хора съвсем непознати?

Тръгнеш ли, в миг зад гърба ти женихите зло ще намислят —

как да те в клопка погубят, имота след туй да заграбят.

Тука при нас остани между близки! Защо ли е нужно

там по морето пустинно да скиташ в беди и неволи?“

А Телемах разсъдливият тъй на това й отвърна:

„Майко, не се тревожи — не действувам без боговете.

Но закълни се, че нищо на майка ми няма да кажеш

дни единайсет преди да изминат, дори и дванайсет,

или самата преди да открие, че аз съм отплавал.

Как се боя, да не би хубостта й от плач да помръкне!“

С клетвата, за боговете велика, старицата вкле се.

След като тя се закле и с обета свещен се зарече

бързо в двуухите кани му сипа от сладкото вино

кожени мяхове плътни стъкми и с брашно ги напълни.

А Телемах се завърна назад при тълпата женихи.

Друго замисли тогаз совооката дева Атина.

В образа на Телемаха обходи тя целия град и

де кого срещнеше пътем, отправяше тази покана:

всички да се съберат вечерта при подвижния кораб.

После с молба към Ноемон, на Фроний прекрасната рожба,

тя се обърна за кораб. И той обеща й охотно

Слънцето скоро се скри, над стъгдите припаднала сенки.

Пусна тогава в морето тя бързия кораб и в него

всякакви уреди сложи, за веслени кораби нужни,

и го докара до края на пристана. Спътници храбри

вече прииждаха там, призовавани все от Атина.

Друго замисли тогаз совооката щерка на Зевса.

На Одисей боговиден в дома тя довтаса чевръсто.

Лека умора разля върху всички женихи пияни,

техния ум помрачи, от ръцете им чашите грабна.

Всеки за сън към дома си пое, и не чакаха дълго

те из леглата, че дрямка изтегна на техните клепки.

Викна след туй Телемаха от пищно стъкмените стаи

и совооката щерка на Зевса така му продума,

образа взела на Ментор, по глас и по вид с него сходна:

„Бързо ела, Телемахе. Весларите красноколенни

вече седят до веслата и чакат от тебе повеля.

Хай да вървим, да не бавим на кораба повече пътя.“

Рече Атина Палада така и потегли пред него

с пъргави стъпки. Зад нея закрачи синът Одисеев.

След като вече дойдоха до кораба и до морето,

свариха там на брега къдрокосите свои другари.

Тях заговори свещената мощ на сина Одисеев:

„Тук да стоварим, другари, храната. Готови са вече

всички запаси в палата. Но моята майка не знае

нищо, робините също. Една е сал тайната чула.“

Рече така и забърза напред, а след него гребците.

Взеха от къщи храната и всичко на здравия кораб

сложиха, както заръча любимият син Одисеев.

И Телемах се яви, от Атина поведен, на борда.

Седна отзад на кормилото тя, а до нея застана

сам Телемах. А гребците развързаха бързо въжата

и надойдоха те горе, насядаха в дълги редици.

Вятър попътен им прати на Зевс совооката щерка.

Шумна зефир бързовеен по тъмния гръб на морето.

Бодрите свои гребци Телемах насърчи и подкани

да се заемат с въжата. И те му послушаха зова.

Тозчас елховата мачта изправиха те и побиха

в якото средно гнездо, и с въжета привързаха здраво,

с кожени ремъци после подеха платната блестящи.

Ето зефирът изпъна платното посред, на вълните

звучният пурпур заплиска под кила на лекия кораб.

Тон по вълните забърза към своята цел устремено.

Щом закрепиха платната на тъмния, бързия кораб,

чаши напълниха всички до горе със сладкото вино.

Даром от него възляха и за боговете всевечни,

най-много за дъщерята на Зевса Атина Палада.

Цялата нощ и в зори тя браздеше пред кораба пътя.

Трета песен

ПОСЕЩЕНИЕТО В ПИЛОС

Хелиос тъкмо се вдигна из дивния залив и плувна

в медния свод на небето да грее над плодни полета

за боговете всевечни и смъртните хора, и ето

корабът стигна богато строения град на Нелея

Пилос. А там край морето народът принасяте в жертва

на тъмнокъдрия бог, земетръсеца, бикове черни.

Бяха редиците девет — по петстотин хора във всяка,

бикове девет държаха мъжете пред всяка редица.

Тъкмо ядяха сърцата, бедрата горяха за бога,

и равнобордният кораб навлезе в спокойния пристан;

свиха платната, съда прислониха и слязоха всички.

Слезе от кораба и Телемах, от Атина поведен.

Първа извика от тях совооката щерка на Зевса:

„Вече ни най-малко плах, Телемахе, не бива да бъдеш.

Ти затова през вълните доплува, да чуеш къде е

скрила баща ти земята и где го е стигнала орис.

Тръгвай и право върви при конеукротителя Нестор.

Нека узнаем какви е съвети сърцето му скрило.

Смело го сам помоли да ти истинни вести обади,

няма да чуеш от него лъжи — той е много разумен.“

А Телемах разсъдливият с тия й думи отвърна:

„Менторе, как да отида и с поздрав какъв да го срещна?

Опитност още аз нямам в разумните речи с мъжете.

Редно дали е да бъде от юноша старец разпитван?“

Тъй му отвърна Атина, на Зевс совооката щерка:

„О Телемахе, сърцето ти все ще ти нещо подскаже.

Нещо и демон приязнен пред теб ще разкрие. Не вярвам

да си роден и възпитан без волята на боговете.“

Рече Атина Палада така и потегли пред него

с пъргави крачки. Зад нея закрачи синът Одисеев.

Стигнаха скоро събора на пилосци, дето седеше

със синовете си Нестор. Улисано техни другари

мръвки печаха за пира, на шишове нижеха други.

Но като зърнаха те чужденците, се втурнаха вкуп и

стиснаха техните длани с покана при тях да приседнат.

Пръв между всички на Нестор синът Пизистрат ги пресрещна.

Хвана ги той за ръка и покани да седнат на пира

върху вълнати руна по брега песъчлив на морето

до Тразимед, своя брат, и до своя обичен родител.

Части от вътрешността той им даде, наля им и вино

в чаши от злато, наздраве от виното пи и възкликна

пред совооката щерка на Зевс гърмовержец Атина:

„Ти чужденецо, сега призови Посейдона всевластен.

Вие доплавахте тук сред разгара на пира му жертвен.

След като по обичая възлееш пред него с молитва,

чаша подай и на своя другар от напитката сладка

за възлиятелна жертва. И той на безсмъртни се моли,

вярвам. Нали боговете са нужни на всичките хора?

По-млад от тебе е той, на една връст сме двамата с него.

Ето защо аз поднасям на теб първо златната чаша.“

Рече така, та й връчи той чашата с вино уханно.

И на Атина допадна разумният мъж благонравен,

дето на нея най-първо поднесе той златната чаша.

Почна сърдечно да моли тя властника бог Посейдона:

„Чуй ни молбата сега, земедържецо бог Аполоне!

Тези дела, за които те молим, стори благосклонно!

Нестора пръв увенчай и чадата на Нестор със слава,

а след това да получат от тебе достойна отплата

за хекатомбата славна и другите хора от Пилос.

На Телемах и на мен дай дома да се върнем, щом свършим

туй, за което дойдохме със черния, бързия кораб.“

След като тъй се помоли, сама тя изпълни молбата.

На Телемаха веднага прекрасната чаша двууха

даде. Такава молба и синът Одисеев отправи.

Вече опекоха там и от шишове снеха месото,

всеки получи частта си и почна се пир велелепен.

Щом като своята жажда и глад утолиха напълно,

Нестор, геренският конник, така заговори дошлите:

„Странници, след като вие душа усладихте с храната,

вече не е непристойно за мен да ви питам кои сте.

Странници, вие кои сте? Отде прекосихте вълните?

Сделки ли тука ви водят, или по морето безбрежно

скитате вредом без цел като страшни пирати, които

зло да докарат на други, живота си тласкат към гибел?“

А Телемах разсъдливият тъй на това му отвърна

смело — събуди в гърдите му смелост богиня Атина

вест да потърси за своя отдавна отсъствуващ татко,

та да разцъфне за него сред хората слава велика:

„Несторе, сине Нелеев, о гордост велика ахейска,

искаш да знаеш отде сме. От мене сега ще научиш.

Идваме тук от Итака, простряна в полите на Неон.

Собствено дело ни води при вас, а не общо народно.

Странствувам аз, за да чуя какво се мълви за баща ми —

за Одисея божествен, кален в изпитните. Разказват,

заедно с теб в ратоборство той сринал троянската крепост,

Знаем за всичките други, които воюваха в Троя,

всеки къде, сполетян от жестоката гибел, е паднал.

Само на татко ми края покри с непрогледност Кронион.

Никой не може да каже къде точно той е загинал —

или че той е погубен от вражи мъже върху суша,

или че в хладна вълна Амфитритина той е погълнат.

Над коленете ти днес затова се навеждам, по воля

страшната гибел на татко пред мен да разкриеш, било че

ти си я виждал с очите, било че си чувал от странник

разказ. Родила го майка наистина само за мъки.

Но не смекчавай словата пред мен предпазливо от жалост,

вярно ми всичко кажи, на което си бил очевидец.

О, ако моят баща Одисей благородният нявга

твоя молба отзивчив е с дела и слова изпълнявал

там покрай Троя, страната на вашите мъки, ахейци,

моля те, в спомен за него кажи ми ти цялата правда.“

Нестор, геренският конник, с такива слова му отвърна:

„Скъпи, сега ми напомняш за тези неволи, които

ние, ахейците храбри, по тази земя претърпяхме

ту върху кораби бързи, кога по морето лазурно

бродехме плячка да хванем там, дето Ахил ни насочва,

ту край великия град на Приам властелина, когато

водехме бран, но загина цветът на ахейската храброст —

там лежи Аякс, безстрашният в битки, Ахил там почива,

там е Патрокъл — мъжът, на безсмъртните равен по мъдрост,

там е и моят скъп син Антилох благороден и храбър —

както бегач ненадминат, така и решителен воин.

Колко страдания още понесохме ние? Не може

всичко за тях да разкаже от земнородените никой!

Пет, дори шест последовни години да можеш да слушаш

колко нещастия ние, ахейците, там изживяхме,

няма пак всичко да чуеш, доде у дома се завърнеш.

Девет години крояхме усилено тяхната гибел

с хитрости разни. Едва след това ни помогна Кронион.

Никой не се осмели да се мери тогава открито

там с Одисея по разум. Далеч превъзхождаше всички

с хитрости разни баща ти, доколкото ти се наричаш

негова истинска рожба. С почуда те аз съзерцавам.

Ти му приличаш по речи, и кой би помислил, че може

юноша смайващо тъй да прилича по реч на баща си?

Там с Одисея божествен не бяхме несговорни ние

никога — нито в съвет на царе, ни в събрание войнско.

Винаги единодушни, в разумни съвети и мисли

двама предлагахме все за ахейците що бе от полза.

Най-после щом разрушихме великия град на Приама,

тръгнахме пак по морето, но пръсна ахейците богът —

в своите мисли скрои за аргейските войни Кронион

горко завръщане. Всички не бяха със светъл разсъдък

и справедливи, и жребий печален постигна мнозина,

че разгневиха на бога могъщ совооката щерка —

и тя разпали ненавист у двата Атрееви сина,

Тъй за събрание общо събраха те всички ахейци,

но безрасъдно, съвсем непривично — при залеза слънчев.

Обременени от вино дойдоха ахейските войни.

Двамата казаха в речи защо са събрали народа.

Пръв Менелай пожела да си спомнят ахейските войни,

че ще се връщат дома върху ширния гръб на морето.

На Агамемнон не беше това по сърце. Той поиска

там да остане народът, да жертвува там хекатомби,

само и само гнева на богинята да уталожи.

Той в слепота не разбра, че напразни са всичките жертви.

Но вековечните бързо променят ли своите мисли?

Тъй че един срещу друг, разменили обиди, стояха

двамата. Скочиха бързо ахейците бронеколенни

с яростна глъчка, в съвета и в спора на две разделени.

Тази нощ цяла прекарахме ние едни против други

злоба стаили. Кроеше ни вече бедата Кронион.

Плувнахме следното утро в морето свещено едните,

взехме и плячката с нас, и жените, препасани ниско.

Но половината войни останаха още на суша

при Агамемнон Атреев, пастира на много народи.

Ние, едната полвина, заплавахме върху вълните

бързо. Изглаждаше богът пътеки над морската бездна.

Стигнахме Тенедос, жертви принесохме на боговете

там, за дома си в копнеж, но забавяше пътя обратен

Зевс непреклонен и свада сред нас той разпали повторно.

Някои вече поеха обратно на кораби вити

заедно и с Одисей, находчивия мъдър владетел,

втори път да угодят на сина на Атрей Агамемнон.

Аз пък отплавах напред със съпътните мои веслари —

вече долавях, че някой небесен беди ни отсъжда.

Също и храбрият син на Тидея избяга с другари.

По-късно тръгнал след нас Менелай златовласият.

В Лесбос той ни настигна, когато обмисляхме бъдния преход —

пътя над Хиос ли, пълен със скални подмоли, да вземем

право към Псирия, Хиос от лява страна да оставим,

или под Хиос да минем, покрай ветровития Мимант?

Зевса помолихме там да ни прати поличба, и ето

той ни я даде с повеля морето посред да прережем

чак до Евбея, така да избегнем грозящата гибел.

Вятър попътен повя и засвири. По рибни пътеки

нашите кораби бързо поеха и стигнаха Герайст

нощем. Принесохме там въз олтара на бог Посейдона

гойните волски бедра, че пресякохме морската бездна.

Ден бе четвърти, когато със равните кораби спряха

хората на Тидеида конеукротителя в Аргос.

Аз се насочих направо към Пилос. Попътният вятър,

най-напред пратен от Зевса да духа, за миг не утихна.

Тъй се завърнах аз, синко, без никаква вест и не зная

кой от ахейците там се избави и кой е загинал.

Но ще ти кажа това, що научих, откак се завърнах

в своята мила родина, без нищо от тебе да скрия.

Чух, че прекрасният син на Ахила велик е предвождал

копиеборната рат мирмидонска щастливо до къщи

(също бил жив Филоктет, на Поянта прекрасната рожба).

Идоменей пък до Крит е довел оцелелите в битки

свои другари и никой от тях не потънал в морето.

А за Атрид без съмнение вий от чужбина сте чули

как се завърна и как му Егист устрои край печален

(но и самият накрая получи жестока отплата).

Как е полезно баща след смъртта си свой син да оставя!

Ето Орест отмъсти на коварния отцеубиец,

дето лиши от живота прочутия негов родител.

Но и на тебе прилича, мой скъпи, тъй снажен израсъл,

да се покажеш безстрашен, та внуците да те прославят.“

А Телемах разсъдливият тъй на Нелида отвърна:

„Несторе, сине Нелеев, о гордост велика ахейска,

истина, страшно му той отмъсти! Ще гърми по Ахея

славата негова вредом, да знаят и бъдните внуци.

О, боговете и мен да даруваха с толкова сила,

да отмъстя на женихите аз зарад тяхната наглост!

Вечно ме те оскърбяват и все гибелта ми замислят!

Само че нито за мен са отсъдили, нито за татко

тази съдба боговете, и все още трябва да страдам.“

Нестор, геренският конник, с такива слова му отвърна:

„Друже — наистина сам за това ми напомняш в речта си,

казват, че пяла тълпа от женихи на твоята майка

идват в дома ти незвани и вършат безсрамия много.

Но обади ми — ти сам ли понасяш това доброволно,

или те мрази народът, подбуждан от глас на безсмъртен?

Кой знае? Може би твоят баща някой ден ще се върне

да отмъсти за гнета им — с ахейците или самичък.

О, ако също и теб дъщерята на Зевса обича,

както полагаше грижа тя за Одисея прославен

в края троянски, където изпитахме бедствия много!

Никога аз не съм виждал тъй бог да обича открито

както Атина открито помагаше на Одисея.

О, да желаете с тази грижовност и теб да обича!

Щяха мнозина от тях да забравят за брак да мечтаят!“

А Телемах разсъдливият с тия му думи отвърна —

„Старче, не могат, аз мисля, подобни слова да се сбъднат

Дума голяма изрече. Учудваш ме. Никога няма

тъй да се случи, дори боговете това да желаят“

Тъй му отвърна тогаз совооката дева Атина —

„Литнаха странни слова, Телемахе, от твоите устни!

Иска ли, и отдалеч божеството спасява човека.

Сам предпочел бих по-скоро и бедствия много да срещна,

но у дома да се върна, деня си възвратен да видя —

не сред огнищния кът да загина завърнал се, както

бе Агамемнон убит от Егист и жена си коварна.

Смъртната орис еднакво не могат дори боговете

и от любимеца свой да отмахнат далече, когато

крайно печалният жребий на смъртната мойра го случи.“

А Телемах разсъдливият тъй на това й отвърна:

„Менторе, нека за туй не говорим при всичката мъка.

Никога няма баща ми под родната стряха да дойде.

Злата му орис и смърт са решили безсмъртните вече.

Още и друго желая сега да узная от Нестор —

другите той превъзхожда по своята правда и мъдрост,

казват, че бил повелител на три поколения хора.

И затова в него виждам аз образ на бог вековечен.

Сине Нелеев, кажи ми и нищо не скривай от мене!

Как на Атрей ширновластният син Агамемнон загина?

Де бе тогаз Менелай и каква хитрина изнамери

този злодеец Егист да погуби мъж много по-силен?

Или не беше си още в ахейския Аргос, сред чужди

скиташе още, че оня реши се на дръзко убийство?“

Нестор, геренският конник, с такива му думи отвърна:

„Чистата истина, синко, на теб откровено ще кажа.

Всичко наистина стана тъй, както и сам предполагаш.

Жив ако беше заварил Егиста в палата на брат си,

щом Менелай, златокъдрият цар, се завърна от Троя,

нямаше гробната пръст след смъртта да покрива Егиста,

щяха да ръфат трупа му далеч от града из полето

хищните птици и псета, не щеше да бъде оплакан

той от жените ахейски — че страшно злодейство извърши.

Ние додето търпяхме безкрайни неволи край Троя,

той си седеше спокойно сред конекърмилния Аргос

и прелъстяваше с речи съпругата на Агамемнон,

Истина, знатна по род Клитеместра отблъсваше първо

срамното дело — таеше в сърцето си тя благородство.

А и край нея седеше певец, на когото Атридът,

тръгнал за Троя, заръча да бди над съпругата зорко.

Но откогато съдбата изплете у нея поквара,

прати веднага Егист песнопевеца в остров безлюден,

там за храна и за плячка на хищните птици да стане.

Тъй възжелан възжелана от него в дома си отведе.

Много бедра след това изгори на свещени олтари,

много оброци провеси — платна и съсъди от злато,

след като дело велико нечакано той е завършил.

Ние пътувахме двама тогава обратно от Троя —

аз и синът на Атрея, обвързани с истинска дружба.

Но край атинския бряг, пред свещения нос на Сунион,

Феб Аполон ненадейно кормчията на Менелая

с тихите свои стрели връхлетя и прониза, когато

тъкмо греблото кормилно на бързия кораб държеше —

Фронтис, синът на Онетор, от всичките земнородени

бе отличен е вещина да кормува сред вихрени бури.

Тъй Менелай се побави, макар и да бързаше много,

да погребе с тържества погребални и с почит другаря.

После, кога устреми по море винобагро отново

своите кораби вити и стръмния склон на Малея

бързо достигна, замисли за него премеждие страшно

Зевс гърмовержец — обля го с дъха на ревящите бури

и планини от вълни затъркаля високо в морето.

Чълните с гняв раздели той, едните към Крит запокити,

дето кидонският род обитава брега на Ярдана.

Там се провесва скала върху бранове — гладка и стръмна

близо до края на Гортин, далеч по морето лазурно.

Бесни вълни въз подмола запраща към Фестос наляво

Нот. Но нищожният камък разбива вълната огромна.

Там връхлетяха едните и с мъка от смърт се спасиха

хората. Техните чълни морето в подмола удари.

Другите кораби пет тъмноклюни, от буря подети,

вихър и мощна вълна до брега на Египет отвяха.

Там насъбра Менелай скъпоценности много и злато,

след като странствува дълго сред чуждоезични народи.

В същото време извърши Егист беззакония в Аргос.

Той умъртви на Атрея сина и потъпка народа.

Седем години владя многозлатата древна Микена,

в осмата вече се върна за негово зло от Атина —

богоподобен — Орест и премахна Егиста коварен —

подлия отцеубиец, погубил баща му прославен.

Даде тогава на всички аргейци надгробна гощавка

и за Егиста безсилен, и за ненавистната майка.

В същия ден гръмогласният в бран Менелай се завърна

с неизброими богатства, побрани във кораби вити.

Ти затова не броди, мой обични, далеч от родина,

цялото свое наследство в палата оставяш на тези

дръзки мъже, но внимавай, имота ти те ще разсипят

и ще завърши безплодно това пътешествие твое.

Аз те съветвам сега при Атрид Менелай да отидеш.

Той се завърна недавна дома из далечна чужбина

от племена, от които не чака завръщане никой

смъртен, когото веднъж са понесли противните вихри

там към морето обширно, отдето на съща година

птици дори не долитат — така е огромно и страшно.

Хайде, потегляй със своите другари сега по морето,

ако ли искаш — по суша. Ще имаш коне с колесница,

и синовете ми в пътя придружници твои ще бъдат

чак до свещената Спарта до русия цар Менелая.

Смело го сам помоли да ти истинни вести обади.

Няма да чуеш от него лъжи — той е много разумен.“

Рече така. А денят си отиде и мракът се спусна.

Тъй на това отговори на Зевс совооката щерка:

„Старче, наистина ти изговори слова справедливи.

Хайде пък вие режете езици и смесвайте вино

на Посейдон и на всички безсмъртни за дар да възлеем.

Вече настъпва часът да помислим за сън и почивка.

Ето потъва денят в здрачината. Не ще е прилично

дълго на пира божествен да бъдем. Да тръгнем е време.“

Рече така дъщерята на Зевса и чуха речта й.

Редом слугите поляха на всички ръце да измият.

Млади момци им наляха догоре стаканите с вино

и го разнесоха с чаши надясно според обичая.

И изгориха езици, възляха възправени вино.

Щом пък възляха и пиха, душата им колкото иска,

дадоха вид Телемах боголик и Атина, че искат

двамата да се завърнат на вития, черния кораб.

Нестор тогава ги върна със следните укорни думи:

„Няма ни Зевс да допусне, ни кой да е от боговете

вие сега от дома да се върнете в бързия кораб.

Сякаш съм аз сиромах, и на мен не достигат одежди,

сякаш в палата си нямам покривки и нямам постели,

меки за сладка почивка на мен и на моите гости?

Не, ще намеря аз доста покривки и меки постели.

Няма да бъда съгласен на храбрия мъж Одисея

милата рожба да спи върху борда на кораб, доде съм

жив и доде синовете ми тука в палата остават

странници да угощават, които потърсят дома ми.“

Тъй на това възрази совооката щерка на Зевса:

„Скъпи ми старче, изрече ти умни слова и е редно

тъй Телемах да постъпи, защото е много по-умно.

Нека веднага те следва, да може в палата отмора

той да намери. А аз ще отида при черния кораб

хората да ободря и да дам разпоредби за всичко.

Аз съм от моите другари на кораба пръв по години.

Всички останали там с Телемаха божествен са връстни

и ни съпътствуват все от приятелски чувства към него.

Искам нощта да прекарам аз близо до черния кораб.

В ранни зори ще отида при гордото племе кавкони.

Трябва от тях да получа дълга си — ни нов, нито малък.

Този пък момък, дошъл като гост на палата ти дивен,

ти с колесница прати придружен от сина ти, да иде

в Спарта и дай му конете си най-издръжливи и бързи.“

Тъй совооката щерка на Зевса изрече и литна,

сякаш орел, нависоко. Останаха смаяни всички.

Старецът също се смая — видял бе с очите си чудо.

Хвана след туй Телемах за ръка и така му продума:

„Аз не очаквам, мой скъпи, да бъдеш страхлив и негоден,

щом като, още тъй млад, богове те съпътствуват явно.

Беше тук не друг от тези, които Олимп обитават,

а дъщерята на Зевс, Тритогения достопочтена.

Тя отличи и баща ти сред всички аргейци край Троя.

Склонна бъди и дари ме, богиньо, със слава велика —

мен, синовете ми, още достойната моя съпруга.

В жертва на теб затова ще отдам ширночела юница

неукротена, ярем не усетила още на шия.

В жертва на теб ще я дам, ще обвия рогата й в злато.“

Тая молба той изрече и чу го Атина Палада.

Щом той завърши, поведе потомци и зетьове знатни

Нестор, геренският конник, към своите дивни палати.

След като влязоха вътре в палата прославен на царя,

върху кресла и столове насядаха там на редици.

Старецът мъдър напълни за гостите кратер до горе

с руйното вино, което лежа единайсет години

(но икономката него избра и захлупката вдигна).

Виното старецът смеси в съсъда, възля и отправи

жарка молба към Атина, на Зевс щитоносеца щерка.

Щом те възляха и пиха, душата им колкото иска,

тръгнаха към домовете си всички за сън и почивка,

а Телемаха, сина Одисеев, в палата остави

Нестор, геренският конник, за сладостен сън и отмора

при колонадата звънка в леглото, с резби издълбано

до Пизистрат, господар на мъжете и копиеборец,

от синовете единствен небрачен в дома на баща си.

Нестор пък в задната част на високия дом се оттегли,

с него легло сподели и постеля съпругата царска.

Щом се пробуди Зора розопръста, родена от зрака,

Нестор, геренският конник, се дигна от своето ложе

и от дома си излезе, на гладките камъни седна,

край възвисените двери, поставени вън за седалки

бели, излъскани сякаш с елей, на които обичал

нявга Нелей да седи, на безсмъртен подобен по мъдрост

(но от смъртта покорен, се преселил в дома на Аида).

Нестор, геренският конник, опора ахейска, приседна

с жезъл в ръка. Насъбраха се в куп синовете край него,

бързо от спалните стаи излезли — Арет, Ехефрон и

Стратий, героят Персей,Трасимед, с боговете сравняван.

Скоро дойде Пизистрат благороден, от братята шести.

А Телемах богозрачен поканен до татко им седна.

Нестор, геренският конник, тогава изрече словата:

„Скъпи чада, изпълнете това ми желание бързо,

че да спечеля на своя страна милостта на Атина.

Видима тя се показа на пищния пир Посейдонов.

Някой от вас да изтича сега за юница в полето,

тука да бъде доведена тя от пастира веднага.

Някой до черния кораб да иде и тук да повика

хората на Телемах. Да останат там само двамина.

Други завчас да покани златаря Лаерк да довтаса,

та да обвие със злато рогата на младата жертва.

Всички останали тук останете при мене. Кажете

вътре в палата веднага робините пир да пригласят —

бистра вода и дърва да набавят, седалки да сложат.“

Рече така и заеха се всички. Дойде от полето

скоро юницата. Също дойдоха от бързия кораб

хората на Телемаха безстрашен, дойде и златарят

с медния уред в ръце — сечиво за ковашко изкуство,

чук, наковалня и вити, изящно приготвени щипци

за обработка на злато. Дойде и Атина Палада

за празненството свещено. Конеукротителят Нестор

златото даде. Ковачът пристегна рогата в позлата,

да углади на Атина очите. Поведоха Стратий

и Ехефрон за рогата юницата в накита бляскав.

Арет изнесе отвътре в котел, украсен пъстроцветно,

бистра вода, а в левица държеше ечмика за жертва

в кошничка. С остра секира в ръка Тразимед ратоборен

сам до юницата спря нагласен да замахне над нея.

Жертвена чаша подложи Персей. Престарелият Нестор

сипа вода и ечмик и помоли сърдечно Атина,

в огъня лумнал той хвърли от жертвата космено снопче.

После поръсиха всички зърната свещени с молитва.

Бързо пристъпи на Нестор безстрашният син Тразимед и

с удар единствен отряза на жертвата вратните жили.

Свлече се наземи в слабост юницата. Викнаха вкупом

и дъщери, и невести ведно с Евридика, жената

достопочтена на Нестор и първа Клименова щерка.

Вдигнаха жертвата после мъже от земята просторна.

Сряза гръкляна й с нож Пизистрат, господар над мъжете.

Черна изтече кръвта и от костите литна духът й.

Те я насякоха бързо, изрязаха бутове цели,

с два пласта лой ги покриха тогава според обичая

и на месата отгоре поставиха кървави мръвки.

Сложи ги Нестор на клада и с вино искрящо ги ръсна,

а покрай него младежи държаха в ръце петозъбци.

Щом изгориха бедрата, те вкусиха дроба, сърцето,

другото вече на пръти нанизаха те надребнено

и завъртяха с ръце върху кладата острите пръти.

Там Телемаха в басейна изми Поликаста прекрасна,

най-млада щерка на Нестор, прочутия син на Нелея.

Щом го момата изкъпа и с дъхаво масло разтърка,

тя му загърна снагата с хитон и прекрасна хламида.

Беше на бог той подобен, когато напусна басейна.

Тъй приближи и приседна до Нестор, пастира народен.

Щом се опече и беше от прътите снето месото,

седнаха да се гощават. Изтичаха сръчни младежи

и заподнасяха вино на всички в съсъди от злато

След като своята жажда и глад утолиха напълно

Нестор, геройският конник, с такива слова заговори:

„Скоро впрегнете, чада, в колесница коне гъстогриви

за Телемах, та да може по пътя желан да се впусне.“

Рече така и усърдно изпълниха тази повеля.

Впрегнаха те незабавно в ярема коне бързоноги.

А в колесницата сложи ключарката хляба и вино,

още добавък, какъвто царе зевсородни обичат.

И Телемах се качи на колата, прекрасно строена.

Храбрият Несторов син Пизистрат, на мъже предводител,

редом до него застана и хвана юздите блестящи,

шибна с камшика конете и те полетяха послушно

към равнината, зад тях възвисеният Пилос изчезна.

Цял ден тресяха конете ярема си по гърбовете.

Слънцето скоро се скри, над стъгдите припаднаха сенки,

и те дойдоха във Фера, направо в дома на Диокъл —

чадото на Ортилоха, на който Алфей бе родител.

Там пренощуваха те и прие ги Диокъл сърдечно.

Щом се пробуди Зора розопръста, родена от зрака,

на колесницата пъстра възлязоха ловко момците,

минаха бързо през двора и през колонадата звънка,

шибнаха с бича конете, и те полетяха послушно.

Стигнаха скоро полята, с пшеница обрасли, където

свършиха пътя. Припряно препускали бяха конете.

Слънцето скоро се скри, над стъгдите припаднаха сенки.

Информация за текста

© Николай Вранчев, превод от старогръцки

Όμηρος

Οδύσσεια,

Източник: http://www.libsu.uni-sofia.bg/e-books/

Свалено от „Моята библиотека“ [http://chitanka.info/text/2284]

Последна редакция: 2006-12-23 20:04:47

Content

Омир
Одисея

Първа песен СЪВЕЩАНИЕ НА БОГОВЕТЕ АТИНА ПООЩРЯВА ТЕЛЕМАХ

Втора песен НАРОДНОТО СЪБРАНИЕ НА ИТАКИЙЦИТЕ ПЪТУВАНЕТО НА ТЕЛЕМАХ

Трета песен ПОСЕЩЕНИЕТО В ПИЛОС

Информация за текста