Едгар Алън По

Юлалюм

Небосводът бе скръбно надвесен,

Вихър ронеше жълти листа,

Вихър гонеше мъртви листа. —

То бе нощ — късна нощ в късна есен —

Нощ над всички нощй над света —

Бе сред Вейрския край омагесан,

Бе край езеро О̀бер, в нощта, —

Бе сред Вейрския лес омагесан,

Дето призраци бродят в нощта.

Там в една исполинска алея

С кипариси, склонени над мен,

Тъй печално склонени над мен,

Бродех с мойта Душа, — със Психея.

А духът ми бе плам разкален,

Като огнен поток разкален,

Който с лава щом гневно залее

Върха Янек — лети устремен,

Като стене, и свети, и тлее

През нощйте на север студен.

В разгово̀р меланхолно унесен,

Думи ронеха наш’те уста,

Както вихърът жълти листа. —

Аз забравих, че бе късна есен

И нощта на нощйте в света —

Аз не помнех тоз край омагесан

И мъглите над О̀бер в нощта, —

Нито Вейрския лес омагесан,

Дето призраци бродят в нощта.

Полунощ вече бе превалила:

Заредяха звезди към възток

Сякаш чакаха ден от възток

И тогава, лъчи заструила

В лъкатушен и светъл поток,

Там Астарта, едва появила

Своя сърп фантастичен, двурог,

Възгоря в небосклона — извила

Своя сърп фантастичен, двурог.

Аз каза̀х: „Тя засенва Диана,

Тя се носи в ефирно море —

От въздишки ефирно море;

Тя в сърцето ми знай всяка рана,

Дето червеят нивга не мре;

И предвестница скъпа, желана,

На Лъва над звездите изгря —

В мрака нас да упъти изгря,

Да вести в наш’та скръб непрестанна

Нам небесен покой — тя изгря!“

Но Психея простена неволно:

„Аз не вярвам звездата в нощта!

Тя е бледна! Тя свети в нощта!

Тук е страшно! — и скръбно! — и болно!

Да си идем от тия места!“ —

И от ужас сломена, безволна,

Вмиг отпусна крилата си тя

Над развеяни мъртви листа —

Да се валят в праха, меланхолно,

Над развеяни мъртви листа.

„Туй е сън — и той странен изглежда —

Утешавах я тъжен и блед —

Но без страх нека минем напред!

Погледни: красота и надежда

Над нощта тя разлива навред

И ни праща далечен привет!

Нека смело ней в сетен копнеж да

Доверим своите мъки безчет —

Тя от земния мрак ни извежда

и напътства в небѐсен полѐт,

Тъй жадуван сред мъки безчет!“

Тъй мълвях и вървях аз до нея,

Кръз листата из нашия друм,

Глух за техните вопли и шум, —

И видях гроб пред нас да чернее,

Чийто надпис смути моя ум,

Но, уви! — не разбра моят ум —

И през сълзи прочете Психея:

„Тука твойта любов — Юлалюм —

Спи во веки веков — Юлалюм“.

И посърна в тоз край омагесан

Моят дух под дъха на скръбта,

Както жълтите мъртви листа —

И разбрах аз, че бе късна есен

И нощта на нощйте в света,

Сред която аз бродех унесен,

Запленен навсегда от смъртта —

О, кой Демон, кой Дух на Скръбта

Ме доведе сред тия места!

— И сега ми е Веир известен,

С езерото О̀бер във нощта,

И Вейрския лес омагесан,

Дето призраци бродят в нощта.

Информация за текста

© 1920 Георги Михайлов, превод от английски

Edgar Allan Poe

Eulalie, 1843

Сканиране, разпознаване и корекция: А.Б., 2010

Издание: Едгар По. Поеми. София, 1920

Свалено от „Моята библиотека“ [http://chitanka.info/text/15935]

Последна редакция: 2010-04-24 18:00:00

Content

Едгар Алън По
Юлалюм

Информация за текста