Христо Пощаков

Търговска одисея

1.

Бени и Олк никога не си бяха задавали въпроса откога съществува Галактическата Общност, кога се е прекратила последната война между различните цивилизации, пръснати в космическото пространство и кой е създал законите, които регулират мирното съвместно съществуване между световете и търговския обмен между тях. Те просто се ползваха от благата на Новата Космическа Ера и се препитаваха чрез покупко-продажба на стари вещи. С две думи, те бяха космически вехтошари. Тази древна и доста рядко срещана професия не ги бе направила богати, но засега осигуряваше скромното им съществуване. Винаги е изгодно да купиш стар модел холовизор, произведен на Епсилон и после да го продадеш изгодно на Гама, тъй като гамайците са по-изостанали от епсилонците в технологично отношение. Същото важеше и за много други машини, уреди и устройства, предназначени да обслужват домовете на различните същества, които можеха да накарат жителите на по-изостанали в технологично отношение планети, независимо да ли са периферни, ново заселени или икономически нестабилни, да се чувстват щастливи от тяхното притежаване. В известен смисъл двамата можеха да се считат за благодетели на галактиката, тъй като пренасяха постиженията на техническия прогрес от една негова точка в друга.

Двамата „търговски“ партньори се различаваха както по външен вид, така и по характер. Бени беше набит широкоплещест брюнет с мургава кожа, под която изпъкваха възлите на здрави мускули. Лицето му с волеви израз бе украсено от бадемови очи и надвиснали над тях гъсти вежди, под които здраво стоеше на мястото си месест нос. Винаги разсъждаваше прагматично и обикновено решенията му бяха съвсем правилни. По външен вид и начин на мислене, Олк изглеждаше като негова противоположност. Той беше строен и крехък на вид блондин с правилни, изтънчени черти на лицето, които като че ли издаваха непрактичната му склонност към мечтателност. Действията му не всякога бяха напълно адекватни, особено когато трябваше да се съсредоточава върху конкретното в дадена ситуация. Например по време на процеса на пазарлък за цената на някоя примамлива вещ, той бе в състояние да се заплесне по някое красиво насекомо или птица, да остане с полуотворена уста, за да наблюдава полета им и временно да забрави за целта на задачата, с която в момента се е заел. Или докато се занимава с координатите и навигационните изчисления за курса на полета, внезапно да съчини някой стих, който естествено би възбудил само собствените му емоции.

Но въпреки разликите във външния си вид и характерите, Бени и Олк бяха свикнали един с друг и двамата по необясним начин се допълваха в действията си. Макар че понякога се случваше да се скарат, през останалото време на съвместния им живот, техните отношенията оставаха приятелски. Сплотеният им малък екип вече десетина години се придвижваше из междузвездното пространство и често се появяваше там, където изобщо не го очакваха, а това бе свързано и с известни опасности. Но Бени и Олк бяха свикнали с рисковете на професията и би могло да се каже, че богът на вехтошарите, ако такъв съществуваше, досега ги закриляше. Те нямаха много конкуренти и доколкото бяха запознати с историята на тяхната, би могло да се каже търговска дейност, тя периодически ту изчезваше, ту възкръсваше от пепелта на забравата, подобно на миниатюрен Феникс. Възкресението й обикновено се дължеше на наличността на по-слаба и по-нестабилна икономическа ситуация в даден сектор от космоса или на присъединяването към Общността на нови, но „по-примитивни“ светове. И при двата случая, съществуваше вероятност за търговска изгода. На тях можеше да се продаде нещо, а „покупките“ се правеха от планети, населени с технологично по-напреднали цивилизации, независимо дали те се обитаваха от нови или стари членове на Галактическата Общност.

При посещенията на различни космодруми, понякога им се случваше да имат неприятности с митниците, но натрупаният професионален опит им помагаше да се измъкнат от създадената ситуация, дори с цената на подаване на фалшиви декларации за стойността на стоката, която превозваха. Старите вещи, които се намираха в товарния отсек на трюма на кораба им, по обясними причини страдаха от хронична липса на документи. Митничарите от някои планети вече ги познаваха и или изобщо не обръщаха внимание на дребния им бизнес, или проявяваха снизходителност, но обикновено си получаваха дължимото. Изглежда че откакто във вселената се бе появила професията „митничар“, тя винаги беше свързана с доста изкушения, на които се поддаваха същества от различни раси — независимо дали ръцете им бяха свързани с пипала, пръсти или щипки. В този случай общото между тях бе, че джобовете на униформените им облекла имаха еднакво предназначение.

Собственото им превозно средство обикновено не създаваше представата, че може да се придвижва между звездите звездите, но то го правеше, и то доста добре. Корабът им беше много стар звездолет от малък клас, който въпреки неугледният си вид, притежаваше достатъчно здрава и засега добре ремонтирана вътрешност. Грапавата повърхност на метало-керамичния му корпус на места изглеждаше матова от ударите на безброй микро-частици, а на други опушена или покрита с нагар, което говореше за славно минало. За времето, когато трансгалактическите преходи се осъществявали със скок до околностите на някоя планета, доближаването до нея на йонна тяга и последващо използване на гравитационно-магнитно гасене на ускорението след навлизане в нейната атмосфера, а нулевите терминали не са били известни. Всъщност корабът им и досега работеше на този принцип, който не изглеждаше толкова лош, макар че придвижването на собствена тяга се криеше известна опасност. Из космоса все още продължаваха да се скитат милиарди малки или големи, но доста твърди тела. Все пак вероятността от срещата с тях беше доста нищожна, а модерните системи за по-прецизна навигация на хиперскоковете между нулевите терминали, просто не ги интересуваха. Ако от време на време те все пак предизвикваха известен мимолетен интерес, стойността на монтажа им веднага им напомняше да забравят за тяхното съществуване.

Макар и с променлив успех, вехтошарското им дребно щастие досега не ги бе изоставяло. Старият им кораб продължаваше да преодолява разстоянията в космоса и неуморно се придвижваше от една планета към друга, както ставаше и в този момент. Поредното обитаемо небесно тяло вече красиво бе заело пространството на главния холографен екран в командната каюта и гасенето на ускорението притискаше гърбовете им към облегалките на креслата. Размерите на кълбото под тях бързо се увеличаваха и то вече заемаше целия екран. Корабът навлизаше в стратосферата му.

— Как се казваше тази планета? Вече започнах да забравям, а това никак не е хубаво — обърна се Бени към спътника си.

— Делта 345 — отвърна Олк, който се занимаваше с навигацията. — Отскоро е регистрирана в Галактическата Общност и на нея съществува вероятността да намерим интересни неща. Цивилизацията, която е населява е от клас 10, по скалата на Филатов, което говори за доста силен технологичен напредък. Финансовите й институции вече са свързани с Централния междубанков интелект, така че няма да имаме проблеми с разплащането.

— С какви средства разполагаме?

— С около двеста хиляди галакса. Не са кой знае колко, но трюмът ни е претъпкан с вехтории. Можем да пристъпим към бартерни сделки, и друг път сме го практикували.

— Какъв е видът на местните аборигени? Нали ти направи първоначалното проучване? — попита Бени.

— Представляват подобия на главоноги, които живеят на сушата. Черепите им имат голям обем, имат способността да обменят информация по телепатичен път. По време на разговорите няма да имаме нужда от автоматичен преводач.

— А-ха — дълбокомислено произнесе Бени и се опита да си провре ръката между гърба и облегалката на креслото, с цел да се почеше под лявата плешка. — Все пак какво ли интересно би могло да се намери при главоноги? — попита той по-скоро себе си. — Направо не се сещам.

— И аз не зная — отвърна Олк. — За първи път ще се срещнем с подобен тип цивилизация. Не ме разсейвай повече, в момента се занимавам с разрешителното за приземяване.

Съществото, което ги посрещна пред входа на изрядно чистата бяла постройка с овални форми приличаше на някакъв хибрид между октопод и сепия, но кожата му беше покрита с малки блестящи люспи. Овалното му, леко продълговато тяло бе лишено от дрехи и по него проблясваха синкави оттенъци. Около голямата му кръгла глава непрекъснато се извиваха малки, но многобройни пипала, които му придаваха вид на митична Горгона. Огромните му, втренчени в тях очи, не мигаха. В долната част на тялото му други, значително по-дебели пипала му служеха за придвижване. Видът му на люспест плужек не вдъхваше доверие и то в никакъв случай не приличаше на митничар, защото би трябвало да носи поне някаква значка или друг отличителен белег. Някъде в далечината се забелязваха още няколко негови сънародници. И те бяха голи.

— С каква цел пристигате? — отекна донякъде болезнено въпросът му в главите им.

— Ние сме търговци — обясни Бени с известна гордост. — Купуваме и продаваме стари домакински прибори, битова техника и изобщо всякакви, може би интересни за вас неща. Как да ви обясня по-точно? Купуваме вещи, станали ненужни на притежателя им и след това ги продаваме на други лица, които се нуждаят от тях.

— Нима съществуват ненужни вещи? — прозвуча учудено в мозъците им въпросът на главоногото.

— Разбира се, всичко на този свят остарява — заяви Бени.

— При нас не е така, всичките наши вещи се саморегенерират Домашните ни прислужници, уредите, битовата техника, кварите и дзоките.

— Квари, дзоки? — попита Бени с недоумение. — За какво става дума?

— За основните мултигратори на нашето общество. Няма да го разберете, затова по-добре се връщайте там, откъдето сте дошли.

— Не се ли интересувате от вещите, които предлагаме? — умолително се намеси Олк.

— Не съм сигурен. Трябва да се консултирам с Главния Съветник. Докато го направя, изчакайте в транзитната зала, там ще ви обслужат. Натам, моля.

Те влязоха в голямо кръгло помещение и близо до стената му забелязаха няколко прозрачни куба с леко вдлъбната горна повърхност, които изглеждаха подходящи за сядане. Отправиха се към тях и седнаха върху два съседни. След допира на телата им, в стъкловидната вътрешност на кубовете припламнаха разноцветни светлинки. В залата неочаквано се появиха няколко робота, които се плъзгаха насам-натам върху пластмасовите си колела с леко шумолене и извършваха някакви непонятни действия. Минутите се точеха една след друга и времето сякаш застина. Главоногото не бързаше да се появи.

— Тази работа взе да не ми харесва — проговори Олк и се размърда върху куба си. — Не изглежда много перспективна.

— Оставиха ни да седим като последни глупаци, сякаш не ги интересува, че ние сме им оказали честта да посетим тъпата им планета. С поведението си омаловажават пристигането най-известните вехтошари в галактиката — заключи Бени.

— Нищо не можем да направим, те дирижират ситуацията. Знаеш, че тези същества неотдавна са приети за член на Галактическата Общност и може би все още не са запознати с добрите маниери. Но не може да се твърди, че показват голяма неучтивост. Както виждаш ни поканиха да седим тук. От чутото досега ми се струва, че те все още нямат създадени търговски дружества — предположи Олк. — Дали изобщо се занимават с търговия? Ако се съди по голите им тела, едва ли имат особени битови интереси. Освен това не можеш да разбереш дали пред теб стои мъжки или женски индивид, понеже нямат изявени полови признаци. Един дявол знае как се размножават, може и да са двуполови. Спомняш ли си онези пихтиестите от Катриматрия? И те бяха голи, но поне имаха татуировки и се гримираха. Така можеха да се различават едно от друго.

— Ти си виновен — обвини го съдружникът му. — Докато аз се оправях с двигателите и програмирах импулса на прехода, ти можеше допълнително да се поровиш из информационните масиви, за да научиш нещо повече за тях. — Сега не ни остава друго, освен да продължаваме да чакаме.

— Слушай, Бени. Времето е пари, а ние в момента го прахосваме. Имам кроткото чувство, че ще бъде по-добре, ако послушаме съвета на главоногото и се насочим към друга планета.

— Винаги си бил нетърпелив. Помниш ли как на Секста чакахме почти три дни, обкръжени от вода като жаби в блато, но после продадохме трийсетина почти излезли от употреба холовизора, и то на добра цена. Бяхме ги събрали от някакво сметище за отпадъци на Алмагон, предназначено за бъдещо дезинтегриране.

— Беше щастливо изключение. Онзи случай е различен от сегашния. Земноводните от Секста се оказаха изключително мързеливи, за да ни окажат веднага нужното внимание, въпреки че в крайна сметка си платиха с лихвите. А тук ни обърнаха внимание, но след това като че ли ни позабравиха.

Сякаш дочул репликата, един от роботите се насочи към тях, спря се пред тях и от тялото му се подадоха телескопични манипулатори, които им поднесоха два прозрачни пластмасови флакона с жълтеникаво съдържание. Те ги поеха и се изгледаха недоумяващо.

— Би трябвало да е нещо хранително — отбеляза Бени. — Иначе за какво ще ни го дават? По космодрумите обикновено сервират храна и напитки.

— А ако имат намерението да ни отровят? — усъмни се Олк.

— Няма как да го разберем, освен ако не опиташ от съдържанието на флакона. Махваш капачката, стискаш и пробваш — заяви мъдро Бени.

— Тогава започвай с експеримента, аз ще те наблюдавам.

— Изглеждаш по-гладен от мен, затова ти давам предимство.

— Няма ли да рискуваме заедно? — заинати се Олк.

— Ти решавай. На мен нито ми се пие, нито ми се яде. Аз не бързам.

— Правиш се на много хитър. Не те е грижа, какво ще стане с твоя съдружник.

— Добре те познавам — ухили се Бени. — Ти винаги си по-гладния и по-нетърпеливия. Ако ти е чак толкова празно в корема, започвай! Освен това тези тук, с пипалата, са подписали Галактическата Конвенция и са длъжни да ни осигурят безопасност на пребиваване.

— Навсякъде из вселената се срещат нечестни същества — установи Олк след кратък размисъл. — Спомняш ли как на Реконкиста първо ни упоиха, а после ни откраднаха всичко, което предлагахме?

— Този път нямам точно същото чувство, но имам друго, доста подобно. Тези главоноги ще се опитат да ни изиграят, само че по някакъв друг начин. Представяш ли си? Като ги гледам, няма да ги е срам да отнемат и малкото, което притежават такива бедни плъхове, като нас. Но виждам и как си се втренчил във флакона. Какво чакаш? Хайде, опитай от тази гадост — ухили се Бени с крива усмивка.

Олк по-скоро инстинктивно изпълни подканата и скоро първата порция жълта субстанция се изчезна в устата му. Очите му почти веднага се ококориха, след това клепачите им се притвориха в знак на блаженство.

— М-м-м, много вкусно! — възкликна той, след като преглътна остатъка от съдържанието в устата си. — Това жълто нещо има чудесен вкус, по-скоро превъзходен! А какъв аромат се разнася от него! На най-изтънченият плод във вселената, който можеш да си представиш. Вече започнах да променям мнението си за тези с големите глави и многото пипала. Ако не го опиташ, ще съжаляваш до края на живота си.

— По-добре да изчакам — заяви категорично Бени. — Нали знаеш, бързите действия не винаги са за предпочитане.

— Върви по дяволите! — изруга неочаквано съдружникът му и набързо изстиска остатъка от съдържанието на флакона в устата си. Очите му се поизкривиха, а изразът на лицето му започна да се променя. След десетина минути Олк придоби вида на смахнат херувим.

— Знаеш ли какво, Бени? — изрече той. — Искам да споделя с теб една важна мисъл.

— Казвай. Въпреки че физиономията ти започна да не ми харесва.

— Защо да не подарим на тези мили хорица всичко, което сме домъкнали? Те може би ще ни се отблагодарят по някакъв начин.

— Ти да не би да си полудял? А после с какво ще търгуваме? Разбери, те не са хора, а главоноги! Набий си го в главата!

— Погледни навън, Бени. Няколко от тях се виждат през прозорците. Не си ли даваш сметка, че тези същества са много по-грациозни от нас? Вече изпитвам неистовото желание да ги погаля по пипалата и да целуна предните им израстъци, изобщо да направя всичко, с което да покажа любовта и уважението си към тях. Добрите чувства, които изпитвам към тези чудесни творения на природата са много силни!

— Чуваш ли се какви ги приказваш? Държиш се като откачен, съвсем не си на себе си! Забрави ли за какво пристигнахме тук?

— Ако можех да кварувам и да дзокувам, бих останал на тази прекрасна планета завинаги. И точно така ще направя, може пък и да се науча. А ако се опиташ да ми попречиш, ще бъда принуден да те пребия, въпреки, че досега съм те считал за приятел.

Сабленият удар, нанесен от Бени с ръба на дланта му, се стовари върху врата на Олк. Той се свлече от куба, на който седеше и се просна върху бляскавата повърхност на пода. Припламващите светлинки в стъклоподобната повърхност моментално угаснаха. Роботите, които сякаш безцелно се мотаеха из залата, внезапно се подредиха ветрилообразно и се насочиха към тях. Приличаше на атака. Бени бръкна в горния джоб на комбинезона си и извади портативния дезинтегратор на материя, успешно укриван на всички митници. Откакто го бе придобил, той не се разделяше с него. Макар че никога досега не се беше интересувал от принципа на действие на страшното оръжие, то на няколко пъти му бе помогнало да се измъква от критични ситуации, дори веднъж му спаси живота. На времето го бе придобил на една от периферните планети, беше го бе заменил срещу стар модел пощенски телепортатор. Взел внезапно решение, той го насочи към роботите и натисна сензорния му активатор.

Огненото сияние мигновено унищожи нападателите, от тях останаха само няколко купчинки сив прах, които едва се забелязваха по пода. Светлинките на куба на Бени престанаха да припламват. Откъм отсрещната част на помещението се появи съществото, което ги бе посрещнало или поне точното му копие. Олк продължаваше да лежи на пода.

— Защо го направи? — прокънтя в главата на Бени. — Унищожи скъпо имущество, заслужаваш да ти изгоря мозъка.

— Няма да посмееш. Действията ми бяха защитни, в противовес на твоите. Считай случилото се като компенсация за нанесените ни морални щети. Ако не се страхуваше от последиците, досега щеше да ни убиеш. Ти си типичен представител на извънредно непочтена раса, която сигурно по доста хитър начин се е присъединила към Галактическата Общност. Върховният Съвет не е преценил добре какво представлявате, а вие определено имате психични отклонения. Да не говорим, че всички вие сте скарани с основните принципи на търговската етика. Всеки съд в тази галактика ще оправдае действията ми, освен това полетът ни е регистриран и ако нещо се случи с нас, ще пристигнат инспектори. Нищо чудно да решат да пръснат скапаната ви планета на малки късчета. Това вече се е случвало с ваши себеподобни.

— Доколкото съм запознат с нравите, които са типични за вашите човешки общества, всички вие сте склонни към продажност и агресивност, въпреки че обикновено говорите за толерантност в отношенията. Убеден съм, че галактическият всеобщ мир се е установил въпреки вашите естествени инстинкти и наклонности. Но мога да направя компромис, като ви направя доста разумно предложение. Защо вие двамата не приемете да служите на нашата велика цивилизация, създадена преди милиони години? Ще получите доста голяма финансова изгода и работата ви ще се състои как да кажа… в известно проучване, свързано с дребни задачи.

— Ясно. Искаш да ни наемеш за твои шпиони. По принцип, аз не приемам сътрудничество със същества, склонни към непочтени сделки, това говори за целият техен морален облик. Колкото до моята раса, аз съм на друго мнение. Впрочем искаш ли да дезинтегрирам още нещо наоколо? Например тези прозрачни кубове с подло предназначение.

— Може и да успееш, но по-вероятно е обратното. Те са направени от такъв здрав материал, за който малко същества във вселената имат представа. Ще трябва отново да се свържа с Главния Съветник, той ще реши какво да правим с вас.

— Давам ти най-много десет единици унифицирано време. Няма да те оставя да ни разиграваш и ако дотогава не се появиш, ще направя в стената на проклетата ви зала много голяма дупка, през която ще излезем навън и ще напуснем негостоприемната ви планета.

Главоногото като че ли излъчи вълна на загриженост и изчезна там, откъдето се бе появило. Бени се наведе към Олк и го плесна по бузата. След този общо взето приятелски жест, отправен с добри намерения, съдружникът му отвори сините си очи и го погледна замаяно. Приличаше на човек, който мъчително се опитва да изтрезнее след няколко дневен запой.

— Къде се намирам? — изохка той и зарови пръсти в русата си коса. — Какво се е случило с мен?

— Видиоти се, а аз ти помогнах да излезеш от това състояние. Обкръжени сме от банда разбойници с пипала, които освен че са опитват да крадат по доста хитър начин, мечтаят и за световно господство. С две думи попаднахме в беда, но ще се помъчим да се измъкнем. Дори и един вехтошар може да разбере какво се опитаха да ни сторят. Искаха да ограбят малкото, което имаме, но да стане „по наше собствено желание“, така че после да не съществуват претенции. С две думи, искаха да ни превърнат в безволеви марионетки. По този начин никой никога не би могъл да ги обвини в бандитизъм. Кубовете и флаконите им служат за тази цел. Жълтата субстанция сигурно съдържа наркотик, който премахва задръжките в съзнанието на всяко разумно същество, а вълните, излъчвани от кубовете, по време на действието му препрограмират начина ни на мислене. Опитаха се да ни зомбират, сигурно са го правили и друг път, може и да е било по-успешно. Тези главоноги са гадни типове.

— Бени, все пак няма ли да им направим подаръци, а после весело да кваруваме и дзокуваме? Това не е ли най-прекрасното нещо на света?

— Като те гледам, напълно си се побъркал. Олк, ако не се вразумиш, отново ще те сваля на пода. Не можа ли да разбереш? Дрогираха те, за „добре дошъл“ ти поднесоха наркотик. Слава богу, че в теб все още просветват зачатъци на разум. Ако не те бях проснал на пода, сигурно вече нямаше да имаш човешки облик. Само като си помисля, че тези изроди са свикнали да посрещат гостите си по този начин, душата ми негодува. Сега забелязвам, че страшно се нуждаеш от няколко шамара, за да дойдеш окончателно на себе си.

Бени веднага приведе в действие констатацията си.

Лицето на Олк се зачерви, той примигна няколко пъти и очите му придобиха почти смислен израз. В този момент в залата отново се появи техния посрещач. Бени настръхна и пръстът му неволно се насочи към активатора на оръжието.

— Засега печелите — внуши главоногият. — Ще ви се размине без последствия, ако обещаете да не раздухвате инцидента.

— Какво точно печелим? — попита Бени.

— Запазването на собствената ви индивидуалност и целостта на паметта ви. Главният съветник ми обясни, че във вашия случай не съм постъпил правилно и ме подложи на опреснително грагиране. На сегашният етап на развитие на междузвездните отношения, ние нямаме интерес да предизвикваме конфликти. Но по-нататък… Както и да е, това не те интересува… Ала вие възможно най-бързо трябва да напуснете нашата планета, ние изобщо нямаме намерение повече да се срещаме с вас.

— Няма ли да извършим търговски обмен? — запита наивно Олк, който изглежда все още не беше дошъл напълно на себе си. — Толкова го искахме! — възкликна той съвсем искрено.

— Въпросът е излишен. Дори и да имахме подобно желание, то не е приложимо за вашата раса. — внуши главоногият. — Вашата цивилизация е несъвместима с нашата, доказа го първият ни контакт.

— Гадни и подли копелета! — успя най сетни да се възмути Олк — Най после разбрах какво представлявате.

— Последните мисловни форми нямат напълно разбираем контекст, но сигурно съдържат нещо обидно. Тръгвайте си и никога повече не се връщайте тук!

Безпричинно унижените вехтошари се добраха безпрепятствено до кораба си, стартираха и не след дълго извършиха хиперпрехода. По време на неговата реализация, забавения ход на вътрешно-корабното време проточваше всяка тяхна фраза и я превръщаше в басово бръмчене, но те естествено не го забелязваха.

— Все пак се измъкнахме читави — отбеляза Бени и облекчено въздъхна. — Донякъде поизлъгах главоногите за възможните последствия от действията им, но беше от полза. — Този път не зададох координати за навигационната система, видях, че сам ги вкара в главния компютър. Това показва, че все пак си останал донякъде нормален. Впрочем, накъде сме се запътили?

— Ще изплуваме в пространството около Лира 34. После автоматичната система за управление ще поеме приземяването. И тази планета отскоро е член на Галактическата Общност.

— Ако всички новоприети планети са като тази, която напуснахме… — не се доизказа Бени. — Защо се насочи натам?

— Защото имам усет, а ние сме най-добрите в професията и досега късметът не ни е изневерявал. Опипай тялото си, жив си и нищо ти няма. Дори и разсъжденията ти изглеждат почти наред, което е обикновеното ти състояние. И аз мога да се похваля със същото.

— А ако предишната история се повтори?

— Тогава ще му мислим.

2.

Съществата, които ги посрещнаха на местния космодрум бяха толкова лениви, че двамата вехтошари се почудиха как са ги приели за членове на Общността. Приличаха на изправени на два крака рептилии с дълги опашки, кръгли глави и огромни ококорени очи, които ги гледаха доста тъпо. Реакциите им бяха толкова бавни, че докато се разберат с тях с помощта на автоматичния преводач, изминаха два часа локално време. След дълги смислови и семантични уточнения, преводът бе установен. Съществата не им направиха митническа проверка и едва на третия час от появата им се сетиха да ги попитат за какво са пристигнали.

— Купуваме стари вещи, прибори, домакинска техника, уреди за бита и малогабаритни роботи — започна Бени с обичайния си репертоар — Продаваме същото. Придобиваме това, което представлява интерес за нас и продаваме онова, което би ви харесало.

— Тук нищо не се продава — изговори в продължение на пет минути един от по-високите рептилообразни, чието име автоматичният високо интелектуален преводач с огромна памет и изтънчена програма за семантични връзки определи като Хр-р. — Предметите, приборите и битовата техника са свещени за нас, те овеществяват спомените на поколенията за изминалите години — успя да произнесе почти за около петнайсетина минути.

— Не разбрах дали изобщо купувате някакви вещи? — попита Олк, възможно най-бавно.

— Случва се. Съществува вероятността да купим нещо от вас, но може и да не купим. По принцип ние сме непретенциозна раса и се сдобиваме само с много полезни неща. Продавате ли киндзи?

Докато преводачът преведе фразите, изминаха около двайсетина минути, но Бени имаше усет за търпеливост.

— Не. За какво служат? — попита той.

— За мултипрактация — поясни рептилообразният.

— Това пък какво е? — учуди се Олк.

— Едно от действията, което се извършва при трактирането на птероцинидите — обясни Хр-р.

Бени и Олк се спогледаха и разбраха, че така няма да стигнат до никъде.

— Не можем ли да ви покажем какво предлагаме? — каза Бени.

— Възможно е, но нека да бъде утре. Днес е ден за медитиране. Свещен ден, който забранява всякакви покупки.

— Имате ли хотел за гости, където бихме могли да се настаним?

— Какво е хотел? — попита съвсем невинно Хр-р.

— Място, където всяка същество почива и спи — опита се да поясни Олк.

— Какво означава да спиш? — отвърна с въпрос рептилообразният и над кръглата му глава се подадоха две подутини, които вероятно показваха ускорено мислене.

— Състояние на разума, през което индивидът лежи със затворени очи, диша и сънува — намеси се Бени.

— Не е напълно разбираемо. Ние никога не спим. Как се сънува?

— По-добре да се приберем в кораба — погледна Бени към Олк. — Ще ви изчакаме до следващия ден — обърна се той към Хр-р. — Поне имате ли бани или басейни, където да се изкъпем? Корабният ни регенератор изглежда се е повредил и водата ни намирисва лошо.

— Какво означава да се изкъпеш? — запита още по-невинно Хр-р.

— Да облееш тялото си с вода, за да измиеш натрупаната по него мръсотия — обясни Олк.

— И вие го правите?! — почти изквича преводачът. — При нас това е най-голямата ерес. Тялото трябва да се почиства само със светена мас. Водата се е употребявала, когато сме били диви и неуки.

— Не пиете ли тази течност? — едва не проплака Бени. — Защото на нас ни трябва.

— Пием я, но много тайно. Това е част от позволените ереси и всеки уважаващ себе си лирианец трябва да си направи собствена тайна килия, свързана с тръбопровод. Когато пие вода, никой друг не трябва да го вижда. Изобщо пиенето на животворната прозрачна субстанция е обект на свещенодействие.

— А ние откъде да се снабдим с тази жизненоважна за нас течност?

— Предвидили сме ползването на известно количество вода, предназначено за обслужване на чужденци. Встрани от сградата на космодрума се намира голяма цистерна, но трябва да зареждате от нея необходимото ви количество чиста свещена течност само след полунощ. Изливането на мръсна вода по принцип е забранено, поради нейното оскверняване, но за вас ще направим изключение. Ще използвате онзи отходен канал с кръглата решетка, който се намира на петдесетина метра от кораба ви, той е свързан с устройство за пречистване. Но това действие също трябва да стане през нощта, иначе ще ви санкционираме. Довиждане до утре — каза Хр-р и се отдалечи със скорост на охлюв.

— Не разбирам как тези идиоти са съумели да станат членове на Галактическата Общност — проговори Олк, след като преводачът бе изключен, а Хр-р за около петнайсет минути успя са стигне до входа на сградата, придружен от неговите себеподобни. — Изглеждат ми като бавно развиващи се, даде ли си сметка, че от началото на разговора изминаха повече от четири часа?

— Това не им е попречило да открият хиперпространствените преходи и да влязат във връзка с Галактическата Общност — каза унило Бени. — Понякога религиозните предразсъдъци и скоростта на общуване нямат нищо общо с техническото развитие на дадена цивилизация. Не би трябвало да е така, но както виждаш, се е получило. Предлагам да отидем малко да поспим, защото ще ставаме посред нощ. Водата ни трябва, утре ще преценим дали можем да извършим ремонта на регенератора.

Писъкът на електронния бордов часовник ги събуди точно в дванайсет часа през нощта. Те се надигнаха от койките си и не след дълго се заеха с източването на остатъците от мръсна вода в резервоарите След това Олк разви от барабана на цистерната гъвкавия й дълъг шланг и го довлече до кораба. Не след дълго, запасите от прясната животворна течност бяха попълнени.

— Нека да огледаме състоянието на регенератора — предложи Олк. — Нямам желанието и утре да си губя времето с него. После отново ще легнем да спим.

Следващият ден ги завари доста изморени от нощната работа, но някаква местна делегация вече ги чакаше около кораба. Бени отвори товарният отсек в корабния трюм и активира техния робот. Постепенно пистата около телескопичните опори започва да се запълва със всякакви вещи, уреди и битова техника, поради липса на определено място за търгуване. След около десет часа обяснения за тяхното предназначение, лириянците се съгласиха да купят петнайсетина малко употребявани перални за сухо пране. Изненадата на космическите вехтошари беше извънредно голяма, защото местните жители, подобно на главоногите, не носеха дрехи. Впоследствие се разбра, че пералните са им нужни за завесите и драпериите, които обграждаха олтарите в техните храмове. Бени и Олк прибраха не голямата сума от около петдесет хиляди галакси, но останаха донякъде доволни, все пак бяха успели да продадат нещо. Към привечер, търговията дотолкова им бе омръзнала, че вече изпитваха неистовото желание да се измъкнат от тази ленива планета, която започна да им действа на нервите. Те обявиха експозицията от стари боклуци за закрита и побързаха да ги приберат в товарния отсек. След това с радост се простиха с иначе гостоприемният Хр-р, който беше останал да наблюдава работата им и побързаха да се вмъкнат в каютите си.

3.

На сутринта двамата се събудиха в сравнително добро настроение. Бяха се наспали добре и резервоарите бяха заредени с прясна вода, а повредата в регенератора се бе оказала съвсем дребна — той отново функционираше както трябва.

— Да тръгваме нанякъде — нареди Бени, който отново пое функциите на командир. — Да се махаме оттук.

— Накъде? — запита по навик Олк, защото отдавна бе възприел навика друг да взема решенията вместо него. Предишният път беше направил изключение, защото Бени му се бе сторил извънредно ядосан, за да го пита каквото и да е.

— Към Кастилия — отсече партньорът му. — Тази планета също отскоро е член на Галактическата общност, вероятно на нея ще можем да продадем останалите вехтории. А кой знае? Може и да купим нещо.

Олк напусна общото помещение и се завря в командната кабина, после направи справка за търсените координати и включи програматора. Гравитационно-вълновото устройство издигна кораба на подходяща височина извън стратосферата, след това хиперпростанственият скок ги изхвърли в близост до търсената планета и корабните двигатели започнаха да ги доближават на йонна тяга до нея. При навлизане в стратосферата й, те се изключиха и устройството отново влезе в действие, но с обратна полярност — този път то забавяше ускорението. Няколко часа след напускането на Лира 34, стабилизаторите на кораба докоснаха повърхността на местния космодрум. Космическите вехтошари се спуснаха по корабния трап и веднага забелязаха фигурите на няколко антропоидни същества. Отдалече те доста приличаха на космати горили, които като че ли се насочваха към тях застрашително, но беше възможно подобно впечатление да се дължи на леко приведените им фигури и тяхната клатеща се походка. Още в началния курс на обучение, в почти детска възраст, Бени и Олк бяха виждали във видеопрограмите изображенията на земните примати, така че можеха да направят сравнение. Флората и фауната на древната Земя общо взето им бяха познати, а и големи части от тях бяха пренесени на родната им планета. Самата Земя не представляваше търговски интерес, за да потърсят координатите й. Баха дочули, че нейното слънце започнало да умира, а повърхността й заприличала на древна гробница с музейна стойност. Родното им място също се намираше на планета със същото име, но носеше индекса 8.

Температурата на въздуха на Кастилия беше над умерената и те усетиха, че се изпотяват. Изразът на физиономиите на техните посрещачи не можеше да се определи като приветлив, поради дългите кучешки зъби, които се подаваха изпод бърните им. По широките колани, опасали бедрата им, висяха по две оръжия. Единственото им облекло се състоеше от шорти с ярък цвят, останалите части на телата им бяха покрити с козина.

— С каква цел пристигате? — излая водачът на групата на завалена космолингва, официалният език на Галактическата Общност. Беше едър и могъщ самец.

Бени се впусна в обичайният си репертоар, който знаеше наизуст.

— Значи сте нещо като търговци, така ли? — запита горило подобният, след като той приключи с обясненията.

— Да, така може да се каже.

— Имайте предвид, че законите на Галактическата Общност са общо валидни закони, но законите на Кастилия имат местна валидност и трябва да се спазват.

— Как може да се запознаем с тях? — попита Олк.

— По този начин — изръмжа горило подобният и извади от джоба на шортите си малък информационен диск. — Записването на информацията е невъзможно, поради предпазно кодиране. До вечерта дискът трябва да ми бъде върнат. Впрочем какво носите?

Бени го поведе към трюма на кораба и ноздрите на косматия великан сякаш си разшириха, за да надушат нещо нередно, но след направения оглед на стоката им, по физиономията му не се изписа никакво чувство. Бени така и не разбра дали е останал доволен или недоволен от проверката.

— Продажбата и покупката на територията на космодрума е забранена — заяви той. — Ще трябва да наемете товарна платформа, която да откара боклуците ви до най-близкото тържище.

— Къде се намира — осмели се да попита Олк.

— На около двеста кинтака оттук, в околностите на Омалина, най-близкият град — отвърна косматият гигант и се отдалечи.

Стана ясно, че засега изобщо не може да се мисли за хотели и топла вана. След като се завърнаха в горната част на кораба, първата работа на Олк беше да се завре в командната каюта и да провери какво представлява един кинтак, което не се оказа лесна работа. Трябваше да потърси хипервръзка с Главната метрологична служба, която упорито се бореше да наложи общи мерки и теглилки в рамките на Галактическата Общност, но почти навсякъде срещаше твърда съпротива. Ровенето в централния й архив отне доста време, но накрая успя да установи, че един кинтак се равнява точно на 1,832 килокали или на 1,339 земни километра. Излизаше, че трябваше да пропътуват около 540 километра, които включваше разстоянието в двете посоки. След това той направи справка за местните таксиметрови товарни превози и изчисли, че превозването на стоката им на отиване и връщане щеше да струва около десет хиляди галакси. В това време Бени се мъчеше да обрати данните от връчения му информационен диск, но те се оказаха закодирани за преводното устройство. Не бяха записани на космолингва, а на местен език, който излизаше върху екрана във вид на хиляди мравки, изпълзели от огромен мравуняк. Този факт изглеждаше доста подозрителен. Бени се ядоса и изпсува, после се завря в тясната си каюта, нахлупи видео-каската на главата си и вмъкна в гнездото на проектора първият порно филм, който му попадна. На Олк не му оставаше друго, освен да отиде в кухненския бокс, да вземе галета, да изцвърка върху нея малко безвкусна хранителна паста и после да я захапе замислено. За първи път той си даде сметка, че вехтошарската професия може би не е от най-добрите, съществуващи в галактиката, въпреки, че понякога чрез нея се намираха доста интересни неща. Той реши да последва примера на Бени, но за разлика от него избра стерео-пространствен филм на историческа тематика. Казваше се „Завладяването на Касиопея“ и вероятно го пускаше в действие за двайсет и пети път. Но хубавият филм винаги си остава такъв, а още по-хубавото е, че можеш да го гледаш толкова пъти, колкото си поискаш. Особено когато нямаш какво да правиш.

На следващата сутрин Олк се зае с намирането на товарна платформа, което не се оказа лесна работа. Агенцията естествено се оказа в Омалина, но сметките които си бяха направили, излязоха криви. Не се бяха сетили, че курсовете, необходими за превозването на стоката им са не два, а четири, тъй като половината от тях бяха празни — пристигането на платформата и обратното й крайно завръщане. След известен пазарлък, той се споразумя за сумата от двайсет хиляди галакси и побърза да направи превода на указаната банкова сметка.

Платформата пристигна след около два часа и те побързаха да я натоварят. Около обед, Бени и Олк най-сетне се оказаха на местното тържище, където завариха доста голяма навалица, но до неговото затваряне оставаше още около час. За тяхна изненада, клиентите, които оглеждаха стоката им бързо избраха няколко добре запазени антистатични флуоресциращи килима, изработени на Максима и десетина холовизора в отлично състояние. Не беше много, но стойността на покупката превишаваше тройно цената на превоза и все пак беше нещо. В интерес на истината, на Максима, откъдето ги бяха доставили, собствениците им бяха заплатили дребна сума, за да се отърват от старите си вещи.

— Съгласно нашите закони ще трябва да подпишете договори за продажба — приближи се към тях едър самец със сини шорти.

На шията му висеше окачена на ширит някаква пластмасова табелка, снабдена с ярка емблема и печат. Явно той беше някакъв местен служител, отговарящ за тържището, но кой знае защо, на колана му висяха чифт белезници. Горилоподобният им подаде няколко формуляра от много тънък материал, изписани със ситни, съвсем непонятни знаци.

— Откъде да зная какво подписвам? — неочаквано се усети Бени. — Нито разбирам езика ви, нито писмеността ви. Искам екземпляри, написани на космолингва.

— На космодрума са ви обяснили, че галактическото законодателство важи до приземяването ви на него. След това влиза в сила нашето. Дали са ви и диск, за да се ограмотите.

— Да, но той беше кодиран — възрази Олк. — Нищо не можеше да се разчете чрез преводача.

— Разбира се, че ще бъде кодиран. Нашите закони не трябва да стават достояние на всяка точка от галактиката, а чрез хиперпространствената връзка, преводачът ви е в състояние да ги изпрати навсякъде. Може и да ги запамети, за да бъдат употребени от вас с нечиста цел. Впрочем, след като сте пристигнали тук, бяхте длъжни да знаете нашата писменост и език — озъби се горило подобният и очите му злобно светнаха. — Хайде, подписвайте, няма с часове да се занимавам само с вас, имам и други задачи.

— Какво да правим? — дръпна Бени съдружника си, защото в случая и той не знаеше как да постъпи. — Ще подпишеш ли документ с неизвестно съдържание?

— Съвсем не е редно — отвърна Олк.

— Искаме местен адвокат — обърна се Бени към служителя. — Ще му заплатим за услугата.

— Съгласно нашата Конституция, нямате право на такъв. Вие сте чужденци — изръмжа горило подобния — Или подписвайте, или ще трябва да ви арестувам.

— Няма да подпишем! — изрева Бени и лицето му почервеня от ярост. — Омръзна ни да се срещаме с мошеници! Вие издевателствате над нас!

— Обиждаш държавен служител, така ли? — изрева още по-силно горило образният и със светкавичен жест щракна белезниците върху китките на ръката му. — Арестуван си, не се опитвай да оказваш съпротива, защото ще стане по-лошо. Ей, ти, ела по-насам — подкани той с ясен жест Олк, който в този момент се чудеше дали да побегне. Но явно нямаше къде да се скрие, а до кораба го деляха двеста и седемдесет километра. Той помисли за момент, после се приближи до представителя на местната власт и покорно протегна китките на ръцете си.

След около петнайсет минути, те се оказаха в една от килиите за временен но задържане под стража на местното полицейско управление.

— Хубаво се наредихме! — възкликна Олк. — Така да ни изиграят някакви си гадни и космати маймуни!

— Добре ни изработиха — изпъшка Бени. — Какво ли ще стане с останалата ни стока?

— Знае ли човек? Зависи от шантавите им закони.

— Какво ли ще правят с нас?

— Ти избра тази планета — озъби му се Олк.

— А ти отново не я проучи както трябва, защото си мързелив — заяде се Бени. — Винаги си бил такъв.

— Интересно колко време ще ни държат на това място — смени темата русокосият му съдружник.

Сякаш в отговор на въпроса му, вратата на килията се отвори и някакъв друг горило подобен, който се различаваше от предишният по плешивото си теме, заяви на развалена космолингва:

— Излизайте! Ще ви съдят по бързата процедура.

Бени и Олк го последваха до блиндираното превозно средство, което бе спряло пред полицейския участък. Те се напъхаха във вътрешността му и след като вратата му се затръшна след тях, се разположиха върху пластмасовите седалки, които забелязаха в полутъмата. Този път унило мълчаха.

Превозното средство се плъзна върху гравитационната си възглавница, набра скорост и не след дълго спря хода си. Вратата отново се отвори и двамата арестувани започнаха да изкачват стъпалата на внушително каменно здание. Вероятно беше местния съд.

Предположенията им се оправдаха. Вкараха ги в някаква зала с много пейки, в чието дъно върху подиум се бе разположил друг горило образен Разликата му с предишните беше, че върху главата му се мъдреше особен модел черна шапка и шортите му бяха със същия цвят. По колана му липсваха бластери, но по него висяха окачени няколко портативни плоски екрана, непознат уред и два печата. Окачена на златната лента, под шията му висеше друг тип табелка. Освен тях и пазачът им, в залата липсваха други присъстващи.

— Така-а-а — проточи съдията. — Момент да вкарам данните — повдигна той от колана си единият от плоските екрани. — Дело м-м-м, така, обвинение м-м-м, така, всичко е ясно. Какво има да кажете по въпроса — рече той на доста сносна космолингва.

Добре че в съда беше позволено да се говори на този универсален език. Бени започна дълъг речитатив, пропит от доста основателно негодуване. Съдията почти не го слушаше, по някое време се прозя и го прекъсна:

— Да не си губим времето с излишни обяснения. Вие сте отказали да подпишете договорите и в такъв случай нашето законодателство не предвижда заплащане на вече купената стока. Освен това поради неспазването на закона от ваша страна подлежите на допълнителна санкция. Затвор до шест месеца или глоба от десет хиляди галакси. Кое предпочитате?

— Глобата, естествено — каза Олк и едва след това се сети да погледне към съдружника си, но той замълча, което означаваше съгласие. — Макар че ние не разбираме какво точно престъпление сме извършили.

— Непознаването на законите не оневинява техните нарушители. Тази презумпция е валидна в почти всяка населена точка на вселената. Така-а-а, съгласно член еди кой си и член… записвам в съдебното решение: заплащане на парична санкция с общ размер двайсет хиляди галакси. Приближете се към мен и ми подайте кредитен диск с наличие на споменатата сума. Хиперпространствената междубанкова банкова връзка е монтирана в дясната облегалка за ръце на креслото ми, а пулта за набиране е дистанционен — откачи той от колана си някакво друго устройство, което досега се бе намирало откъм гърба му. Олк се запита дали не му е пречило при собственото му облягане, защото изглеждаше доста дебело.

— Какво ще стане с нашата стока, която още стои на товарната платформа на тържището? — попита Бени, след като приключи с искането на съдията.

— Какво може да стане? — повдигна вежди доста учудено косматия съдник.

— Ще можем ли да я приберем обратно на кораба?

— Разбира се, разбира се, никой досега не е проявил интерес към останалото съдържание на стоката ви и никой няма да пипне нищо. На Кастилия живеят честни граждани, запомнете го! — заяви той и им върна диска. — При повторно посещение тук, трябва да го имате предвид.

Придружаващият ги космат полицай свали белезниците от китките им и каза:

— Свободни сте.

— Как да стигнем до тържището? — попита го Олк.

— Ще си наемете такси. Наоколо има спрели колкото искаш. Не можем да ви върнем на държавна издръжка, правилникът не го позволява.

Все още зачервен от ярост, Бени стисна зъби и успя да изхвръкне от съдебната зала преди да изпсува, а Олк побърза да го последва. Мисълта за дезинтегратора на материя бе доста привлекателна, но рационалното й приложение не изглеждаше приложимо, въпреки че много му се искаше да прати местния съд по дяволите, заедно със съдията. Или поне да му направи няколко прилични по размер дупки. Но той побърза да уталожи страстите си и побърза да се намъкне в първото му попаднало возило, чиито собственик сигурно изкарваше прехраната си от точно такива като тях.

Те пристигнаха на тържището, заплатиха за превоза и след около два часа и половина, платформата стигна до космодрума. Когато преминаха покрай дежурния полицай на входния портал, видяха оголените му жълти зъби. Той им се хилеше — дотолкова, доколкото една горила е способна да се ухилва.

Роботът им приключи с разтоварването на стоката от платформата, тя се отдалечи от кораба им и той започна да прибира вещите в товарния отсек на трюма. Докато работеше, двамата вехтошари унило се спогледаха.

— Няма що, хубаво ни изиграха! Отмъкнаха почти цялата ни предишна печалба, плюс известна част от стоката ни! — възмути се Ок и яростно смаза с тока на обувката си някаква местна буболечка, която бе имала неблагоразумието в този момент да пропълзи край него. Точно тогава, когато той беше най-много ядосан.

— Ще го преживеем — отвърна му примирително Бени. — И друг път се е случвало, само че не по този начин. Да ти призная, този път не посмях да извадя дезинтегратора на материя, въпреки че го бях скрил кончова на ботинката си. Тези горилоподобни кой знае защо ми се сториха по-опасни от главоногите. Едно нещо е да се разправяш с извратен интелект, а съвсем друго с груба сила. Стигнах до извода, че ако изпадне в ярост, всеки кастилиянец ще те убие без да му мигне окото, независимо, че преди това можеш да ликвидираш стотина от неговия вид. Сто и първият със сигурност ще ти види сметката.

— Роботът привърши с товаренето. Какво смяташ да предприемем? — попита по навик съдружникът му.

— Най-добре ще бъда да се наспим — отвърна Бени. — Така ще успокоим нервите си, а казват, че утрото е по-мъдро от вечерта. Все още разполагаме със стока и притежаваме над двеста хиляди галакси. По-нататък може и да ни потръгне.

4.

— Предполагам, че този път си проявил повече усърдие — каза Бени след като излезе от херметичната корабна душ-кабина с кърпа, увита около бедрата.

— Ами да. Докато ти си правеше кефа под душа, аз се занимавах с проучване. Планетите на главоногите и горилите ми дойдоха в повече, затова намерих една друга, която ми се струва достатъчно подходяща.

— Коя?

— Нарекли са я Синдия. Отскоро е колонизирана, но е населена със съвсем нормални човешки същества, тоест с такива като нас. Тамошните преселници имат силни икономически амбиции и са насочили усилията си към бързото превръщане на тази планета в райско място. Там не вярвам да срещнем някакви изненади, цивилизацията на заселниците изглежда напълно нормална. Как ти се струва моя избор?

— Страхлив, но засега приемлив, от гледна точка на последните перипетии, през които преминахме. А ти трябва да разбереш нещо веднъж завинаги: по-дълго от теб съм упражнявам този занаят и съм стигнал до извода, че колкото една планета е по-неизвестна, заедно с расата, която я населява, толкова повече рискът от посещението й е оправдан. Разбираш ли за какво говоря? Рискът може да доведе не само до загуби, но до големи печалби! А на планети, заселени с представители на човешката раса, той винаги е предвидим и не можеш да очакваш кой знае каква печалба. Сега изчакай да се преоблека и ще стартираме.

След няколко часа съдружниците се приземиха на Синдия, която ги прие без особени формалности от страна на митническата служба. Докато преглеждаше списъка на стоката им, местният митничар определено се прозяваше.

Планетата не успя да ги изненада с нищо, всичко наоколо им изглеждаше привично познато. Бени и Олк най-сетне се настаниха в истински хотел, а банята на малкия апартамент, който наеха, разполагаше с вана. След като се изкъпаха и отпочинаха, те се разходиха из улиците на града, наречен Надежда, който бе изграден на около десетина километра от космодрума и доста се учудиха на липсата на минувачи. Впоследствие, в един от магазините за хранителни продукти им обясниха, че всеки заселник е прекалено зает с работата си, за да се мотае безцелно по тях. Бени и Олк така и не видяха нещо особено забележително, но продължиха с огледа.

Като всяка друга прилична планета, Синидия разполагаше с тържище, което се намираше в близост до космодрума. Вехтошарите решиха да оставят разпродажбата за следващия ден, през днешния им се прииска да не правят нищо и да насладят на безопасната социална среда, която ги заобикаляше. След като обиколиха повечето от магазините и направиха справки за цените, те вечеряха в скромен ресторант и се върнаха в хотела.

На сутринта те се придвижиха до космодрума, разтовариха имуществото си, пренесоха го до тържището и започнаха разпродажбата му. По някое време Бени реши да поразгледа останалите стоки, които се продаваха от други търговци в съседство и остави Олк сам да се справя с евентуалните клиенти, които съвсем не бяха в изобилие. Русият продавач по едно време се зазяпа по някаква много красива местна пеперуда, след това започна да му се приспива. Може би сънливостта му се явяваше като естествена реакция на неговия организъм, свързана с отпускането на нервната му система след преживените наскоро премеждия.

— Колко струва тази роботизирана прахосмукачка? — сепна го по едно време мелодичен женски глас.

Първото нещо, което той забеляза през процепа на приповдигнатите си клепачи бяха стройни, покрити с бронзов загар, дълги женски крака, над които започваше къса поличка. Олк повдигна погледа си по-нагоре и дъхът му замря от формите и красотата на девойката, която му бе задала въпроса. Той се вторачи в нея… и онемя. Направо си гътна езика.

— Не говорите ли космолингва? — съвсем искрено го попита клиентката. — Сигурно сте от някоя далечна планета и още не сте научили този универсален език.

— М-много добре р-разбрах въпроса ви — заекна Олк. — Но след като ви видях, останах така поразен! Толкова ми харесахте, че веднага се влюбих във вас — неочаквано призна той. — Вземете прахосмукачката, подарявам ви я.

— Ако процедирате по този начин, никога няма да постигнете прогрес в живота си — произнесе съжалително девойката. — Определете някаква цена, дори и да е минимална.

— Как се казвате? — попита замечтано Олк. — Много би ми се искало да станем по-близки в отношенията си.

— Откровеността винаги ми е харесвала — отвърна тя. — Затова и аз ще бъда откровена с вас, като ви задам няколко въпроса. Какво образование имате? Какъв е средногодишният ви статистически доход? Колко време ще останете в Надежда?

— Ако се наложи, завинаги! — отвърна той с патос на последния въпрос. — Зависи от вас. — Колкото до образованието, не притежавам особено престижно, но напълно достатъчно, за да се справям с навигационните системи на кораба. Средностатистическият ми доход е твърде променлив, той е твърде зависим от успеха на търговските операции, които провеждаме с моя съдружник. Така и не ми казахте името си.

— Соня, след като толкова ви интересува.

— Олк — протегна той ръка. — Индексът ми едва ли ви интересува. Представлява буква и пет цифрено число. — Впрочем вие свободна ли сте?

— Виж ти! Така ли настъпателно се държат на вашата планета?

— Да, когато са много влюбени. Чували ли сте за феномена „любов от пръв поглед“?

— Чела съм някъде за него. Не предполагах, че ще го срещна — отвърна Соня. — Но трябва да ви призная, че обитателите на моята планета са напълно оперирани от него. При нас всичко е пределно целесъобразно и реалните постижения доминират над мечтите и надеждите. Може да се каже, че всички ние сме пределно прозаични. Вероятно се дължи на генните модификации, които са претърпели дедите ни. Но те са били предприети с единствената цел да ни осъдят на постоянен икономически успех. Все пак вие ме впечатлихте, бих казала дори ме изненадахте. Къде сте отседнали?

Олк назова името на хотела им.

— Предлагам ви временно съжителство в моя скромен апартамент. Не мога да твърдя, че външният ви вид не ми харесва. Ето адресът ми — извади тя малка визитка от светещ материал. — Сега да се върнем към прахосмукачката, защото днес е единственият ми свободен ден. Колко струва?

— Казах, че ви я подарявам. Тук никой ли не поднася подаръци?

— Понякога се правят, разбира се. Но само при определен конкретен повод и винаги на дребни суми. Прецених, че вашият подарък превишава стойността на общоприетото при такива случаи. Довиждане засега, успяхте да ме изненадате и ви благодаря за жеста.

Олк се вторачи в дългите крачета, в добре оформения ханш и тънкото кръстче, които се отдалечаваха от него и отново остана онемял, този път определено от щастие. Бени го завари в същата поза — с полуотворени уста и поглед зареян в пространството. Той се замисли дали да го извади от състоянието му с някой шамар, но прецени, че моментът не е съвсем подходящ за такова действие, затова само разтърси ръкава на якето му, след което съдружникът му с въздишка се върна в реалността.

— Какво продаде, докато ме нямаше? — попита Бени. — Докато идвах насам, зърнах някаква клиентка.

— Нищо съществено — нацупи се Олк. — А на нея й подарих една прахосмукачка, и без това я бяхме намерили захвърлена на…

— Изглежда че още не си се отървал от внушенията на главоногите, явно шамарите, които получи тогава, не са били в достатъчно количество. Не си ли направи простата сметка, че за да се препитаваме, трябва да получаваме някакъв доход? И не ти ли е минавало през ума, че все някога трябва да подменим енергийното сърце на кораба, чиито елементи са изчислени да издържат не повече от двеста и петдесет хиперпространствени прехода!? Повтарям ти: за да съществува, всеки човек трябва да се храни! А за да получава храната си, трябва да има някакъв доход! Наби ли си го в главата? Много ти е лесно да подаряваш обща стока!

— Тя възбуди в сърцето ми неизлечима и неземна любов — отвърна отнесено Олк. — Такава, за каквато съм мечтал от години насам. А чувствата не се измерват със стока и пари.

— Всъщност коя беше тази безценна жена? — попита ехидно Бени.

— Казва се Соня. Тя е най-красивата във вселената и още тази вечер ще се пренеса да живея в нейното жилище. Покани ме на временен престой, който може да се превърне и в постоянен. В такъв случай ще се наложи да си потърсиш нов съдружник.

— О-ле-ле, Олк! Отдавна съм свидетел на безкрайните ти дивотии, но такова нещо не ми се беше случвало досега. Какви торни бръмбари са се напъхали в главата ти?

— Съвсем не са бръмбари, а истинска и чиста любов от пръв поглед. Ако беше видял по-отблизо лицето й, крачетата й и останалите й форми, нямаше да ми говориш по този обиден начин.

— Мога ли да те попитам с какво ще се занимаваш на тази планета? С какво ще изкарваш прехраната на бъдещото си семейство? Както разбрах, тук са се преселили високо специализирани технократи с добро образование и големи амбиции. Мястото ти съвсем не е между тях.

— Аз вярвах в срещата ни, несравнима моя, така аз вярвах в нашата любов голяма… И ето те пред мен, осъществена, и никой никога не ще ме убеди, че теб те няма… — започна да рецитира унесено Олк, а стиховете му като че ли сами възникваха в главата му. Така, без никакво усилие.

— Идиот, нещастен — промърмори Бени. — Прави каквото искаш, вдигам ръце от теб. Но докато сме на тази планета, ще ми помагаш и ще си вършиш работата.

— О, ти, прекрасна муза, моя дългокрака… — продължаваше Олк унесено.

До настъпването на вечерта успяха да продадат още няколко прахосмукачки и два домашни робота. Сметката им нарасна със седемдесет хиляди галакси, но още не бяха отчислили разходите по хотела, обеда и вечерята. Същата вечер, зачервен до уши, Олк пристъпи прага на апартамента на Соня. Тя незабавно извади някакво питие, наля му в чаша известно количество от него, след това изчезна в банята си. Когато се завърна от нея, единственото й облекло се състоеше от полупрозрачен халат, през който се открояваха съвършените й форми. Олк изпадна в луд екстаз, който продължи до късно през нощта. Накрая мъжките му сили бяха напълно изтощени и той блажено потъна в непробуден сън.

На сутринта намери върху масичката в кухнята чаша ободрителна напитка, сандвич и магнитна карта за входа на жилищния блок, която служеше и за апартамента, в което го бяха приютили.

Олк се нахрани, взе най-близкия обществен превоз до тържището и не след дълго се приближи до Бени, който вече беше успял да продаде запазен модел холовизор.

— На тази планета още не се е появило нещо за изхвърляне, което бихме могли да приберем — заяви той унило. — Ще продаваме още два дена и ще се махаме. Впрочем как мина любовната вечер?

— Бях в Рая — призна Олк. — Сега в главата ми не се намира нищо друго, освен образа на моята несравнима любима.

— Ще ти мине — усмихна се съдружникът му. — Доколкото се запознах с местните нрави, самата тя ще те излекува от инфантилните ти илюзии.

— Глупости — начумери се Олк. — Тя също много ме обича.

Бени предпочете да замълчи.

До вечерта успяха да продадат още един домакински робот и две перални за сухо пране, а сметката им набъбна с още трийсет хиляди галакси. Когато Олк се завърна в жилището на Соня, тя вече го очакваше.

След любовните ласки и сладката борба, която почти веднага проведоха, Олк се почувства съвсем удовлетворен и доста гладен.

— Мила моя, нямаш ли нещо за хапване? — попита той и нежно я погали по бузата.

— Преди да пристигнеш, аз изядох моята дажба. Предполагах че сам ще си донесеш нещо, както тук е прието — отвърна тя със съвсем спокоен тон. — Закуската не се брои, предположих, че не си имал време да си купиш такава, а предишният ден, когато дойде при мен, сигурно си вечерял някъде.

— Така беше — отвърна смутено Олк. — Извинявай, но не съм запознат с тукашните привички. Освен това общата ни кредитна карта обикновено стои в джоба на моя съдружник. Още преди девет години се споразумяхме да бъде така, защото тогава той ме убеди, че ръцете ми били с много широки пръсти и парите се изнизвали през тях по-бързо, отколкото трябва.

— Да разбирам ли, че не разполагаш с никакви средства — запита кротко Соня.

— За момента, да. Утре с Бени можем да си разделим общата сума, с която разполагаме. Предполагам, че ще ми останат около сто и петдесет хиляди галакси. Корабът винаги си е бил негов, но стоката…

— Слушай, скъпи — прекъсна го тя. — При нас е прието след като двама души живеят заедно, да си разделят общия разход, който включва наем за жилище, храна, енергия, някои комунални такси и така нататък. Вчера си направих труда да пресметна, че ако живееш с мен, като минимум ще ти бъдат нужни около две хиляди и петстотин галакси на ден или средно седемдесет и пет хиляди на месец. Ще ги изкарваш ли по някакъв начин?

— Но аз те обичам! Обичам те до полуда! — възкликна Олк.

— Зная, че ме обичаш. Но това не означава да те храня и да плащам наема за жилището, в което ще живееш. Просто не е справедливо. Всеки специалист, който е пристигнал тук, има достатъчно престижна професия, която му осигурява минимален доход от поне двеста и петдесет хиляди галакси месечно. Аз например съм програмист на кухненски роботи, които много се търсят по курортните планети. Впрочем ти имаш ли някаква друга професия, освен навигатор на кораб?

— Не — призна Олк. — Но мога да опитам да се преквалифицирам.

— На твоите години не е ли малко късно да го направиш? — погледна го Соня преценяващо и нейния извод явно не бе в негова полза. — Едва ли ще успееш — заключи тя.

— Мога поне да опитам — изрече той с надежда в очите. — Само заради теб!

— А кой ще те издържа през това време? Имаш ли близки или роднини, или изобщо някой, който да поеме разходите по курса на обучението ти?

— Ти не си ли съгласна? Можеш да си го позволиш с твоя доход…

— Аз ли? — съвсем изненадано го погледна тя. — Откъде накъде трябва да поемам подобен риск?

— Не ме ли обичаш? — едва не изхлипа Олк. — Аз лично страшно те обичам и това ще бъде до края на живота ми.

— Това са твърдения, които стоят извън логиката и реалността на нещата. Както сега ме обичаш, така утре ще да престанеш. Чувствата не са нещо гарантирано за едно съвместно съжителство, ако икономическата му база не е споделена наравно. Това е доказано статистически.

— Какво излиза, тогава? Че още не сме се запознали както трябва и вече ще трябва да се разделим. И то само, защото не можеш да ми гласуваш достатъчно доверие.

— Има една стара земна поговорка. Когато фактите говорят, боговете мълчат. А фактите в случая не са в твоя полза. Рационалното общество, в което живея, изключва всякакъв риск в действията. Не зная къде си отрасъл, но когато те поканих да живеем съвместно, мислех, че си напълно наясно с нещата. За съжаление се оказва, че не е така. Предполагам, че утре ще си заминеш, но ще бъдеш така добър да преведеш сумата от три хиляди галакси по моя сметка и да ми оставиш резервната карта за входа на жилището. Тук е написана сметката ми — протегна му тя малък пластмасов жетон. Сега предполагам, че не ни остава друго, освен да се простим. Знай, че и на мен не ми е много весело, но такива са правилата на живота. Той е по-силен от нашите чувства и желания.

Олк не знаеше дали да заплаче или да се засмее истерично, но дръпна жетона от ръцете й го пусна в джоба на ризата си. След това отиде в банята, съблече дрехите си и пусна душа със студена вода. Той стоя под ледената струя, докато започна да зъзне, после се изсуши, облече се и без да си вземе довиждане със Соня, остави магнитната карта върху барчето в хола и напусна апартамента й. Все още замаян от последните събития, дълго се скита по улиците, накрая успя да се добере до хотела на Бени и да почука на вратата на наетия апартамент.

— Знаех си, че ще стане така — каза съдружникът му, след като се взря във физиономията му. — Затова предварително ти приготвих специален подарък.

Бени отвори вратата на хладилника, извади запотена бутилка водка и му я връчи.

— Пий, за да ти мине — нареди той. — Утре си тръгваме.

Сутринта наистина е по-мъдра от вечерта, но не и ако чувстваш главата си надута като балон и напълно изпразнена от съдържание. Бени събра малкото им багаж, плати хотела, преведе трите хиляди галакси на Соня, после повика такси, което ги откара до тържището, където вещите за продан ги очакваха непокътнати. След това последваха обичайните товаро-разтоварни операции и след около два часа, стоката им отново се намираше в товарния отсек на кораба.

— Купи ми още една бутилка водка, ако обичаш — помоли Олк съдружника си, защото в главата му вече биеха някакви особени камбани. — По-бързо, че мозъкът ми се взривява.

Бени излезе навън и скоро се върна с исканата покупка.

— Вземи! — подаде я той. — Само че този път я консумирай много по-бавно. Да не мислиш, че на тази скапана планета алкохолът се намира лесно? В града не се продава, едва го намерих в магазина на терминала на космодрума. На Синдия никой не обича да се трови, не се счита за рационално. В състояние ли си да набереш тези координати? Вчера ги подготвих.

— Изчакай да отпия няколко глътки. Вече не ме интересува накъде отиваме, но изобщо нямам желание да виждам себеподобни, особено от женски пол — надигна Олк бутилката.

5.

Светът, на който се озоваха, се наричаше Ригон Втори и бе населен с миролюбиви и честни членестоноги, които също бяха преселници. Този път Бени си бе направил труда да проучи обичаите и историята им и бе установил, че ригонците напуснали родната си планета принудително, поради драстична промяна на климата й. Само доброто стечение на съдбата им бе помогнало да намерят друга, с почти идентична атмосфера и сходни температурни условия. Служителите от местната митница не бяха много учтиви, но не можеше да се каже, че държанието им е враждебно. По-скоро то беше съвсем хладно и сигурно се дължеше на естествената природа на повечето от членестоногите. По-важното бе, че не срещнаха някакви спънки. След като напуснаха сградата на космодрума, те се огледаха и забелязаха, че навсякъде наоколо кипи оживено строителство. На съседния нулев терминал непрекъснато пристигаха контейнери със строителни панели, санитарен фаянс, кабели и тръби. Заселниците бяха прекалено заети с подобряване на собствените си жилищни условия, за да им обърнат нужното внимание. Впрочем по хитиновите им физиономии и изпъкналите им фацетни очи, едва ли можеше да се забележи проява на някакво чувство. Иначе автоматичният им преводач лесно се справяше със сериите от тракания, които те произвеждаха при удари на втория си чифт крачета по изпъкналите им гръдни корпуси. Ригонците не бяха забравили да изградят обичайното до всеки космодрум тържище (горилообразните от Кастилия го бяха пренесли в Омалина със съвсем определена грабителска цел) и търговията на него изглеждаше доста оживена. След двудневен престой и спане на кораба, Бени и Олк успяха да продадат всичките си налични холовизори на сравнително добра цена. Но стоковите им запаси катастрофално намаляваха и ако продължаваше така, скоро щяха да се стопят. Поради естеството на ситуацията, на Ригон Втори нито можеше да се закупи нещо на старо, нито да се придобие нещо изхвърлено от употреба. Сумата в тяхната сметка вече надминаваше цифрата триста и петдесет хиляди и този факт беше донякъде утешителен, независимо че представляваше размера на една средна месечна заплата, получавана на Синдия. По някое време Олк отново се сети за Соня и му се прииска да завие като диво животно, после се сети за напитката, която замъгляваше чувствата му, но на Ригон Втори не продаваха водка, понеже етиловият алкохол изобщо не действаше на нервната система на преселниците. Тази полезна алкохолна напитка липсваше дори и в магазина до нулевия терминал. По всичко личеше, че той трябваше да свиква със загубата на любовта на живота си по друг, по-традиционен и здравословен начин.

Бени забеляза лошото му душевното му състояние и веднага му намери работа. Каза му да помага на робота при товаренето на транспортната платформа, защото беше ясно, че тук нищо повече няма да продадат. Товаро-разтоварните процеси поразсеяха Олк, но не съвсем. Соня и водката продължаваше да му липсват.

След като привършиха с натоварването, Бени състави списък на съдържанието на товарния отсек и след като се измъкна от трюма, свика кратко съвещание.

— Направих инвентаризация — започна той. — Знаеш ли каква стока ни е останала?

Олк изобщо не се интересуваше от боклуците на склад, но кимна с глава от учтивост.

— Три домакински робота, от тях единият не е в много добро състояние — продължи Бени. — Двадесет и два охладители за напитки, от които досега нямаме нито един продаден, два кухненски шкафа, една машина за сухо пране, три хладилника, два фризера за дълбоко замразяване, една прахосмукачка и три автоматични масажьора, с програми за масаж на различни същества от антропоиден тип. Не си струва да добавя четиридесет и девет автоматични отварачки за консерви, шестдесет сгъваеми ножчета от различен тип и една автоматична шевна машина. Това е всичко. Какво ще кажеш?

— Какво трябва да кажа? — изгледа го тъпо Олк. — Изобщо трябва ли да кажа нещо?

— Не мога да разбера дали се правиш на слабоумен или наистина си такъв? — ядоса се Бени. — Не знаеш ли какво трябва да притежава един търговец?

— Умение и нюх — изтърси Олк.

— Не, моето момче. Стока. Независимо, че търгуваме със стари вещи, стоката си е стока. И ако я нямаме, няма да има с какво да търгуваме. Нужна ни е добра и качествена, малко употребявана стока, произведена на технологично напреднали планети. Такава, каквато може да се продава на по-западналите. Това е единствената цел на нашите занимания.

— Какво предлагаш, тогава?

— Да си размърдаш задника и да помислиш по въпроса, а не из главата ти да бръмчат глупави мухи. Ако знаеш колко милиони Сончета те чакат в тази галактика, свят ще ти се завие. Само че всички те ще искат да притежаваш известна икономическа основа за създаване на семейство, тоест да имаш по сметка някаква поне приемлива, да не кажа солидна сума. Но за да я придобиеш, трябва да се напънеш да мислиш как да стане. А ти никога не го правиш.

— Слушай, Бени. Вече десетина години се мотаем с теб из космоса и какво толкова спечелихме? Оставих те да мислиш вместо мен и ето какъв е резултатът — озъби се внезапно Олк. — Само от време на време слушам бълнуванията ти за „големия удар“, но досега не съм го видял наяве. Понякога припечелваме нещо, понякога го губим, но ако трябва да бъдем искрени, в крайна сметка си оставаме на такова ниво, на което се намирахме и преди десетина години. Ако не беше продал имота на баща си, за да купиш този кораб, може би по-добре щеше да си живееш. Можеше и да купиш кораб от още по-малък клас, този има три каюти в повече, които изобщо не се използват. Така щеше да заделиш и по-висок основен капитал, който щеше да допринесе за по-голям тласък в началото на търговските операции, а засега превъртаме сравнително малка сума, която кой знае защо, почти винаги си стои в същия размер. Засега единственото, с което можем да се похвалим е, че видяхме доста свят. Нагледахме се на всякакви същества — с щипки, с пипала, с мехури, с перки, с израстъци и с какво ли не още. Сега ми идва наум поговорката, която ми каза Соня: „Когато фактите говорят, боговете мълчат“. Какво толкова си се заял с мен? Не разбираш ли? Толкова мога и затова съм тръгнал след теб, а ти ме влачиш след себе си поради липса на друг глупак, който винаги да се съгласява с твоите приумици.

Този път замълчаха не боговете, а Бени. Лицето му потъмня и той се замисли здравата.

— Извинявай, Олк — изрече съдружникът му след известно време. — Аз съм виновен за всичко, не винаги обмислям добре нашите действия. Но може би и аз толкова мога. Сега и на мен ми се иска на кораба да имаше поне няколко бутилки с алкохол, но и за това не съм помислил както трябва. Но даваш ли си сметка като какви можем да работим без нужната квалификация? Не ставаме дори и за общи работници. Нито знаем да боравим с различни товаро-разтоварни устройство, нито с по-нови модели роботи. Не ни бива и за санитари в някоя болница, дотам сме я докарали. Остава ни само да си намерим някоя собствена планета, но и за това не сме годни. Нали трябва да изберем подходящите координати, за да знаем къде да я търсим? Иначе ако я намерим, можем да си построим къща и да засадим около нея подходящи плодни дървета, после да научим робота да сее и прибира зърнени култури, за да не умрем от глад, когато дърветата не раждат плодове. След като се запасим с достатъчно зърнени храни, можем да започнем да отглеждаме и домашни животни, накрая да си потърсим жени, подобни на нас самите и лека-полека да си създадем собствена цивилизация, в която никой няма да ни се меси.

— Да, но това са само мечти, Бени — въздъхна Олк. — Макар че звучат красиво, нямат особена практическа стойност. Предлагам да продължим да я караме така, както сме свикнали. Нека да се оставим да плуваме по течението, което сами сме създали и да видим докъде ще ни довлече накрая. Може би съдбата все някога ще се смили над нас и ще заживеем по-свястно Но ти си прав, че не ти помагам. Прочети ми отново списъка от инвентаризацията, може би бедната ми глава ще роди нещо.

Съдружникът му отново изреди остатъците от стоката им.

— Хайде да помислим заедно — предложи Олк. — Трите робота спадат към по-скъпите артикули, но като че ли основните ни запаси принадлежат към хладилната техника. Трябва да потърсим планета на която е топло и където имат навика да охлаждат напитките си. Като си помисля, сигурно пак трябва да бъде населена с наши събратя и макар че няма да предполага условия за „голям удар“, по-добре отново да изберем нещо сигурно и сравнително безопасно, което макар и с малко, ще увеличи оборотния ни капитал. Съгласен ли си с разсъжденията ми?

— Добре, нека да бъде така — съгласи се с неудоволствие Бени. — Понеже даде предложението, ти трябва да се поровиш в информационните масиви. Но нали не искаше да се срещаш със себеподобни?

Олк се намръщи и влезе в каютата за управление.

6.

Подбраната от Олк планета бе наименована с претенциозното име Просперитет 2 и от обработените данни излизаше, че името й не напълно отговаря на икономическата й ситуация, в която тя се намираше. Планетата притежаваше доста топъл климат, но в случая, по-важното беше, че средностатистическата консумация на алкохол на глава от населението й бе една от най-високата в рамките на галактиката и се предполагаше, че той се предлага преимуществено в охладено състояние, същото важеше и за всяка безалкохолна напитка. На нея Олк спокойно можеше да угаси остатъците от мъката си, свързана с безнадеждното му влюбване в Соня, без това да попречи на успеха на бъдещата търговска операция.

Митничарят, които ги посрещна на космодрума на Просперитет 2, погледна декларацията им и каза небрежно:

— Десет хиляди галакси.

Естествено, той ги прибра в джоба си, без да им издаде някакъв документ, но те бяха свикнали с подобен тип държание и го преглътнаха, както го бяха правили много пъти досега.

— Тържището се намира между единствения град Успех и космодрума. Превоза на стоката ви дотам ще струва още пет хиляди галакси, може да ползвате услугата на моята транспортна фирма — добави униформеният служител.

Бени и Олк не желаеха по-нататъшни усложнения и бързо се съгласиха с предложението.

Митничарят показа известни признаци на задоволство и им отправи последен съвет:

— Ще бъде по-добре да се настаните в хотел „Метропол“, държат го мои роднини, които ще ви гарантират собствената неприкосновеност, защото тукашните нрави не са от най-добрите. Хотелът е сравнително евтин и предлага необходимите минимални удобства.

Двамата вехтошари кимнаха, с което окончателно спечелиха благоразположението на местния служител на властта. Пребиваването им на тази планета, макар и с известни първоначални загуби, изглеждаше напълно гарантирано. Те вече се намираха под егидата на местната мафия, а това несъмнено беше добър признак.

Хотел „Метропол“ се оказа не съвсем приветливо място. Боята по стените тук-таме бе олющена, вътрешното му обзавеждане беше доста износено. По матраците в стаята им имаше останали вдлъбнатини, като носталгичен спомен от много други тела, които ги бяха притискали преди тях и душовете в банята капеха, но това не ги притесни особено. Чаршафите, които намериха сгънати върху малките нощни шкафчета имаха жълтеникав оттенък и тънките завивки определено издаваха мирис на мръсно, но в сравнение с предишните им премеждия, този малък проблем им се стори нищожен.

Бени и Олк се наспаха добре, независимо от гърмежите, които ги разбудиха посред нощ, но те скоро престанаха. Вероятно беше някаква местна престрелка с по-примитивни оръжия, която се бе разрешила бързо. На сутринта се събудиха изпотени, понеже климатичната инсталация не работеше, ала след като се изкъпаха, околната топлина им се стори дори приятна. Съдружниците облякоха възможно най-леките леки дрехи, които носеха и слязоха в ресторанта на хотела, за да закусят. Безвкусните сандвичи, които им сервираха, все пак утолиха глада им.

Първият ден на продажбата премина с известен успех. До обед успяха да се отърват от десетина охладители на напитки, които поне щяха да покрият разноските по престоя им на Просперитет 2, включително и настаняването им в хотела. Те се нахраниха на крак с храна, взета от техния кораб и до вечерта успяха да продадат един домакински робот, макар и на не особено изгодна цена. Докато стояха на тържището, Олк прибяга до близкия магазин, за да си купи няколко бутилки много евтина водка и незабавно, въпреки критичния поглед на Бени, пристъпи към нейната консумация. Душевният му пожар все още тлееше и той обезателно трябваше да го угаси. В интерес на истината, с намаляването на алкохола в бутилката, който блажено се настаняваше в кръвта му, опита в тази насока вървеше съвсем успешно. Малко преди да се стъмни, Олк дори се опита да разкаже няколко вица. По някое време, Бени се възползва от момента, и докато русият му съдружник се бореше с гравитацията, устремен към тоалетната, успя да скрие останалите му пълни бутилки. Просто реши, че душата му вече е достатъчно излекувана. Естествено, че след като се върна, Олк осъзна загубата и се опита да протестира, но Бени показа желязна непоколебимост.

— Стига ти толкова — изрече той твърдо. — Трябва да се връщаме в хотела и да вечеряме, после ще видим какво ще правим.

Безвкусната вечеря премина в относително тиха обстановка, след това келнерът ги посъветва да посетят бара в съседство на ресторанта, където биха могли да прекарат приятно остатъкът от вечерта. Олк вече имаше допустимо поносим вид и Бени реши да послуша съвета на келнера. Освен това в бара съществуваше вероятността да се срещне и с други търговци, които да му помогнат за продажбата на остатъка от стоката.

Нощното заведение ги посрещна със задимена от опиати и осветена от червена светлина атмосфера. Климатичната инсталация функционираше, но трудно се справяше с облаците от дим, които излизаха от многобройните сепарета. Слабият наркотик, станал моден в тази част на галактиката, беше официално позволен за пушене и се продаваше почти навсякъде, дори и в магазините за хранителни стоки. Върху естрадата, разположена в центъра на голямото помещение, уморено показваха прелестите си две полуголи танцьорки. Бени и Олк намериха свободно сепаре и се разположиха на диванчетата около малката масичка. Скоро пред тях се появи келнер, беше висок и мършав тип с бледно лице.

— Какво ще поръчате? — попита той.

— Водка с тонизираща напитка — каза Олк. — И ако може с повече бучки лед.

— Нямаме лед. Фризерът ни от една седмица е повреден и едва ли скоро ще бъде поправен. Шефът ми каза, че поръчката на резервни части за ремонта му ще струва почти колкото цената на нов фризер. Това е положението.

— Ха! — възкликна Бени. — Ние имаме два фризера за продажба, няма да ви струва много скъпо, ако ги купите.

— Откъде ги имате? — като че ли се учуди келнерът.

— Какво те интересува откъде ги имаме, нали ги продаваме? — реагира остро Олк. — И то на изгодна цена.

— Сега ще съобщя новината на шефа — каза келнерът и се отдалечи.

Собственикът на заведението скоро се появи лично. Сигурно беше някой от роднините на митничаря, който на външен вид изглеждаше здрав и набит субект със свински очички и дебела шия.

— Маноло — представи се той и се здрависа с двамата. — Разбрах, че продавате два фризера. Колко искате за тях?

— Трийсет хиляди — рече Бени. — Продаваме ги горе-долу на половин цена.

— Употребявани ли са? — почеса се шефът по тила.

— Много малко — отвърна Олк максимално убедително и хлъцна — Да си призная, почти никак.

— Значи са втора ръка — констатира Маноло. — Давам ви петнадесет хиляди.

— Двадесет и пет — каза Бени. — И нито кредит по-малко. Мъкнем ги от другия край на галактиката, а това са разходи.

— Добре, но пет хиляди от тази сума ще отидат за почерпка на околните маси. При нас има установена традиция, всеки новопристигнал е длъжен да го направи, това повдига и тонуса на заведението. А ако се споразумеем, ще гледам да ви създам известни допълнителни удоволствия.

— Изнудваш ни, но хайде от нас да мине — съгласи се с неудоволствие Бени. — Кога ще оформим сделката?

— Веднага, след като донесеш фризерите.

— Добре, но превозът им остава за твоя сметка. Иначе трябва да си ги вземеш от тържището. Мисля, че така е редно.

— Вие търговците сте опасна работа — каза човекът с дебелия врат, но личеше, че бе останал доволен. — Сега нека първо да преминем към почерпката.

Келнерът им донесе питиета, после музиката се усили и скоро хората от съседните маси започнаха да обръщат доброжелателно към тях и с усмихнати физиономии да повдигат чаши в тяхна чест. Поради околния шум, наздравиците не се чуваха, но смисълът им беше достатъчно ясен. Бени и Олк си помислиха, че да се намираш всред представители на собствената си раса, не е чак толкова лошо. Някъде към полунощ, те осъзнаха, че са прегърнали две доста грозни дами, които им отправяха непрекъснати усмивки, изпълнени с развалени зъби. Прекарването на остатъка от нощта с тях им отне донякъде символична сума, вероятно заслугата беше на шефът на бара, който явно беше останал доволен от направената покупка.

На следващия ден, Бени изпълни поетия ангажимент и докато откарваше фризерите до хотела, Олк успя да продаде повредения домакински робот, който все пак можеше да бъде оправен с дребен ремонт. Бутилката с водка, която Бени благоволи да му остави, поддържаше тона на вече подобреното му настроение.

Те прекараха вечерта отново в бара, но този път определено се чувстваха съвсем всред свои, а дамите с развалените зъби изявиха желанието да ги придружават навсякъде и завинаги. Все пак на Бени му беше останал достатъчно здрав разум, за да им заяви, че предложението е твърде сериозно и ще трябва да го обмислят.

— Слушай, Олк — разтърси той съдружника си на следващата сутрин и след третото разтърсване успя да го събуди. Гримасата, която направи издаваше силно главоболие, още една причина Бени гневно да го запита: — Даваш ли си сметка накъде отиваме?

— Какво толкова правим? — попита сънено Олк и веднага се намръщи. — Защо не ме оставиш да поспя още малко, може би ще ми мине. — Впрочем въпреки ударите на чукове в главата ми, отдавна не съм си прекарвал времето толкова добре.

— Продадохме вещи за около петдесет хиляди галакси, а вече сме изхарчили двайсет хиляди от тях. — Ако стоим още два дена тук и продължаваме по този начин, ще стигнем до нулева печалба. — Предлагам ти да се запасим с провизии и да се махаме възможно най-бързо от това място, иначе скоро ще се превърнем в безпризорни. Забранявам ти повече да се докосваш до алкохол! Снощи и аз се подлъгах покрай тебе, за което сега съжалявам. Хайде, надигай се, работа ни чака!

Олк се надигна от леглото с вид на смачкан чаршаф, взе от малкото шкафче до леглото си тубичката с разтворими таблетки против махмурлук, която беше успял да набави предишния ден и изчезна в тоалетната.

Те заплатиха за престоя си в хотела, след това направиха необходимите покупки, закараха ги на кораба и се върнаха на тържището. До вечерта успяха да продадат с голяма отстъпка дузината останали охладители и после извършиха обичайните товаро-разтоварни операции, които им отнеха минимално време, понеже стоката им беше почти на привършване. Нощта ги завари на собствен терен.

— Не прекарахме толкова лошо — установи Олк и отпи глътка от успешно скритата в кораба бутилка водка. — Не ме гледай така, последната е — озъби се той на Бени. — И аз съм човек, който си има своите нужди.

— Докато отново се наливаш, помисли накъде ще се запътим — рече съдружникът му. — Омръзна ми само аз да се грижа за всичко.

— Извинявай, но тази планета аз я избрах, а престоят ни на нея излезе достатъчно удачен.

— Добре, че навреме те измъкнах да си ходим — отвърна Бени. — Ако бяхме останали тук още няколко дни, с нас щеше да бъде свършено. Да ти призная, в момента нищо не ми идва наум. Като че ли засега най-добре е да легнем да спим, а на сутринта да му мислим.

— И аз съм на същото мнение — съгласи се Олк и отпи дълбокомислено поредната глътка.

7.

— Един домакински робот, два кухненски шкафа, три хладилника, една прахосмукачка, една машина за сухо пране, една шевна машина и три автоматични масажьора — каза на сутринта Бени. — Едва ли има нужда да споменавам за отварачките за консерви и сгъваемите ножчета — размаха той пластмасовото листче с данните от последната инвентаризация, извадена от компютъра — Знаеш ли какво означава това?

— Какво? — попита на свой ред съдружникът му и изпи последния остатък в бутилката, останал от снощи. — Не ме гледай така, няма повече.

— Какво ли? — ядоса се Бени. — Това означава, че почти нямаме стока, а ти се правиш на по-тъп, отколкото си в действителност. — Не си ли чувал за древния закон „стока-пари-стока“? Определил го е древен мислител, наречен Маркс. Но тази последователност при нас е на път да се скъса.

— С каква сума разполагаме по сметка? — запита унило Олк и погледна със съжаление към празната бутилка.

— След направените последни разходи, с четиристотин осемдесет и пет хиляди галакси.

— Не са малко пари — каза Олк. — Равняват се на почти две средни заплати, получавани на някоя високо технологично развита планета и ние сме ги изкарали.

— Нещастник — заяви Бени. — Ако някъде не намерим нещо захвърлено или на съвсем евтина цена, направо сме загубени. Трябва да посетим някое небесно тяло заселено с технологично напреднали същества, за да напълним складовото си помещение. Искам да се насочим към нова, все още не посетена от нас планета. Сядай да се ровиш из информационните масиви в хипермрежата, докато аз преглеждам електронния си справочник.

Олк се завря в командната каюта, а Бени остана в общото помещение, наведен над малкият плоския екран в ръцете му. Следващият час измина в тишина.

— Намери ли нещо подходящо? — извика Бени по някое време. — От този справочник не може да се разбере много, сто процента съм сигурен, че вече е остарял. Хипервръзките винаги осигуряват по-сигурна и по-точна информация.

— Какво ще кажеш да посетим Проксима 1, Проксима 3 и Проксима 6. Населени са от една и съща, високо-технологична цивилизация, която доста отдавна е станала член на Галактическата Общност. Само че съществува една малка подробност: за да се разхождаме по повърхността на тези планети, трябва да притежаваме кислородни балони, защото местните атмосфери са отровни за нас.

— Не можем да си позволим да харчим излишни средства — каза Бени. — Вероятно на тях кислородът е скъп продукт и нищо чудно да е предмет на импорт, най вече за технологични цели. Потърси някоя друга планета, чиито газов състав да е годен за дишане.

— Ще трябва да почакаш. Най-добре да поверя тази задача на бордовия компютър. Ще му задам следните параметри: кислородна атмосфера, гравитация в границите до плюс-минус 20% от нормалната за нас и висок средностатистически доход на местното население. Съгласен ли си?

— Да — съгласи се Бени, защото предложението му се стори добро.

След около десетина минути, компютърът определи няколко светове, отговарящи на заданието. Наричаха се Анитра, Бетомал и Еридан 3 и бяха подредени по азбучен ред. И те решиха го следват.

Анитра се оказа планета на цивилизация развила супертехнологии. Корабът им бе сканиран още преди да се приземи на нея и сивите дребни същества с големи очи, които ги посрещнаха на митницата направо им връчиха документ, на който бе написано „нищо съществено за деклариране“, след това им дадоха карта от неизвестен материал, която се активираше чрез докосване на долният й десен ъгъл. Както им обясниха, преди да напуснат митническата зона, тя съдържаше всякаква необходима за един чужденец информация, свързана с пребиваването му на тази планета, по-специално за ползване на подземен и надземен транспорт, хотели и местни забележителности. За тяхно голямо неудоволствие, на Анитра не съществуваше тържище.

— Какво ще правим? — попита Олк, след като излязоха от сградата на космодрума. — Ще продължаваме ли нататък или ще останем тук за някой друг ден?

— Ако намерим складове за отпадъци, несъмнено ще попълним асортимента на стоката ни — отвърна Бени. — Предлагам да останем поне за два-три дена, после ще продължим. Тези сиви същества ми се сториха доста учтиви, не вярвам да срещнем каквито и да е неприятности. Всичко тук ми изглежда прекалено цивилизовано. Хайде да активираме картата, която ни дадоха.

Той докосна левият долен ъгъл на плочката и в пространството над нея възникна холограма с икони, под които се мъдреха надписи, изписани на отлична космолингва.

— Как ли се борави с нея? — зададе резонен въпрос Олк. — Не виждам нито курсор, нито средство за неговото придвижване.

— Изговаряте на глас това, което ви интересува — отвърна картата с равен тон.

— Най-близкият и най-евтин хотел — каза Бени.

— „Белвю“ — отвърна картата и веднага показа изображение на конгломерат от постройки, заснети от птичи полет, след това се появи сградата на хотела, последва преглед на вътрешното обзавеждане на хотелските стаи и списък с цените на предлаганите услуги. Най-евтиният хотел не се оказа от много евтините.

— Искате ли да ви поръчам транспорт до „Белвю“? — попита картата.

— Да — потвърди Бени след известен размисъл.

— След три минути и четиридесет и две секунди унифицирано време, при вас ще пристигне аеротакси. Местоположението ви е установено.

През първия ден на престоя си, Бени и Олк се наслаждаваха на предложения комфорт, след това пристъпиха към основната си задача, но останаха безкрайно разочаровани. Всички производствени предприятия на планетата използваха безотпадна технология, а думата „брак“ беше неизвестна. След като се изхвърляха от употреба, старите модели битова техника задължително подлежаха на рециклиране. Когато двамата съдружници разбраха, че няма какво повече да правят на Анитра, сметката им бе намаляла с около сто и петдесет хиляди галакси.

Бетомал се оказа населена с някакви много интелигентни същества, които не подлежаха на определение от човешка гледна точка. Бяха безформени, донякъде слизести и изглеждаха като големи амеби. Общуваха помежду си чрез различни видове припламвания, които се появяваха в прозрачните им тела между вътрешните им органи. Автоматичният преводач се оказа безпомощен, комуникацията с тях се осъществи чрез екраните, на които разговорът се водеше на писмена космолингва. Вещите, уредите и битовата техника, които се предлагаха на тази планета изглеждаха неприложими за която и да е част на познатата галактика. Двамата вехтошари се принудиха на направят ремонт на един от стабилизаторите на кораба и банковата им сметка изтъня допълнително. Когато най-сетне бяха готови да напуснат тази иначе гостоприемна планета, изпитаха чувство на облекчение.

— Сега накъде? — попита по навик Олк.

— Да тръгваме към третата от списъка — изпъшка Бени. — Дано този път да имаме повече късмет, защото работите ни вървят от зле по-зле.

— Дай ми координатите й и отивай да подготвиш импулса за скока. Как се казваше? Аха, сетих се. Еридан 3 — отвърна си сам съдружникът му.

Космодрумът на ериданците изглеждаше съвсем приличен, дори надминаваше очакванията. Те забелязаха около себе си изящните силуети на няколко кораба от несъмнено по-висок и по-луксозен клас, а площадките за приземяване бяха снабдени с идеално гладки керамични покрития. Машината с метално-сив отблясък, която се появи от един от многобройните изходи на невероятно дългата сграда бавно и спокойно се плъзгаше над терена и беше явно, че се насочва към тях.

— Дори и най-простите им транспортни средства притежават гравитационно-вълнови двигатели — отбеляза Олк. — Тази цивилизация изглежда много напреднала.

— Не съм предполагал такова технологично развитие за един сравнително нов член на Общността, но както виждаш, всичко е възможно. Компютърът най-сетне ни насочи към подходяща планета — отвърна му Бени. — Да видим какво ще излезе от това посещение.

Красивата транспортна машина спря пред кораба им и от нея излезе антропоидно на вид същество, облечено в стегната и красива униформа. Ръцете му бяха с по четири пръсти и кожата беше с зеленикав оттенък. Носът му се заместваше от два кръгли отвора, вместо ноздри, а над тях, между очите му, се забелязваше някакво подобие на трето око, впрочем при по-подробно разглеждане би могъл да бъде и друг орган. Не им беше известно, за какво точно служеше, но в момента това нямаше значение. Като цяло, от съществото се излъчваше приветливост.

— Имате ли стока за обмитяване? — зададе посрещачът им стандартен въпрос на завалена, но достатъчно разбираема космолингва, а звуците на речта излязоха от почти незабележимата тясна цепка под дупките на ноздрите му, която явно служеше за уста. — Превозвате ли забранени за внос наркотици и храни?

— Не — отвърна Бени. — Заповядайте да направите оглед.

Митничарят се отзова на любезната покана и набързо огледа товарния отсек на трюма, но вехториите, останали в него явно не го впечатлиха. След като завърши огледа, той не поиска да заплатят вносно мито, но попита как да отбележи в портативния си регистратор целта на пристигането им и накрая записа: „търговия със стари вещи“. Ериданецът се взря в написаното и тънката цепка на устата му се разтегна присмехулно. Бени и Олк знаеха от опит, че много от съществата, обитаващи вселената имат склонността да се смеят, макар да го изразяваха по различен начин. Но антропоидният пред тях направо се заливаше от смях.

— Стари вещи ли?! Ха, ха ха! — затресе се той гръмогласно и се хвана за издутата средна част на тялото си, която вероятно беше корем. — Какви ли не смахнати личности се скитат из космоса! Та ние можем да ви засипем с тях, дори ще ни направите услуга. Рудните запаси на планетата ни са толкова богати, автоматичните заводи непрекъснато бълват метали, пластмаси и какво ли не още, а производителите на всякакъв вид техника и продавачите едва смогват да отправят в цеховете за преработка на отпадъци старите модели, дори някои плащат за това. Ако пристигаха повече такива като вас, щяхме да сме щастливи да се освободим от планините остарели модели, които буквално ни затрупват. Но като гледам обема на трюма ви, не мисля, че може да натоварите кой знае колко. Въпреки това, ще ви дам връзка с гилдията на търговците, те ще бъдат щастливи бързо да се отърват от боклуците си.

— Покорно благодарим за оказаното съдействие — произнесе радостно Бени и потри ръце.

Търговецът с когото първи се свързаха се казваше Крумха. Той пристигна за броени минути с огромно товарно возило, напълнено с всякакви, съвсем привлекателни на външен вид лъскави неща. Крумха беше доста словоохотлив и говореше на съвсем сносна и разбираема космолингва. При по-подробно разглеждане, вътрешността на превозното му средство откриваше невероятно привлекателна гледка. Добре подредените редици от определено битова техника се състоеше от редица машини, уреди и апарати, които изглеждаха съвсем като нови. Бени и Олк се спогледаха и им се прииска да изреват от радост. Несъмнено този път вехтошарското щастие ги бе посетило.

— Бихте ли обяснили за какво служат всички тези красиви неща? — попита Бени с разтреперан глас.

— Това лъскаво нещо е синтезатор за храни — започна ериданецът с обясненията си и посочи едно от няколкото устройства или по-скоро машини, която светеше с полираните си метални повърхности. Способен е да ги произвежда във всякакъв състав, годен за консумация от повечето съществуващи раси в галактиката.

Бени и Олк се спогледаха. Въпреки многобройните им предишни посещения на различни планети, те се срещаха с подобно вехтошарско богатство за пръв път.

— Храните могат да бъдат създавани с всякакъв състав — продължи Крумха. — На органична и неорганична основа, напълно годни за всяко същество, обитаващо вселената. До него се намират машини за тъкани, която работи на същия принцип. Тези по-малки квадратни неща са микровълнови печки, а още по-малките до тях произвеждат обувки, чанти и много други по-дребни аксесоари, които се употребяват в бита, но само в единични бройки и по предварително зададен дизайн. Всеки от бъдещите им притежатели е в състояние да подбере цветовата им гама, материалът, формата и опаковката на изделието, ако от има нужда от такава, когато то се произвежда за подарък. Миникомпютърът с цветен дисплей сам предлага стотина хиляди варианта на изпълнение, но всяко същество може да си направи допълнителни комбинации между тях. Нашата цивилизация почива на принципа на строгата индивидуалност; серийното производство на вещите, предназначени за личния бит, не се предпочита. Трите големи шкафа в дъното на карусерията изработват всякакъв вид облекло, съобразено със собствената фантазия на неговия автор. Тъканите се вкарват в долните им магазини, след това вградените процесорни системи заснемат основните параметри на тялото на някое същество и се пристъпва към творчески процес, съобразен с последните модни тенденции или с традиционен начин на обличане, типични за дадена зона в нашата галактика. Самият процес е програмиран с хиляди спомагателни варианти, например, в зависимост от особеностите на заредената тъкан се предвижда нейното допълнително оцветяване или орнаментиране. Като цяло, създаването на строго персонално облекло е много забавен и увлекателен.

— Какви чудесни неща — изцвили възторжено Олк, но Бени тайно го ритна по кокалчето на ходилото, тъй като проявената емоция бе във вреда на предстоящата сделка. Той се обърна към Крумха и го попита:

— Каква е общата цена на предлаганата от вас стока?

Ериданецът се замисли, като че ли мислено пресмяташе нещо наум.

— Един милион галакси. Имайте предвид, че на такава цена направо ви подарявам всички тези полезни устройства.

— Не е ли доста надута? Струва ми се, че… — понечи да възрази Бени, но фразата му бе прекъсната от пристигането на няколко товарни превозни средства, които застанаха амфитеатрално около кораба им, в съседство до вече пристигналото. Капаците на каросериите им се разтвориха и разкриха добрия изглед на множество други лъскави и приятни за окото неща.

Сънародниците на Крумха се измъкнаха от кабините за управление на машините си и не след дълго между тях избухна ожесточена препирня, която макар и проведена на непознат за вехтошарите език, приличаше на поток от взаимни заплахи. Тонът на разправията се повишаваше непрекъснато, по някое време Бени и Олк помислиха, че ериданците скоро ще се хванат за гушите и в суматохата, самите те могат да пострадат.

— Почакайте! — извика Бени, който беше на мнение, че е по-опитен и по-мъдър от Олк. — За какво се карате?

Разправията временно престана и един от участниците в нея поясни:

— Според нашите закони, Крумха няма никакви приоритетни права за продажба, вие двамата също не спазихте местния закон за защита на конкуренцията. Добре, че нашите спътникови наблюдателни системи, свързани с общо-планетната система за сигурност, бързо откриха опита му за измама и предадоха информацията в търговската гилдия.

— Защо се обърнахте само към един търговец? — отправи въпрос към тях едър ериданец, който въпреки различията на израза на лицето му с човешкото, изглеждаше извънредно ядосан. Сякаш всеки момент щеше да се нахвърли върху двамата вехтошари и да употреби юмручни удари.

— Не бяхме запознати с вашите правила! — извикаха в хор Бени и Олк. — Молим да бъдем извинени!

— Незнанието на законите не оневинява техните нарушители! — изрева грамадният ериданец. — Доколкото зная, това правило е валидно във всяко кътче на познатата галактика!

— Това вече сме го чували — промърмори Бени.

— Добре, какво трябва да направим, за да поправим допуснатата от нас грешка? — попита невинно Олк. — Вече помолихме да ни извините.

— Веднага да пристъпим към търг — отвърна примирително ериданецът. — На Еридан 3 няма фиксирано тържище, но законът позволява всяко място да се превръща в такова, след събиране на не по-малко от трима конкуренти. Предлагам веднага да пристъпим към търг, в противен случай ще отговаряте пред местните власти. Възможно е превозното ви средство да бъде конфискувано, а после вие до края на живота си да гниете някой от нашите социални приюти. — И този тук, също ще отговаря — посочи той Крумха.

— Не се сърдете, моля ви — рече Бени. — Нека да стане така, както предлагате, още веднъж моля да бъдем извинени за нашето незнание. Предполагам, че всеки ще обяви общата цена на стоката, която е донесъл. От каква сума да започнем?

Крумха изглеждаше напълно вбесен, но отсече:

— От един милион галакси.

— Деветстотин хиляди — намали съседа му по превозно средство. Беше по-дребен ериданец, с по-тъмно зеленикава кожа.

— Осемстотин — лаконично произнесе стоящият до него.

— Шестстогин и петдесет хиляди, Тараот да ви отнесе в нищото — изрева Крумха.

— Триста хиляди — каза злобно едрият ериданец, макар досега да изглеждаше невъзмутим.

— Двеста и петдесет — заяви един от пристигналите, който досега беше мълчал.

— Двеста хиляди — едва не проплака Крумха. — Толкова ще дадат и в предприятията за преработка на отпадъци, а аз все пак пристигнах първи и мога да имам някакви претенции.

— Донякъде има право — отбеляза дребният ериданец с по-тъмната кожа. — Предлагам да си тръгваме. Търгът се проведе, законът е спазен и като гледам скапаният им кораб, трюмът му едва ли ще побере товара и на едно транспортно средство. Не виждам смисъл да продължаваме.

— Тараот да ги отнесе в нищото! — повтори плачевно Крумха, след като конкурентите му се разотидоха.

Изглежда че на Еридан 3 не съществуваше по-страшна ругатня.

Бени и Олк съчувствено го придружиха до командната каюта, където включиха хипербанковата връзка и преведоха сумата. Вече се чувстваха съвсем щастливи, но гледаха да не го показват. В това време товарният робот приключи с претоварването на закупената стока.

— Да се сбогуваме с този добър ериданец — предложи Бени. — Повече от сигурно е, че скоро отново ще посетим тази мила планета.

— И аз така мисля — съгласи се Олк. — Само че забравихме да попитаме Крумха за начина на въвеждане в действие на хубавата и полезна техника, която закупихме. По никоя от лъскавите машини не видях сензори за пуск и стоп, нито пултове за извикване на програмите им.

— Изглежда изпуснахме най-важното — затюхка се съдружникът му. — Как може да сме толкова прости? Обезателно трябва да го попитаме, преди да си е тръгнал!

Крумха изглеждаше извънредно изненадан от зададения въпрос.

— Тук всяко дете знае как да борави с тях — насмешливо отвърна той. — Просто си помисляте, че те трябва да се включат и те започват да функционират. После започвате да им давате мислени заповеди, свързани с изпълнението на поръчката. Изключват се по същия начин.

Докато ериданецът се отправяше към товарното си превозно средство, той изглежда се сети за цената на продажбата и отново доби ядосан вид.

— Не ни се сърди! — извика след него Бени. — Би трябвало да ти е ясно, че нямаме вина за станалото.

— Довиждане! — провикна се Олк. — Пожелавам ти всичко най-хубаво и сигурно отново ще се срещнем.

Крумха махна с ръка и изчезна в кабината на возилото си. Така и не стана ясно дали остана със същото настроение.

— Знаеш ли, че поради последните събития изпитвам остър глад — каза Олк. — А хранителните концентрати, с които разполагаме, доста отдавна са ми омръзнали. Защо да не наредим на робата да извади един синтезатор на храни от трюма и да го донесе в общото помещение? Нека да се нахраним като хората, преди да тръгнем нанякъде.

— Прав си — съгласи се Бени. — И без това не е лошо да го изпробваме. — Можем да го накараме да произведе сандвичи с шунка или пилешко филе, които ще ми се отразят много добре. Повикай робота!

След като приключиха с тази операция, те затвориха входния шлюз, върнаха се обратна по късия коридор и не след дълго се изправиха пред чудесната машина, способна да произведе всичко, което се ядеше в галактиката.

Олк се изправи пред лъскавото й тяло и отправи мислена заповед, но това прекрасно домакинско чудо не искаше да се включи. Идеята за вкусен сандвич заседна в съзнанието на русия вехтошар и предизвика отделяне на слюнка в устата му, а той я преглътна в приятно очакване. Единственият индикатор на синтезатора примигна и на цветният дисплей под него се мярна някакъв неизвестен символ, после и двете устройства на синтезатора угаснаха. Магазинът на прецизната машина остана затворен и мечтаният сандвич не се появи.

— Опитай ти, с мен нещо не се получава — подкани Олк съдружника си, който направо изглеждаше възмутен.

Бени сбърчи вежди и отправи най-могъщата мислена команда, на която беше способен. След като индикаторът светна, той си представи огромен сандвич с апетитна миризма, който би следвало да бъде и леко затоплен. Индикаторът отново примигна и по дисплея отново се мярна някаква бледа форма, но след това признаците на живот в машината изчезнаха.

— Дявол да го вземе! — изруга Олк. — Да не би този мошеник да ни е измамил?

— Да слезем в трюма и да изпробваме и останалата стока. Нищо чудно този синтезатор да е бил повреден, но има още няколко. Не забравяй, че купихме всичко на старо и при това много евтино.

Те се спуснаха в товарния отсек и започнаха изпитанията. Останалите синтезатори упорито се съпротивляваха да ги нахранят. Пробите с машините за тъкани доведоха да същия резултат, той не се оказа различен и при микровълновите печки, апаратите за персонални аксесоари и шкафовете за производство на модно облекло.

Съдружниците се спогледаха доста унило.

— Измамили са ни, казах ти! — настоя Олк. — Напоследък навсякъде срещаме гадни мошеници. Още като го видях този Крумха, нещо в него съвсем не ми хареса. Последните ни парички пропаднаха!

— Не мисля, че е така — възрази Бени. — Ериданецът ми се стори много почтен, а сам виждаш, че машините изглеждат съвсем като нови. Вероятно причината е съвсем друга.

— Каква?

— Въпреки че тази планета се обитава от антропоидни същества, подозирам, че нашите и техните мозъци не работят в еднакъв режим. Може би амплитудите на излъчваните от нас мисловни вълни са различни, затова придобивките ни отказват да работят. Вероятно това се дължи на различния тип невронни връзки, синапси и аксони в нашето и тяхното сиво вещество или кой знае по каква друга причина. Не съм специалист по невро-физиология, но се досещам. Структурата на ериданския мозък несъмнено се отличава от човешката, а покупката вече е направена. Струва ми се, че няма да бъде много прилично, ако отново потърсим Крумха, за да му върнем закупеното, а той да ни върне парите. Не забравяй, че купихме всичко безкрайно евтино.

— Какво ще правим, тогава? И с тази проклета стока, и с липсата на пари?

— Или ще търсим планети с население годно да приведе тези иначе чудесни неща в действие, или ще прилъжем по същия начин представители на някоя по-изостанала в технологично отношение цивилизация, а такива дал Бог. Ще ги измамим по същия начин, както нас ни прекараха. Впрочем аз и досега не съм уверен дали са ни излъгали или не. Все пак ми се стори, че този ериданец беше изключително коректен. Сега ти предлагам да отидеш в командната кабина и да потеглим нанякъде. Няма никакъв смисъл да оставаме тук и да предизвикаме излишни разправии. Не си въобразявай, че ще можем да развалим сделката с Крумха, той вече си прибра парите по неговата банкова сметка и по галактическите закони, тя се смята за сключена. Нямам намерение да се унижавам с молби да бъде развалена. Избери някакви пространствени координати и да тръгваме.

Двамата вехтошари мрачно поеха разпределените между тях задължения. Олк се настани пред пулта за управление и се приготви да включи системата за ориентация и гравитационно-вълновото устройство за издигане над планетата, а Бени се зае с подготовката на импулса за хиперпространствен преход. Изминаха няколко минути и физиономията на изпълняващия длъжността навигатор смени вида си. Цялото му лице вече представляваше грозна гримаса.

Минутите изминаваха, корабът продължаваше да стои на мястото си и Бени реши да види какво става.

— Защо се мотаеш? — попита той, след като се вмъкна в командната кабина.

— Проклет ден! Проклети ериданци, проклет късмет! Системата за ориентация е излязла от строя, отказва да приема предварително зададени координати. Ние все още сме в състояние да се отправим нанякъде, но няма да знаем къде отиваме. При този повреда, компютърът ще избира произволни параметри, фиксирани в паметта му. Все някъде ще отидем, но като си помисля за вероятната сума, необходима за ремонта на системата, направо настръхвам. Вече нямаме средства и не можем да го извършим, докато се намираме тук.

— Е, нещата можеха да бъдат и по-лоши. Нали ако тръгнем, все някъде ще пристигнем? — почеса Бени дясното си ухо. — Трюмът е пълен със стока, имаме много неща за продаване, а и друг път сме изпадали в затруднено положение, но винаги сме излизали от него. Не се ядосвай, все някъде ще успеем да извършим продажби и да направим ремонт. Хайде, стартирай, че се чувствам като муха залепнала в мед.

Хиперпрехода ги захвърли в околностите на слънце, придобило червеникав оттенък. Планетата, към която се насочиха светеше в космоса в тъмно-синьо, но несъмнено на нея съществуваше разумен живот. Макар и произволно избрани, координатите на системата не бяха в състояние да ги изпратят в някой ненаселен свят. Корабът им премина йонна тяга, те преминаха покрай луната на планетата, която светеше в черното пространство с цвят на портокал и след около два часа навлязоха в стратосферата на кълбото под тях. Гравитационно-вълновото устройство се включи в режим на забавено ускорение и те започнаха приземяването. Не можеше да се отрече, че двете небесни тела, които се забелязваха на обзорните екрани, не бяха красиви.

— Прекрасна гледка! възхити се Бени. — Жалко, че централното светило на тази система е започнало да умира. Вярно, че то може и да е повишило инфрачервеното си излъчване, но за всеки случай насочи кораба към екваториалния пояс на планетата, там със сигурност ще ни бъде по-топло.

Олк скоро влезе във връзка с местен диспечер, които говореше на архаична, но достатъчно разбираема космолингва и беше човек. След проведения разговор, той отбеляза:

— Интересна работа, тези отдолу са закрили централния си космодрум, поради липса на достатъчен трафик и са оставили само дежурна диспечерска служба. Вероятно нещата на тази планета не вървят много добре. Едва ли има тържище и кой знае дали ще продадем нещо. Имам чувството, че никога досега не сме посещавали по-западнал свят. Сигурно си дочул какво ми казаха, да се приземяваме в околностите на което и да е населено място. Впрочем панорамният обзор на повърхността вече откри нещо подходящо, но не прилича на град. Забелязват се дребни конгломерати от постройки, разпрострени на обширна територия Тази нещастници отдолу, изглежда нямат големи населени места.

Неприятните мигове на забавеното ускорение отминаха, но те отдавна бяха свикнали с тях. Стабилизаторите на кораба докоснаха твърда почва и на панорамния екран се появи тревиста равнина, всред която в близост до тях се забелязваха няколко сгради. Доколкото бяха запознати с посетените от тях хуманоидни или човешки цивилизации, по-големите от тях определено приличаха на ферми за отглеждане на добитък, типични за планетите от далечната периферия. Погледнато от една страна, това не изглеждаше много добре, понеже не предлагаше комфорт, но от друга гледна точка, белезите на примитивност би трябвало да радват окото на всеки космически вехтошар. Бени и Олк се спуснаха по трапа на кораба и подметките на ботите им докоснаха червеникавата, несъмнено разорана и култивирана пръст на полето, което ги заобикаляше. После те направиха няколко стъпки и краката им потънаха в меката почва, вероятно подготвена за посев или може би вече засята със семена. Околната обстановка им изглеждаше достатъчно непривична. Липсваха митничари, липсваха превозни средства с гравитационно-вълнови двигатели, липсваше и какъвто и да е космодрум.

Те се насочиха към една по-висока близка постройка, от чиито вход излизаше някаква жена. Тя принадлежеше към човешката раса и вехтошарите окончателно се убедиха, че планетата е населена с техни себеподобни. Жената имаше стройно тяло, но слабите бръчки по лицето й издаваха, че не се намира в първа младост. Най-вероятно бе на около петдесет години. Беше облечена с работен комбинезон и бе обута с пластмасови ботуши, които стигаха до колената й. Приближаваше се към тях усмихната и маслиновите й, топли очи, грееха приветливо. Тъмната й кожа бе единствения белег, по който се отличаваше от тях двамата.

— Добре дошли, заповядайте в моя дом! — отправи им тя учтива покана, произнесена на малко архаична космолингва. — Току-що съм приготвила храна за обед, а тук толкова рядко пристигат гости. Понякога ме посещават от съседните ферми, но тези, които пристигат от космоса, винаги са с предимство. Нека да се запознаем, казвам се Мария — ръкува се тя с двамата, а те промърмориха имената си. — Откакто съпругът ми почина, сама се оправям със стопанството, макар че не е кой знае колко голямо — продължи тя. — Синовете ми отдавна се разбягаха по по-привлекателни светове и сега ми помагат само три остарели робота. А вие с какво се занимавате?

— Търгуваме с употребявани вещи. Купуваме и продаваме — поясни Бени.

— Едва ли ще ви бъда много полезна — призна жената. — Преживявам с пенсията на мъжа си и доходите от стопанството, но те не са много високи. Самата аз едва ли ще купя нещо, но мога да попитам съседите. Нека първо да обядваме, тук сме свикнали да сме гостоприемни.

Вълчият апетит на двамата космически вехтошари бързо унищожи почти пълно гърне с варен боб, печено пиле и купа салата, придружени от златисти филийки препечен хляб. След приключването на обеда, Бени и Олк се почувстваха извънредно доволни, а възрастната жена определено се радваше на показаният им здрав апетит. По едно време Бени смигна съучастнически на Олк и с движение на главата си го подкани да излязат навън.

— Ще се разходим до кораба — поясни той на Мария. — След това ще се върнем.

Жената недоумяващо изгледа гърбовете им и повдигна рамене. Не мина много време и товарният робот вмъкна в къщата й кубичен предмет.

— Това е пералня за сухо пране. Последната, която ни остана — поясни Олк и добави: — Един от усъвършенстваните модели, произвеждани на Алфа 4. Не знаехме по какъв начин да ви се отблагодарим за чудесното посрещане, но Бени се сети. Приемете я като подарък от нас, тя работи просто и безотказно.

— Вие сте извънредно мили момчета! — възкликна Мария. Не можете да си представите, че точно такъв домакински уред ми беше много необходим! И аз трябва да ви се отблагодаря с нещо, но не зная с какво. Ако желаете, качете се на тавана ми, там има захвърлени стари вещи и вземете всичко, което ви хареса. За мен те вече нямат никаква стойност. Предполагам, че ще останете за вечеря, сега моля да ме извините, но трябва да дам задачи на земеделските ми роботи.

Таванското помещение на къщата беше потънало в прах, а интериорът му бе архаичен, както и всичко останало наоколо. По всичко изглеждаше, че възрастта на постройката надминава хиляда години, подсказваше го древната технология на сглобяване на строителни елементи, чиито свръзки се забелязваха с просто око. На развитите планети, посетени от тях, всяка уважаваща себе си цивилизация, издигаше сградите си монолитно, чрез силови полета, които служеха за кофраж на строителните материали, нагнетявани в тяхната вътрешност. А самите силови полета, съвсем точно копираха контурите на триизмерния архитектурен проект, като привеждаха мащаба му към нормални мерни единици.

Бени и Олк съвсем професионално оглеждаха обстановката около себе си. Наоколо се въргаляха стари мебели, части от машини и няколко метални сандъка. Беше съвсем естествено, вниманието им да се насочи към тях. Бени отвори първият, който се оказа напълнен догоре с правоъгълни предмети с различна дебелина. Олк взе един от тях и го разгледа с любопитство. Докато го почистваше от натрупаната прах, той се разтвори и откри жълтеникава плоскост, изпъстрена с едър шрифт букви.

— Какво е това? За какво може да служи? — учуди се той.

— Наричало се е книга, спомням си го от видео обучението в детските ми години — поясни съдружникът му. — По онези времена, хората са записвали информацията и по такъв начин. Текстовете са се нанасяли върху доста тънки пластмасови листове, разположени един над друг, които оформяли тялото на книгата. Макар че и тогава са разполагали с примитивни компютри, хората продължавали да използват печатаната информация, тогава привичките са били други, не както ние сме свикнали. Сега холограмният запис сам ти говори и няма никаква нужда сам да четеш написаното. Но що за четене е било по онези древни времена, след като не е било придружено от подходяща видео-картина? Изглежда ми доста примитивно, направо си е било изтезание. Хората са четели книги и по време на четенето е трябвало сами да си представят смисъла на текста! Вероятно съвсем не им е било лесно — отбеляза дълбокомислено Бени. — Освен това тогавашните нещастници не са разполагали с подходяща система за обучение. Не са имали с мнемо-каски за запаметяване, сигурно много са се мъчили, докато нещо им влезе в главите. Не ме гледай така, зная го от курса по праистория. В наши дни четенето се използва само за да дадеш настройка на системата за координация, после да разбереш къде си попаднал или най-вече какво купуваш. За това не е необходимо да прелистваш много страници, както се наричат страните на тънките пластмасови листове на книгите.

— Добре че ми обясни, нали аз съм от онези, по-неграмотните — промърмори недоволно Олк. — Въпреки че от както се помня, сам си чета показанията на уредите и текстовете от холограмното пространство. Но както и да е. Не виждам къде бихме могли да продадем тези книги. Може би на някоя съвсем изостанала планета, ако някъде се намери такава. В познатата галактика всяка съществуваща информация отдавна е преработена в друг вид и е вкарана много по-солидни носители. Може би книгите имат някаква носталгична стойност, но къде ли да търсим колекционери на антики?

— Прав си. Едва ли има смисъл да ги помъкнем, тези тук са невероятно тежки.

Следващият сандък беше запълнен с различни вещи, за чието предназначение можеха само да се досещат. Бени си спомни, че един от металните съдове със странна форма се е наричал чайник. Неръждаемата сплав, от която беше направен, му придаваше красив вид, но за съжаление беше безполезен, също като останалите метални съдове, обслужвали някое древно домакинство.

Вътрешността на третия отворен сандък разкри стълпотворение от малки и тънки плочки, покрити с тънък слой патина или по-скоро вековен, много фин прах. В долната им част се забелязваха малки издатини, а върху горната слабо личаха някакви надписи. Олк обърса с длан повърхността на един от плоските предмети и прочете: „Активация. Насочи към източник на светлина и докосни.“ Той се доближи до близкия прозорец и подложи почистения участък под лъчите на умиращото слънце. Над ръката му неочаквано грейна триизмерна картина, която разкри красотата на тропически пейзаж. Представляваше крайбрежна ивица, насипана с бял коралов пясък. Зад нея се забелязваше редица от палми, а морето пред нея бе с изумруден цвят. В небето с наситено син цвят плуваха пухкави бели облачета.

— Бени, забелязваш ли това? Тези неща стават за продаване!

Съдружникът му се приближи до него и се взря в прекрасната гледка.

— Имаш право — потвърди той. — Да разгледаме какво е заснето и на някои от останалите. При тях е приложен статичен холографски запис, а материалът, носител на информацията, го е запазил напълно. Нищо чудно тези неща да са по-древни от строителството на самата къща. Кой знае колко стотици пъти са предавани от поколение на поколение?

Следващата почистена плочка показа изображението на странен по форма, но несъмнено космически кораб. По белоснежният му корпус се забелязваше дребен надпис. Бени се взря в него и се замисли. После извади от джоба си лупата с електронно увеличение, с която никой уважаващ себе си вехтошар по света не се разделяше, нагласи настройката на едно към пет, после премина на едно към десет. Успя да прочете надписа и остана с отворени уста.

— Защо се умълча? — попита го Олк — Какво толкова си се втренчил в това праисторическо чудовище?

— Тъжно е, когато си имаш работа с невежи хора. Погледни внимателно през лупата!

— Какво толкова? Написано е Прометей, доколкото си спомням това бе името на някакво древно същество, което забравих какво точно беше направило. Надписът дори не е на космолингва, едвам го прочетох.

— Какво знаеш за Прометей?

— Практически нищо. Подробностите от мнемо-обучението са се поизпарили от главата ми — призна Олк.

— Глупав си като онези подобни на червеи от Сигма 15, където се приземихме по погрешка. Холограмата изглежда е автентична и показва старта на първия в света на човечеството междузвезден кораб, способен да прави хиперпреходи. Изображението представлява безценна реликва. Всеки музей на всяка по-сносна човешка планета би заплатил милиони, за да го притежава. То е нещо като древната Мона Лиза, ако имаш представа за какво ти говоря. Досега съм срещал само няколко негови бледи копия, докато това е в отлично състояние.

— Твърдението ти означава ли, че вече сме… вече сме… — запъна се Олк.

— Богати, ако това искаш да кажеш. — Давай по-бързо да преровим и останалите плочки.

След известно време пред погледите им възникна холограмата на мъж с тъмни, леко полегати очи и властен поглед, облечен в бяла униформа. Чертите на лицето му излъчваха гордост и твърдост.

— Гръм да ме порази, ако това не е Виктор Борисов, първият междузвезден навигатор! — възкликна Бени, а Олк го изгледа с чувство на уважение към познанията му.

Прегледът на останалите плочки не предложи нещо по-интересно. Те прегледаха останалите, напълно безинтересни за тях вещи и решиха да слязат на долния етаж, в столовата на къщата. Не мина много време и Мария се завърна при тях, беше приключила със задълженията си. Тя се отпусна на първия й попаднал стол и въздъхна дълбоко. Изразът на лицето й не беше особено радостен.

— Изглеждате отегчена от ежедневието — поде разговор Олк. — Как преминават дните ви?

— Никак. Всеки ден едно и също. Скука и скука. Не е лесно да живееш на изоставена от Бога планета с умиращо слънце. Разбирам защо синовете ми я напуснаха.

— Системата ни за навигация се повреди и още не сме попитали как се казва.

— Земя — отвърна Мария. — От тук е тръгнало към звездите цялото човечество.

— Виж ти, къде сме попаднали?! — изненада се русият вехтошар. — Направо не мога да го повярвам! — възкликна той и реши да се върне към първоначалната тема. — Синовете ви не се ли обаждат от време на време? Не пращат ли известия?

— Не се случва често. Вече си имат семейства и всеки от тях е зает със собствените си грижи, освен това те знаят, че аз все още мога сама да се справям с живота — отвърна възрастната жена и по всичко личеше, че не й стана приятно от обяснението, но продължи: — Напоследък те непрекъснато се местят от едно място на друго, дори в момента не зная къде се намират. А вселената е доста необятна.

— Искам да ти предложа нещо — премина Бени на „ти“ и впи в нея изпитателен поглед. Олк познаваше този напрегнат израз на лицето му, който обикновено се появяваше при преодоляване на критически ситуации. — След като ти е толкова скучно, защо не тръгнеш заедно с нас двамата? Готвиш отлично, ще ни приготвяш храната, а ние в замяна на това ще те развеждаме из други светове и ще ти правим компания. На кораба има две незаети каюти, ще си избереш едната от тях. Дори съществува вероятността на някоя от посетените планети да се срещнеш с някой от синовете си. С две думи, аз ти предлагам да се присъединиш към нашето вехтошарско съдружие, заедно с наличните си продукти, като в замяна ти гарантирам бъдещо житейско разнообразие. Няма да скрия, че напоследък малко сме го позакъсали с финансите, но в трюма имаме доста стока. Остава ни само да намерим начин как да я продадем. Приемаш ли предложението ми?

Мария се позамисли. В продължение на няколко минути, лицето й остана безизразно, после тя неочаквано се усмихна и отвърна:

— Всъщност защо не? Едва ли в космоса ще нападнете една баба, а роботите ми са достатъчно добре програмирани, за да си вършат селскостопанската работа и без мен. Ще изкарат без основен ремонт поне още три години, а спестената от мен сума ще стигне за тяхната евентуална поддръжка и презареждане по време на отсъствието ми. После ще реша, дали да остана с вас за по-дълго. Сега не ми остава друго, освен да си събера багажа. Но първо ми покажете, къде ще живея.

Бени намигна на Олк, който едва сега осъзна, че съдружникът му направо гениално бе разрешил критичното положение, в което бяха изпаднали. След това двамата заведоха Мария на кораба, за да избере каюта. Наистина, предлаганите условия за живеене не можеха да се нарекат комфортни, но поне бяха прилични. Възрастната жена остана доволна от огледа и вече по всичко личеше, че не съжалява за даденото съгласие.

След като тя опакова малобройния си багаж, живата част от хранителните й запаси бързо се превърна в дълбоко замразени пилета, пуйки, бутове и други телесни части на две прасета, останалото се състоеше от пакети с брашно и ориз, бутилки с олио и оцет, сол и подправки. Те бяха натоварени в незаетия складов отсек за продукти от трюма на кораба, където се върна и пералнята за сухо пране. Впоследствие, съседите на Мария не проявиха интерес нито към автоматичните отварачки за консерви, нито към джобните ножчета, нито към шевната машина. Липсата на продажби не успя да сломи духа на вехтошарите и на следващия ден, разширения им екип стартира в нова неизвестна посока.

През първите седмици на съвместното им странстване, волята на случайността ги отнесе на няколко различни планети. Половината от тях се оказаха населени с потомци на човешката раса, останалите с ракообразни и паякообразни същества. За техен късмет, посетените планети разполагаха с тържища, разположени в близост до космодрумите им, но за тяхно нещастие, те не успяха да продадат нищо от така успешно закупената ериданска стока, защото се проваляха при опитите за нейната демонстрация. В случаите, когато трябваше да заплащат дребни митнически такси или транспорт до някой от близките градове, Мария на няколко пъти им помогна с пари от собствената си банкова сметка. Естествено, те не можеха дори да си помислят за отсядане в някой хотел. Докато отсъстваха от кораба, новият член на екипажа успешно им приготвяше много вкусна храна, снабдяваше ги с почистени дрехи и свежо изпрано бельо. Изобщо се грижеше за коремите им и добрият им външен вид. След около месец, Бени и Олк започнаха да чувстват възрастната жена като тяхна втора майка, но засега единственото, с което можеха да й се отблагодарят, беше добрата изява на собствената им признателност.

Времето минаваше и посетените, произволно избрани планети вече наброяваха десетина, а главното им богатство така и не срещна очаквания търговски прием. Музеите упорито се съпротивляваха за исканата от тях сума за безценната холограма, въпреки, че тя непрекъснато намаляваше. Останалите предлагани холограми предизвикваха известен интерес, но им предлагаха смешни цени. Закупените от ериданците така ценни вещи продължаваха да стоят в товарния отсек на трюма и въпреки тяхната реклама, никъде не се намираха наивници, които да ги закупят без тяхната демонстрация. Накратко казано, продажбите изобщо им бяха обърнали гръб и търговията никак не вървеше.

После късметът им като че ли реши да се посъбуди и ги отнесе на Хортензия, която се оказа вече два пъти посетена от тях, добре позната планета, на която технологичният възход на амбициозните й обитатели не бе спрял подема си. Бени веднага се набута в едно от ведомствата, където и друг път беше получавал „благодеяния“ и успя да се снабди с десетина стар модел пощенски телепортатори, предвидени за замяна с по-нови и с по-съвършено действие. Дори за тяхното извозване до кораба му броиха малка сума. След това новопоявилият се дребен късмет ги заведе на Ермта, където един от местните предприемачи ги купи на доста добра цена, достатъчна за ремонта на системата за навигация. Старият им верен кораб отново знаеше накъде отива, но енергийното му сърце, което осигуряваше необходимата за хиперпреходите мощност директно от вакуума и същевременно захранваше йонните двигатели, вече се беше разболяло и плачеше за подмяна на поне седемдесет процента от елементите си, което искане непрекъснато се появяваше на контролния дисплей на Бени, свързан с импулса, нужен за реализацията на поредния преход. Това също означаваше предстоящ неотложен ремонт, който не струваше по-малко от осемстотин хиляди галакси и въпреки че справедливо погледнато, сумата не беше кой-знае колко голяма, те я нямаха. Неумолимата сянка на пълния крах вече беше надвиснала над главите им и изглежда ги преследваше упорито. По някое време Бени си помисли дали да не направи ипотека на кораба в някоя от местните банки, или да поиска някакъв друг вид заем, но при не изплащането на вноските съществуваше реалната опасност да попаднат в някой затвор за длъжници. Ръцете на банкерите бяха прекалено дълги и достигаха до почти всяка точка от познатата галактика. Едва ли щяха да успеят да се укрият, дори и на някое съвсем забутано кътче.

Сега се намираха на Минерва и се канеха отново да тръгнат нанякъде, обхванати от хроничната болест, наречена неуспех. За изминалото време от съвместното им съжителство, Мария така и не успя да открие децата си. Тя продължаваше да очаква съобщения от тях на адреса си в хипервръзката, но те не пристигаха. Изглежда, че на местата, на които бяха се установили, напълно бяха обсебени от грижите за семействата си и собственото им съществуване. Но възрастната жена продължаваше да таи надеждата, че все някой ден ще ги срещне и показваше присъствие на висок дух. Собствените й несгоди изглежда не й пречеха да продължава да се грижи за Бени и Олк с видимо удоволствие, а с всеки изминал час душевната й близост с тях нарастваше. Мария продължаваше да осигурява прехраната им и те се чувстваха прекалено задължени към нея, но засега оставаха само с мисълта, че някога ще й се отблагодарят както подобава. Ястията й наистина бяха много вкусни и чудесни на вид, но в живота нищо така хубаво не продължава безкрайно. Един ден тя неочаквано се изправи пред тях, скръсти ръце пред гърдите си и им заяви безкомпромисно:

— Фризерите в складовия отсек за продукти са пусти, съществува реалната възможност скоро да пукнем от глад. Останали са ни десетина пакета с брашно, малко сол и оцет. Имате ли някакви предложения?

— Не може ли да прескочим до Земята? — неуверено произнесе Олк. — Твоите роботи сигурно добре са си гледали работата в наше отсъствие и все нещо са посъбрали.

— Дотам ли стигнахте, нещастници такива! — неочаквано избухна иначе кротката възрастна жена. — Когато пристигнахте при мен, изглеждахте много по-оперени. Харесвам ви, но докато съм с вас, няма да ви позволя да се превърнете в измет на обществото! Сега искам ясно да ми обясните проблемите си, а не да мълчите и да си шушукате, за да не ви чуя, както напоследък го правите.

Бени беше принуден да я запознае с последиците от посещението на Еридан 3, с плачевното положение на енергийното сърце на кораба, със съпротивата на музеите и с някои други тънкости, свързани с неуспехите във вехтошарската професия.

— Добре — рече властно Мария, след като го изслуша. — Да започнем от самото начало. Какво искахте да ядете, след покупката на синтезаторите на Еридан 3? Сандвичи ли? Тръгвайте с мен към трюма!

— Какво имаш предвид? — попита озадачено Бени.

— Ще реша проблема на място. Така съм свикнала.

Един от синтезаторите за храни проблясваше с полираните си повърхности в претъпканото от непотребни за сега вещи пространство. Мария величествено се изправи срещу него, а погледа й излъчваше яростна предизвикателност. Индикаторът на машината и цветният й дисплей светнаха. Измина около минута и по всичко пролича, че те нямат намерението да угаснат. След това долният й панел щракна и се отвори, а в магазина му се появи чудесен на вид сандвич, който изпускаше слаба пара, защото бе произведен затоплен. Беше с пушено филе от пуйка, гарнирано с апетитна на вид подправка. Панелът на магазина се затвори, но не след дълго повтори действието си, после го потрети. Машината функционираше безупречно.

— Как се справи с този изрод? — попита я изненадан Олк и побърза да захапе произведението на синтезатора.

— Откакто се помня като човек, винаги съм приготвяла храна за някого — отвърна жената. — Внуших му, че ако не приготви сандвичи, самият той ще умре от глад. Всяка машина е малко тъпичка, дори и да е снабдена с най-съвършена програма, затова трябва да се пребориш с нея. В случая синтезаторът работи на принципа на мислена заповед, затова внушението за искания продукт отнема известно време, а вие сте смятали, че това става веднага. Той няма да се съпротивлява повече, защото вече свикна с командите на човешкия мозък, чието действие вероятно е било по-слабо от ериданското. Това ви е грешката, момчета, липсва ви търпение и настойчивост. Винаги бързате и не изпипвате работите. По всичко изглежда, че ще се наложи да поема командуването на екипа, което включва и търговските сделки. Гарантирам ви, че няма да сбъркате, ако новата ви майка Мария поеме ръководството. Съгласни ли сте?

— Ами-и-и… — не се доизказа Олк и погледна очаквателно към съдружника си.

— Да — приключи с решението Бени. — Изглежда, че засега нямаме друга алтернатива — профъфли той с пълна уста.

— Тогава да започваме с останалите проби. С машините за тъкани, при които сигурно съм по-веща от вас, с шкафовете за производство на облекло, за които определено може да се каже същото и така нататък. Усещам как остатъците от скуката окончателно ще ме напуснат.

От този момент, съдбата на Бени и Олк определено се промени. Тя престана да си прави лоши шеги с тях, реши да се реабилитира и оловните облаци, които се бяха сгъстили над главите им се разпръснаха. Мария се оказа много способен търговец и успя да продаде безценната холограма на Централния музей в главния град на Земя 2 за умопомрачителната за тях сума от пет милиона галакси, след това разпродаде на добра цена и останалите плочки. Наистина, те отначало бяха нейни, а след това им бяха подарени, но отдавна се смятаха за общо имущество. Този зашеметяващ неин успех напълно им отне възможността за минимална съпротива спрямо нейните действия и двамата смели вехтошари окончателно предадоха ръководството на търговското си сдружение в нейни ръце. Вече просто правеха това, което тя им нареждаше. Плодовете на този забележителен финансов успех се реализираха в ремонта на енергийното сърце на кораба, след което последва подмяната на вътрешното обзавеждане на каютите, които придобиха много по-уютен вид.

На следващата, подбрана от нея планета, Мария организира продажба с наддаване за ериданските технически чудеса, а проведените от нея демонстрации на техните качества бяха повече от убедителни. С изключение на един синтезатор за храни, който оставиха за себе си, цялата им налична стока изчезна от трюма на кораба и банковата им сметка неимоверно набъбна.

Бени и Олк незабавно се завърнаха на Еридан 3, защото по всичко изглеждаше, че тази планета ще се превърна в тяхна бъдеща златна мина. Още докато се приземяваха на нея, установиха връзка с Крумха и той ги посрещна с нови модели, подготвени за изхвърляне, но този път те не забравиха да проведат задължителния законен търг и повикаха конкуренцията. Техният познат отново го „спечели“ и отново си развали настроението. Докато уреждаха финансовите си отношение с него, двамата вехтошари искрено му съчувстваха, защото напоследък именно той бе помогнал за техния просперитет. И те искрено искаха да му помогнат с нещо, но не знаеха с какво. В случая, само доброто им отношение към него, като че ли не беше достатъчно. Мария усети настроенията им и се затича след ериданеца, който приключил с новата неизгодна сделка, вече ядосано вървеше към кабината на собственото си возило, с цел да се махне възможно по-бързо от космодрума.

— Почакайте! — извика тя след него. — Желая да поговорим.

— За какво? — попита Крумха, но все пак се спря.

— Искам да ви попитам занимавате ли се с експорт на вашите прекрасни уреди, машини и апарати?

— Експорт ли? Тук за какво са ни подобни главоболия? Някога сме го правили, но отдавна се отказали от него по редица причини. Най-главната от тях е, че всеки местен търговец има договори за пласмент на артикулите, които купува от заводите производители, а той е пожизнен и се прави на абонаментен принцип. Например аз наследих от баща си около пет хиляди клиенти и си намерих поне още толкова. Неприятностите ми идват, когато някой от тях заяви нов модел битова техника, а по закон аз съм длъжен да прибера стария, след което получавам комисионна от производителя върху разликата в цената. Мисля, че вашите спътници вече са запознати с моите проблеми. Съгласно тукашните закони, всеки търговец може да препродаде само стар модел, но това съвсем не е лесно. В противен случай трябва да го откара за своя сметка за рециклиране. Жителите на нашата планета по принцип са много богати, и аз не съм беден, но разправиите със старата техника откровено ме изморяват, а не крия, че имам естествената нужда да спечеля нещо отгоре. Втората причина е, че след като има силно развит вътрешен пазар, нуждата от износ липсва. Защо да си правим труда да търсим клиенти, след като тук има милиони такива? Като трета причина искам да изтъкна високото износно мито, което обаче важи само за произвежданите в момента най-нови модели, а е съвсем естествено, че никой външен търговец няма да поиска да купи стар. Тогава защо да си намалявам печалбата като плащам мита? А ако ги плащам и искам да покрия загубата, драстичното увеличение на цената на стоката би я направила непродаваема. Такива като вас се появяват рядко, въпреки че биха могли да ми бъдат много полезни.

— Интересно — отбеляза Мария. — От досега чутото разбрах, че постоянно имате проблеми със старите модели битова техника, която ви се връщат от вашите пожизнено установени клиенти.

— Разбира се — намръщи се Крумха. — Почти винаги това означава допълнителни разходи за транспорт до предприятията за рециклиране, от които получаваме нищожни суми.

— Тук възможно ли е да се наемат по-големи товарни космически кораби?

— Защо? — учуди се търговецът. — Какво имате предвид?

— Превозът до друга планета излиза ли скъпо? — продължи тя с въпросите.

— При същия тонаж, сумата за транспорт в ерата на трансгалактическите преходи едва ли ще превишава тази за местен транспорт. Защо ме питате?

— Защото искам завинаги да ви освободя от проблемите ви. Ако откарвате остарелите модели до моята планета, ще ви заплащам превоза, плюс двойната стойност, която бихте получили от старата стока в предприятията за рециклиране. Така няма да има нужда да участвате в търгове и винаги ще бъдете на печалба.

Зелената кожа на Крумха потъмня от щастие, а отворите на ноздрите му се разшириха.

— Възможно ли е? — попита той невярващо.

— Напълно — потвърди Мария. — Олк ще ви даде координатите на планетата, само че ще се наложи да ни придружите. Ще трябва да придобиете визуална представа за местоположението на фермата ми и ще уточним нейните локални координати. В кораба ще ви предоставим добре обзаведена каюта, после моите момчета ще ви закарат на Еридан 3, а вие ще трябва да се примирите с последния наш търг, който ще последва, тъй като те трябва да натоварят нова стока. Не е редно да се върнат с празен трюм. Няма да ви забавим повече от един ден, макар че ако при нас ви хареса, можете да ни погостувате. Съгласни ли сте?

— Да — отвърна ериданецът без да се замисля. — Предложението изглежда доста интересно. Изчакайте да откарам товарната платформа на мястото й, след това ще се върна.

Двамата вехтошари, които стояха встрани тях и чуха разговора, я наблюдаваха изумени.

— Какво си намислила, Мария? — попита я Бени. — Няма ли да се отправяме към някоя друга планета, за да продадем закупеното?

— Засега не — отсече приемната му майка. — Връщаме се на Земята. Ще изградим складове край фермата ми, за да разширим дейността на нашето сдружение. Ако работата потръгне, ще си купим кораб от по-голям клас. После може и да си направим частен космодрум и да приемаме клиенти, които вече знаем къде да намерим. Основата на всеки успех стои в проявената инициатива, момчета. Докато се скитахме из космоса, забелязах, че повечето от посетените планети са обхванати от необяснима леност, което не води до нищо добро. Задоволените общества обикновено не се напъват да постигнат нещо повече и са обречени на упадък. За сметка на това съществуват такива като нас, които да извличат полза от такива ситуации. На територията на моята ферма ще закипи усилена дейност. Ако моите глупаци не ме бяха напуснали, сега щяха да имат с какво да се занимават и добре да печелят, а не да се скитат из космоса и да очакват нещо да им падне на готово. И за мен е по-добре да се намирам там, където винаги съм била. Кой знае, може би някой ден разочарованите ми синове съвсем неочаквано ще пристигнат на Земята, а аз винаги съм готова да им простя и да ги посрещна както подобава. Жалко, че те наследиха характера на баща си. Той беше добър, но съвсем непрактичен човек, мир на праха му. Толкова по въпроса, няма да правя повече лирични отклонения. Заминаваме за старата Земя, за да си изградим собствена търговска база.

Бени и Олк отдавна се бяха простили с желанието да се противопоставят на решенията й, защото откакто тя бе поела ръководството, те се оказваха правилни.

Докато роботът им приключи с натоварването на стоката в трюма, Крумха се завърна с таксиметров превоз. Те любезно го поканиха да се изкачи по корабния трап и го последваха. После Мария го настани в определената за него каюта и даде знак на двамата си приемни синове да тръгнат.

От посещението на добрия ериданец бяха изминали няколко месеца. Мария беше избрала за тяхна търговска база територията на собствената си ферма по понятни причини — тя нямаше намерение търговията с Еридан 3 да премине в чужди ръце, понеже в космоса сигурно се намираха и други инициативни същества, готови да влязат във връзка с ериданските търговци. С две думи, тя имаше намерението търговското им сдружение да се превърне в монополист, поне докато някой друг не се усети за изгодата от ериданските чудеса на техниката.

Крумха спази обещанието си и само след няколко седмици изчерпа собствената си залежала стока, но и той прояви инициативност и започна да я изкупува от колегите си. Като местен търговец, условията за търг на Еридан 3 не важаха за него. Отначало Бени и Олк се изпотиха да разкарват получената стока по други планети, на които търсенето й неимоверно нарасна. След това беше построен частният им космодрум, същевременно Мария бързаше да натрупат резерви от ериданска стока и складовите й площи около него нарастваха, благодарение на непрекъснатите парични постъпления. Големите транспортни кораби вече редовно пристигаха от Еридан 3 и разтоварваха все по-нова и по-лъскава, радваща окото битова техника. Най-сетне пристигна и първият чужд търговски кораб, за да откара част от стоката им, закупена от предприемчив търговец от Минерва 2, впрочем това беше първата им сделка, уредена по хипервръзката. Сплотеното малко търговско сдружение вече се радваше на своя възход, бизнесът му непрекъснато се разрастваше. След това пристигна и вторият чужд кораб, последва и трети. Настъпи и времето, когато Бени и Олк можеха да си отпочинат. И те се настаниха в стаите на синовете на Мария и се отдадоха на безделие — нещо, което не бяха правили много отдавна.

Още с пристигането им на Земята, приемната им майка се бе отказала от услугите на синтезатора и се бе отдала на основния си вроден талант — да приготвя вкусна храна. Сега те консумираха превъзходните й ястия и сумтяха от удоволствие. Наистина, синтезаторът на храни беше много прецизна машина, но като че ли нещо не й достигаше, особено когато трябваше да произведе смесица от добри подправки. Затова през един от късните следобеди, те останаха доста изненадани, когато Мария им съобщи, че ги кани на „много вкусна официална вечеря“ и ги помоли да се приведат в добър външен вид. След като се бяха отдали на мързелуване, двамата не се бяха бръснали от няколко дни и действително наболата по лицето им четина не изглеждаше много привлекателна. Но те решиха да изпълнят молбата й и след като намазаха лицата си с депилатоаторен крем, се изкъпаха, после облякоха най-новите си дрехи и се отправиха към столовата.

Масата беше сервирана. За тяхна изненада, около нея се бяха разположили и две тъмнокожи млади красавици.

— Запознайте се — каза Мария. — Карина и Мирта са дъщери на мои приятели от съседни ферми и реших да ги поканя на гости. Познавам ги от малки, и двете са много добри и работливи момичета. Може и да сте забравили, но на днешния ден се навършва година откакто ви срещнах и реших да отпразнувам събитието. Бени и Олк също са много добри момчета — обърна се тя към своите гостенки. — Заедно с тях посетих много светове и разширих кръгозора си. Дължа им благодарност.

Бени и Олк придобиха най-хрисимия си вид, на който бяха способни и скромно посегнаха към купите със салата, които изглеждаха подредени като произведения на изкуството, после сервираха части от нея в чиниите на младите дами, встрани от приготвения ордьовър. Из главите им за щастие се мотаеха спомени от хипнообучението по етикеция, получено на по-млади години, което им подсказа, че точно така трябва да постъпят. Карина и Мирта кимнаха свенливо с глави, Мария отвори бутилка вино, разля го по чашите им и вдигна тост:

— За нас и за бъдещите ни по-големи успехи! За вехтошарската професия!

След третата чаша, ледът между съдружниците и младите дами се поразтопи и разговорът потръгна. Постепенно Бени се ориентира към Карина, а Олк към Мирта. След привършването на вечерята, Мария нареди на приемните си синове да изпратят дамите до фермите им, както го изискваше земното благоприличие. И двамата, както винаги я послушаха, но се върнаха в дома й със смесени чувства. Завариха я в гостната, масата вече беше прибрана.

— Какво беше това изпълнение? — попита я Бени директно от името на двамата. — За какво ги повика тези момичета, така и не разбрахме? Винаги сме имали жени когато си поискаме и сме си плащали честно. Но при тези, които беше поканила, не можеше и да става дума за това. Бяха едни такива… особени. Когато ги оставихме по фермите им, те само се ръкуваха с нас за довиждане… и толкова.

— Ами да — промънка Олк. — Вярно, че на Синдия се влюбих в една жена, но и там си платих, каквото ми поиска, а после преболедувах дълбоката си любов. Оттогава не ми се е случвало нещо подобно. А тези двете можеха да ни поканят да прекараме нощта с тях. Но не поискаха.

— Идиоти такива! — почервеня от ярост Мария. — С какви жени сте си имали работа досега? Изобщо влезе ли ви в тиквите защо ги поканих?

— Защо? — смутолеви Бени.

— Защото всеки нормален мъж на този свят един ден и на дадена възраст създава семейство, но за това трябва да срещне подходяща, добра и разбрана жена. Но не и от този тип, от който вие сте срещали. И понеже сте негодни да си я намерите, аз трябваше да се погрижа за това. Вече изгубих надежда, че моите синове някога ще ми се обадят, търговията се развива отлично и скоро всичките сделки ще се уреждат оттук. Мисля, че е крайно време да си седнете на задниците, което означава да ви оженя и после да се занимавам с отглеждане на деца. Вашите!

Смелите съдружници наведоха глави и доста посърнали се разотидоха по стаите си, понеже мисълта за семейство, кой знае защо, определено ги плашеше. Но и двамата придобиха кроткото чувство, че тяхната търговска одисея вече е приключила и пред тях предстои нов етап от живота им, може би защото бяха свикнали да изпълняват нарежданията на Мария. Освен това съществуваше реалната възможност следващата им житейска одисея да бъде по-привлекателна.

Преди да заспят, Бени и Олк получиха еднакво съновидение. Представиха си малки мургави деца с черни къдрави коси, които се катереха по тях и ги дърпаха за носовете. Може би бяха техните, на които им предстоеше да се родят.

Заспаха усмихнати.

Информация за текста

© 2006 Христо Пощаков

Свалено от „Моята библиотека“ [http://chitanka.info/text/1746]

Последна редакция: 2009-10-07 00:13:42

Content

Христо Пощаков
Търговска одисея

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

Информация за текста