Христо Пощаков

Блатото

Шараните винаги са ми били слабост, макар че някои не ги обичат, защото намирисвали на тиня. Не е точно така. Шаранът си е шаран, особено ако е добре приготвен. Важното е да си поплува в тавата за печене, някъде между лука, олиото и доматено пюре, а в корема му да подуват счукани ядки от орехи, смесени с подправки. После си хапваш крехкото му бяло месце и си облизваш пръстите. Затова пристигнах на моето блато, за да хвана някой много голям шаран, особено след като отдавна нямам никаква друга работа. Според рибарските слухове, миналата година някой си извадил петнайсет килограмов. Не претендирам за такова чудовище, но ако все пак се случи да се хване на въдицата ми…

Когато пристигнах на любимото си място, под сянката онова голямо дърво, което се вижда от шосето, то се оказа заето. Нали знаете какво изпитва човек в такъв момент? Хваща го яд. Точно там брегът е стръмен, а водата под него дълбока. Дори няма камъш, той расте на плиткото. Остава ти да поглеждаш към загадъчната тъмна повърхност да си кажеш: „тук трябва да има много големи шарани“. Но сега там се бе настанил някакъв дангалак, облечен с тениска, джинси и мръсни сандали. Беше се проснал парче полиетилен, лежеше по корем и гледаше съсредоточено в окуляра на къс далекоглед, който бе поставил на стойка. Не ми обърна никакво внимание.

Реших да се изкашлям, както се прави в такива случаи. Дангалакът изви глава за момент, после протегна ръка и записа нещо в някакво тефтерче. Повече не ми обърна внимание.

— Извинете — обадих се нервно. — Обикновено тук си ловя рибата.

— Не сте абониран — измърмори нахалникът и се почеса по рошавата си коса.

— Позата ви е доста неудобна — изръмжах аз, готов да премина към по-агресивни действия. В нашия род доста си падаме по грубите разправии.

Онзи разбра, че работата става дебела и благоволи да ме изгледа по-подробно. Изглежда, че прецени добрите ми физически качества, защото веднага смени тона на гласа си.

— Господине, моля ви преместете се някъде по-нататък, извършвам важна научна работа!

— В тази тъмна вода нищо не се вижда.

— Не гледам точно водата, а нещо, което се подава от нея.

— И какво точно — благоволих да попитам, но вече бях много ядосан.

— Пет белязани жаби. Нужни са статистически. А те се виждат само от тук.

Замислих се как ли са ги маркирали мокрите животинки? Сигурно не с боя, нали дишат през кожата си? Зная го добре, учил съм го навремето. Дангалакът трескаво записа нещо в тефтерчето си и отново прилепи око към далекогледа. Тъкмо се чудех дали не е време да го подритна, когато усетих, че любопитството ме загложди и благоволих да го попитам:

— Какво им е толкова важно на жабите?

— Ловенето на мухи.

— Това всеки го знае. Жабите винаги това правят. Но ловят и комари.

— Мен ме интересуват мухите.

— Защо?

— Защото е важно. От няколко дни изследвам средната статистическа норма, която изглежда нарушена. А това може да доведе до екологичен дисбаланс, дори до планетарен срив на екосистемите. Даже и до генетичен скок и изчезване на сегашния човешки вид.

Този май не беше съвсем в ред, но реших да продължа разговора:

— И колко още смятате да стоите на мястото ми?

— Не повече от петнайсет минути. Вече пети ден пристигам тук, за да броя нужното за статистиката количество. От девет до десет сутрин — уточни дангалакът. Ей там съм паркирал колата си.

Забравих да спомена защо го нарекох дангалак. Въпреки че лежеше по корем, веднага се забелязваше, че краката му бяха неестествено дълги спрямо останалата част от тялото му. Усетих, че любопитството ме обзема още по силно. Шараните сигурно вече тракаха с уста от нетърпение да ги хванат, но можеха малко да изчакат.

— Не разбрах, какво точно броите?

— Изядените мухи. Всяка жаба е номерирана.

— А те да не са луди да стоят все на онова място? Блатото е голямо.

— Белязаните са над сто, с приблизително еднакви размери. Почти винаги пет от тях се оказват заедно, а това не пречи на изследването.

— И каква е целта му?

— Междувидовият баланс.

Бях на път съвсем да изгубя учтивия си тон. Нищо не разбирах.

— Бихте ли обяснили по-подробно? — положих последни усилия.

Дангалакът сякаш само това чакаше и на свой ред бързо ме атакува:

— Какво мислите за еволюцията?

— Що за въпрос? Изучава в основното училище. Еволюцията си е еволюция. Имало е бактерии, динозаври и после се е появил човекът. Дарвин го е казал.

— А дали е точно така?

— Какво искате да кажете.

— Още през 1971 един учен доказа, че някои видове не са се променили милиони години, докато други напълно са изчезвали, за да бъдат заменени от съвсем нови и това е ставало в невероятно бързи срокове. Мухите и жабите са тези, които през доста дълги периоди са поддържали удивителна видова стабилност. Но именно сега, екологичната обстановка при тях се влошава. Причината не е само в намесата на човека, чрез неговите промишлени замърсители, има и други фактори.

— Няма ли да кажете, по дяволите, за какво става дума?

— За езиците на жабите. Напоследък стават по-дълги.

— И какво от това?

— Искат да улавят повече мухи, но резултатът е обратен. Мухите са намалели.

— Какво му е лошото? Те са вредни насекоми.

— Жабите също са намалели, но в замяна на това се променят. А това е лошо. Сигурно е защитна мутация, но кой знае? Станали са по-едри и сигурно снасят повече яйца, за да увеличат популацията си, ала мухите изглежда не ги догонват в това детеродно съревнование и накрая току-виж изчезнали. След като това стане, жабите щат не щат или ще трябва да сменят основната си храна, или и те да изчезнат, по-точно този вид, които сега наблюдавам. Бъдещото им препитание таи неизвестни, а засега обичайната им храна не показва признаци на приспособяване. Разбирате ли? Езиците на жабите стават все по-дълги, а количеството на мухите намалява в геометрична прогресия. Не е нормално, това може да доведе до екологична катастрофа. Дори до масово измиране на различни видове и до поява на нови. Жабите също са храна на щъркели и други животни. Такива екологични катастрофи вече са ставали, но засега няма обяснение за абсолютния им повод. Природата сякаш е отприщвала някакъв неизвестен генетичен механизъм и всичко се е променяло много бързо. Така са се сменяли ерите, а с тях и видовете. Не е ставало постепенно, както твърди Дарвин, а изведнъж. Така че той да има да взема. На природата сякаш й е омръзвало да гледа едни и същи животни и растения, махвала е с магическата си пръчка и ги е заменяла с нови. Все пак предполагам, че всичко това е имало първоначална причина, може би дребна на пръв поглед.

— Не ми стана много ясно.

— Получавал се е „ефектът на доминото“. Една плочка събаря всички останали, подредени вертикално след нея. Рязък екологичен срив, който е довеждал до изчезването на някои видове и появата на други, макар някои да са се запазвали. И това е ставало много бързо. Никой не е чакал милиони години, както твърди Дарвин.

Дангалакът отново записа нещо в тефтерчето си, след това продължи:

— Виждате ли? Пет минути, пет жаби и нито една муха! Впрочем и гълъбите вече не са наред. Част от перата им започнаха да се израждат в нещо като клечки. Наблюдавам ги от прозореца си и ми става тъжно. Стават все по-грозни.

— Сигурно се дължи на металургичният комбинат, който е в близост до града ни. Казват че изпуска във въздуха отровни оловни съединения.

— Не е само това. С всеки изминат ден тези птици стават все по-злобни. В поведението им се наблюдава съществена промяна.

— Гълъбите винаги се бият помежду си. За женска, за храна и кой знае за какво още — мъдро заключих аз.

— Да, но не по такъв зверски начин, както го правят напоследък. С кучетата и котките също настъпва промяна. С всеки изминал ден стават едни такива, особени…

— Петнайсетте минути свършиха — прекъснах излиянията му. — Шараните не чакат!

Той най-сетне се надигна. В изправено положение изглеждаше точно такъв, какъвто го бях предположил. Дълъг и мършав. Но очите му грееха с добротата на невинно теле.

— Да се запознаем — предложи дангалакът и протегна ръка. — Казвам се Даниел.

— Иван — изръмжах аз, не толкова недружелюбно.

— Ще ви помоля за нещо — измънка той. — Ако се видим още веднъж, не може ли да се сместим тук… някак си… и двамата. Вие ще си ловите шараните, а аз ще си броя жабите и мухите. Няма да бъде повече от няколко пъти.

— Хайде, от мен да мине — рекох и му стиснах ръката.

През остатъка от деня, шараните като че ли наистина бяха мутирали. Изобщо не кълвяха на качамак. Пробвах и на варено царевично зърно — нищо! В този злокобен ден, най-големият шаран се оказа аз.

През следващите дни разделях територията си с Даниел, който въпреки телешкия си поглед, изглежда притежаваше ината на магаре. Винаги си донесях водчица и на няколко пъти го почерпих. Ала с всеки изминал ден, физиономиите ни ставаха все по-мрачни. Неговите мухи определено изчезваха, а моите шарани ми бяха обявили бойкот.

— Слушай, защо не пробваш на някаква друга стръв? — каза веднъж дангалакът, който ми ставаше все по-симпатичен. — Например на скакалец.

— Ха! Шаран и скакалец! Тази благородна риба обича да пасе, момче. Обича растителните храни. Но макар че вече пробвах да го примамя с кюспе — никакъв резултат.

— Какво ти пречи да опиташ?

Наистина, какво? Хванах един от онези зелените, с дебелите кореми и го нанизах на кукичката на една от въдиците. Нещастникът започна да плюе, никак не му харесваше. Щях да го съжаля, ако хората не бяха жестока работа. После го заметнах навътре, в дълбокото.

Не мина и минута, и нещо яко опъна дебелата корда. Докато се борех с гадината, за малко да си прежуля пръстите. Съвсем не се съпротивляваше като шаран, ала накрая успах да го измъкна с помощта на кепчето. Беше страшно парче, голямо и цялото черно. Не тежеше по-малко от шест килограма. Ударих го с камък по главата, за да го укротя и радостно започнах да разглеждам плячката си. Даниел също се надвеси до мен.

— Видя ли? Правилно ме послуша. Тези шарани сигурно кълват само на скакалец. Но виж на какво прилича това чудовище! ЗАПОЧНА СЕ! — изкрещя той и се озърна страхливо. Господ да ни е на помощ! И вече няма нужда от моите статистически проучвания — добави унило. — Събитията ме изпревариха!

Вгледах се в улова си — шаранът наистина изглеждаше не както трябва. Вместо люспи притежаваше грапава кожа, също като при акулите. От устата му се подаваха остри зъби, а долните му коремни перки приличаха на изродени крачка. Погледнах го още веднъж и се оказах обхванат от чувство на гнусота. Бях близо до мисълта да го захвърля обратно в блатото, но мисълта за тавата, в която щеше да лежи, ме възпря. И крокодилите са грозни, ама казват, че имали вкусно месо. Ще го изям, мамка му, пък каквото ще да става.

Така и направих, дори поканих и Даниел на вечеря. И той горкият влачеше самотно съществуване като мен. А и мечтата на живота му — да направи важно научно откритие — беше пропаднала. Всички наоколо, вече бяха забелязали измененията, ала изглежда, че не им пукаше. А шараноподобното се оказа вкусно. Но след като изпратих новия си приятел до прага на входната си врата, неволно се замислих за предишните му прогнози.

Бяха изминали само няколко месеца, а нашият свят вече се преобразяваше с невероятни темпове, така, както Даниел го беше предсказал. Наистина нямаше нужда да се изчаква милиони години.

Мухите напълно изчезнаха, но на тяхно място се появиха други гадни създания. Бяха ярко-червени, с твърда обвивка, която почти не се размазваше, ако се настъпи с крак, да не говорим, че бяха станали съвсем нахални. Освен това, ужасно хапеха с роговите си челюсти, дори през ризите с дълъг ръкав и панталоните, който станаха задължителни и за двата човешки пола. Направо да те хване страх да стоиш на открито. Приличаха на някакви странни бръмбари с телескопични очи и дванайсетина крака. Но продължаваха да летят и да нападат всичко живо. Засега нямаха врагове и поради отровните си телесни течности, тези гадни гадини се размножаваха с бързи темпове. Нарекоха ги мухоиди.

Жабите също се изродиха и вече изобщо не приличаха на себе си. Телата им се покриха с рогова броня, а водата престана да ги интересува. Започнаха да снасят яйцата си в нещо като мрежички, които се образуваха от струйките, които бликаха от дванайсетте дупчици около клоаката им и веднага засъхваха в здрава нишка, после ги окачваха върху шиповете на дърветата, по които почти не се виждаха листа, за да се излюпят на вятър. Езиците на жабондоните, както ги назоваха, станаха още по-дълги и много по лепливи. Сега те се хранеха с мишкопагите (бивши мишки), които непредпазливо прехвръкваха от дупка на дупка.

Кокошките и бройлерите напълно изчезнаха от магазините. Тях просто вече ги нямаше. Замениха ги някакви странни твари — с гъста козина и дебела кожа, която трудно се одираше както в месокомбинатите, така и в домашни условия, но от опашките им вече се правеха сувенири. Една съседка ми каза, че опашка от кокондрид, поставена във вазата с цветни тръни, винаги носи щастие. А от улова на ненормалния шаран бяха минали само деветдесет и осем дена, съвсем ясно си спомням кога го улових, освен това отбелязах и датата върху стенния календар.

Свинете станаха дребни на ръст и се покриха със ситни пера, но крилете им служеха единствено да подскачат по-нависоко. Слава Богу, че появилите се свиноиди не можеха да хвърчат и все още служеха за храна на човечеството, докато кравите един ден просто спряха да се хранят и измряха поголовно. На тяхно место не се появи нищо и сега хората с умиление си спомнят за млякото, което някога пиеха. Козината на кучетата опада, лъскавата им кожа доби синкав оттенък и те тръгнаха на два крака. Може би поради тази причина, те станаха още по-умни — някой ми каза, че дори се опитвали да разговарят. Котките последваха примера им, но като че ли еволюцията им тръгна в обратна посока — оглупяха и престанаха да се галят. Естествено, че стопаните им ги изхвърлиха, което ги накара съвсем да подивеят. Дори не зная как ги нарекоха. Сега се скитат по полетата и правят конкуренция на жабодоните в улова им на мишкопаги, но понякога и те стават жертва на дългите жабодонски езици.

Екологичната катастрофа доведе до промяна в климата. Тъй като придобилите трънообразен вид растения и дървета не изпаряваха много влага, климатът стана сух, с резки температурни разлики. Жегата през деня стигаше до 50°C, а през нощта настъпваше идиотски студ. Все пак по планините продължаваше да вали, което носеше известно утешение. По полетата се появиха водопитките, които хем си растяха без грижи, хем бяха чудесна храна. По време на редките валежи, подобно на кактуса всмукваха вода в сърцевината си, а бялата месеста маса под кожата им ставаше вкусна като хляб. По едно време започнах да си мисля, че една екологична катастрофа не е чак толкова лошо нещо. Около мен летяха или планираха непознати крилати създания, някои от тях гадни, други направо прелестни; по земята пълзяха различни, сякаш извънземни гадинки, мекотата на телесата на всичко движещо се наоколо, постепенно изчезваше.

Когато забелязах първата люспа по ръката си, отначало се уплаших. Но след втората и третата постепенно свикнах. Когато целия се покрих с тези твърди образувания, веднъж с радост разбрах, че нито мога да се порежа, нито да бъда ухапан от мухоид, което беше по-важно. Шестите пръсти, които се появиха по ръцете и краката ми, както и косата ми, която напълно опада, отначало ме изненадаха, после свикнах с новото положение и дори се почувствах много по-добре. Тялото ми постепенно ставаше все по-силно, опашката, която ми порасна, ми даваше твърда и радостна опора в живота. Да му мислят тези, които се чудеха къде да я заврат в превозните си средства. Впрочем промишлеността вече започна да произвежда седалки и столове с дупки.

Не мина много време и аз се оказах задомен. Вече упражнявах професията си, а жена ми имаше златист цвят на люспите и красиви виолетови очи. Единствените й упреци бяха свързани със страстта ми към писане на истории, която се появи няколко години след нашия брак. Изглежда, че късите ми, дебели и заострени нокти чукаха неприятно за слуха върху клавиатурата на компютъра.

— Престани да тракаш, ненормалник такъв! — донасяше се често гласът й от спалнята. — Искам да заспя!

И аз исках да спя, но това беше, когато бях млад. Сега изобщо не ми се спи, а и спането е губене на време, както твърди моя приятел Даниел, който се оказа умен човек.

Все пак, всеки желае да има мир в семейството си, а и съседът ми каза, че тези дни на пазара щели да се появят клавиатури с гумени клавиши. Пишеш си и не се чува никакво тракане!

Все пак, оцеляхме, мамка му, има ли значение, че се превърнахме нещо друго? Едва ли ще ме интересува, как за в бъдеще ще нарекат ерата, в която сега живея, а екологичната катастрофа не се оказа чак толкова лошо нещо, дори съм благодарен на бившите жаби и мухи.

Нали свикнах с новия си външен вид, нали сега ми е хубаво?!

Информация за текста

© 2005 Христо Пощаков

Източник: [[http://sf.bgway.com|Библиотеката на Александър Минковски]]

Свалено от „Моята библиотека“ [http://chitanka.info/text/1723]

Последна редакция: 2007-02-17 11:04:24

Content

Христо Пощаков
Блатото

Информация за текста