Велимир Петров

Златна есен златни листи рони

Лирично отклонение

Есента е златна; градът — северен; държавата — наша; булевардът — крайбрежен; отсреща е друга държава; помежду е плавателна река — не е важно коя.

Вървим си — с една мечтателна съчитателка на елитни текстове и ни е едно хубаво, поетично-приглушено; демисезонните ни обувки меко контактуват о току-що окапалите, още девствено ненастъпвани златни листи; а те шумулкат гъвкаво и ухаят на спомени разни!

Това, горното — относно току-що окапалите златни листи, с червени, до ръждиви жилчици, поръсени с девичи интимни лунички и дискретни водни знаци; а за току-що окапващите: някои валсират низходящо-спираловидно, като рейтинг на правителство; други — хванати за дръжцици репетират етюд за крехки балетни лебеди; трети — привидно хаотично се целят в контейнерни търсачи на златно и друго руно.

— О, съчитателко! — казвам с най-романтичното си пресъхнало по разни причини гърло, докато съвсем случайно невинно масажирам хладното и кутле, ведно с безименния. — Да знаеш, как ми се страшно прииска да напиша симфония или соната, най-паче — оратория! На съвременна тема! С това настроение! За начало — адажио-бавно, на плавния ни ход по булеварда и куието — спокойно на меката есен; преминава в модерато-умерено, на зараждащо се предчувствие; прокрадва се скерцо-бързо, весело…

— Ооо! — поема и съчитателката ми. — И палави ранобудни домакини, с пъстри пеньоари, грациозо-леко, нежно насмитат листата, напалват камарите; пращи огънят фуокозо-с жар, пламенно; разнася благоухания на източни подправки и мечти несбъднати, за приказни страни зад девет морета; а богатата на фосфор пепел, за китните си градинки…

— Забръй, ма како! Опщина нище палим огин! — вметна некъпаното гномче с присаден отляво мобифон, пръкнало изпод лакътя ми. — Бате, шъл’ мъ земиш за чалгаджи-музикант, свирим псолютно!

— Аде, стартирай програм’та, бе! — гракна форте-силно, по-некъпаното му подобие в кариран марков балтон — трета употреба.

И произлезе Чудо! На авансцената-предната част, влетя пъстра дамска масовка от влашки циганки, интерджипсита и местни ромки в шарени одежди. Завихриха се пендари, плитки, джувки, гердани, елечета. Изпълняваха танц за метла и фараш-лопата за смет. По петите им граве-бавно, тежко боботеше огромна пътностроителна фадрома; пълнеха кофата й със златни листи, от ония — дето ги златна есен рони. Зад тях — гердан от самосвали чинно чакаха фадромата да дигне тремоло-с вибрации товара и да го стовари грандиозо-величествено в бронираните сандъци…

Програмата „За чист град“ беше стартирала фортисимо-много силно и ад абсурдум-до безсмислие, до глупост.

— Щеше да стане симфония или соната, най-паче оратория, но не познавам всички ноти! — рекох глисандо-плъзгайки се по омърляните, затъпкани листи. Богата държава — мощна боклук програма!

Информация за текста

© Велимир Петров

Свалено от „Моята библиотека“ [http://chitanka.info/text/13462]

Последна редакция: 2009-09-25 13:00:00

Content

Велимир Петров
Златна есен златни листи рони
Лирично отклонение

Информация за текста