Тери Пратчет

Жътварят

Танцът „Морис“ е присъщ за всички обитаеми светове в мултивселената.

Играят го под синьо небе, за да отпразнуват събуждането на земята за живот, и под ярки звезди, защото иде пролет и с малко късмет заледеният въглероден двуокис пак ще се разтопи. Този подтик изпитват и твари от водните дълбини, които никога не са зървали слънце, и хора от градовете, чийто единствен допир с кръговрата на природата е сблъсъкът на тяхното „Волво“ с овца на пътя.

Танцуват го невинно млади математици с рошави бради под звуците на неумело изсвирената с акордеон „Квартирантът на мисис Уиджъри“, танцуват го безмилостно и „Морис-нинджите от Нов Анкх“, които владеят странни и ужасяващи хватки с обикновена кърпа и камбанка в ръце.

И никой никога не го изпълнява както трябва.

Освен в Света на Диска, който е плосък и се крепи върху гърбовете на четири слона, а те на свой ред се носят в пространството върху корубата на Великата А’Туин, световната костенурка.

Но дори там го играят правилно само на едно място — селце високо в планините Овнерог, където важната и простичка тайна се предава от поколение на поколение.

Там мъжете танцуват през първия ден на пролетта ту напред, ту назад, вързали звънчета под коленете си, с развени бели ризи. Хората се събират да ги гледат. После ядат печен вол на шиш и, общо взето, смята се за хубав ден да излезеш на открито с цялото семейство.

Но тайната не е в това.

Тя е скрита в другия танц.

А той няма да бъде изпълнен още известно време.

Чува се тиктакане като от часовник. И наистина в небето има часовник, цъкането на прясно изсечените секунди се излива от него.

Поне прилича на часовник. Всъщност обаче е пълната противоположност на часовник, а най-голямата стрелка прави само една обиколка на циферблата.

Под мътното небе се е разположила една равнина. Покриват я меки заоблени форми, които биха могли да ви напомнят за нещо друго, ако ги видите отдалеч. А видите ли ги отдалеч, много ще се радвате, че не сте по-наблизо.

Три сиви силуета се рееха над формите. Не е възможно да се опише с нормален език точно какво представляваха те. Някои хора биха ги нарекли херувими, макар че нямаха и помен от закръглени розови бузки. Допустимо е да причислим силуетите към онези, които се грижат гравитацията да действа, а времето да си остане нещо отделно от пространството. Нека бъдат ревизори, ако предпочитате. Ревизори на действителността.

Те беседваха, без да говорят. Не се нуждаеха от приказки. Просто променяха действителността така, сякаш са беседвали.

Един рече: „Никога не се е случвало. Осъществимо ли е?“

Един рече: „Наложително е да бъде сторено. В случая имаме личност. А за всяка личност настъпва и край. Само силите се съхраняват.“

Това бе казано с доловимо самодоволство.

Един рече: „Освен това… имаше нередности. Има ли личност, има и нередности. Всеизвестен факт.“

Един рече: „Нима си е вършил работата неумело?“

Един рече: „Не. В това не можем да го упрекнем.“

Един рече: „Ето ви разковничето. Превръщането в личност води до неефективност. Не бива да допуснем да се разпространява. Представете си, че и гравитацията се сдобие с личност. Ами ако реши и да харесва хората?“

Един рече: „Да изпитва влечение към тях, така ли?“

Един рече с глас, който би изстинал още повече, ако вече не беше на абсолютната емоционална нула: „Не.“

Един рече: „Съжалявам. Аз само се пошегувах.“

Един рече: „Освен това той понякога размишлява за работата си. Такова умуване е опасно.“

Един рече: „Безспорно.“

Един, който май се замисли за нещо, рече: „Момент, моля. Не си ли послужи с местоимението в единствено число «аз»? Да не би и у теб да се развива личност?“

Един рече гузно: „У кого? У нас ли?“

Един рече: „Където има личности, има и разногласия.“

Един рече: „Да, да, самата истина.“

Един рече: „Добре, но внимавай в бъдеще.“

Един рече: „Значи решихме?“

Озърнаха се нагоре към лика на Азраел, изпъкващ на фона на небето. Всъщност той беше небето.

Азраел кимна бавно.

Един рече: „Чудесно. Къде се намира онова място?“

Един рече: „В Света на Диска. Носи се в пространството върху корубата на гигантска костенурка.“

Един рече: „А, значи е от онези места. Аз ги мразя.“

Един рече: „Пак го направи. Ти каза «аз».“

Един рече: „Не! Не! Не съм го казал! Аз изобщо не съм казвал «аз»!… Ох, мамка му…“

Силуетът пламна и изгоря, както малко облаче изпарения се разтваря във въздуха — бързо и без остатъчна мръсотия. Почти незабавно се появи друг, абсолютно неразличим от изчезналия си събрат.

Един рече: „Нека си извлечем поука. Превръщането в личност носи край. А сега… да вървим.“

Азраел ги наблюдаваше как се отдалечават плавно.

Трудно е да вникнеш в мислите на толкова голямо създание, че в действителното пространство размерите му щяха да са измерими само със скоростта на светлината. Но той обърна неимоверното си туловище и с очи, в които можеха да потънат безследно звезди, потърси един от безбройните светове. Плосък.

Върху корубата на костенурка. Дискът — свят и огледало на светове.

Това му се стори интересно. А в своя милиардолетен затвор Азраел скучаеше.

Ето я залата, където бъдещето се стича в миналото през тясното гърло на настоящето.

Животомери се редят край стените. Не са пясъчни часовници, макар и да изглеждат такива. Не са от онези сувенирчета за мерене на времето при варене на яйца, които можете да си купите върху дъсчица с името на любимия ви курорт, пирографирано на нея от човек с такъв усет към изяществото, какъвто има и една поничка с конфитюр.

Вътре дори няма пясък, а секунди, неспирно превръщащи „може би“ в „беше“.

На всеки животомер се чете име.

Залата се изпълва с тихото съскане от живота на хората.

Представете си гледката…

А сега добавете острото потракване на кост по камък, което наближава.

Тъмна фигура навлиза в полезрението ви и минава покрай безкрайните рафтове с шумолящи стъкленици. Трак-трак. Ето и часовник, чиято горна половина е почти опразнена. Костеливи пръсти се протягат и го хващат. Избран е. Още един. Избран. И още. Още много. Всички са избрани.

Всичко това трябва да се свърши за един ден. Е, щеше да е така, ако тук имаше дни.

Трак-трак. Тъмната фигура крачи търпеливо край рафтовете.

И спира.

Поколебава се.

Защото открива малък златен животомер, не много по-голям от ръчен часовник.

Не е бил на това място вчера… тоест ако тук съществуваше „вчера“.

Костеливите пръсти се свиват около часовничето и го вдигат към светлината.

На него с дребни печатни букви е изписано име.

Името е СМЪРТ.

Смърт остави животомера на рафта, но веднага го взе отново. Вътре пясъкът на времето вече течеше надолу. За всеки случай опита да го преобърне. Пясъкът продължи да си тече, макар че се движеше нагоре. Смърт не очакваше друго, откровено казано.

Значи ако тук имаше и „утре“, то нямаше да настъпи за него. Дотук беше.

Смърт се обърна бавно и заговори на силуета, мяркащ се неясно в сумрака.

— ЗАЩО?

Силуетът му обясни.

— НО ТОВА НЕ Е… РЕДНО.

Нещото отвърна, че напротив, било редно.

Нито едно мускулче не трепна по лицето на Смърт, защото нямаше мускулчета.

— ЩЕ ОБЖАЛВАМ.

Сянката натърти, че именно той би трябвало да е наясно — няма обжалване. Никога. Никакво.

Смърт поумува над това и промълви:

— ВИНАГИ СЪМ ИЗПЪЛНЯВАЛ ДЪЛГА СИ, ПОНЕ КАКТО АЗ ГО РАЗБИРАМ.

Силуетът изплува във въздуха по-наблизо. Смътно напомняше за монах в сиво расо с качулка.

Рече, че те знаят това, затова му позволяват да задържи коня.

Слънцето клонеше към хоризонта.

Най-преходните създания на Диска бяха мушиците-еднодневки, които едва успяваха да изкарат двадесет и четири часа. Две от възрастните прехвърчаха в безсмислен зигзаг над поточе с пъстърви и разговаряха за историята с някои от излюпените следобед.

— Вече няма такова слънце както някога — подхвърли едната.

— Така си е, няма спор. В добрите стари часове имахме хубаво слънце. Цялото жълто, а не с този противен червеникав цвят.

— И беше по-високо в небето.

— Аха, вярно си е.

— И тогава какавидите и ларвите се отнасяха по-почтително към старците.

— Самата истина! — разпалено потвърди втората мушица.

— Като гледам, ако еднодневките се държаха по-прилично през последните часове, още щяхме да имаме свястно слънце.

По-младите слушаха с любезно мълчание.

— Помня времето — обади се една от по-старите, — когато наоколо имаше поля докъдето ти стига погледът.

Младите се огледаха.

— Още има поля — подхвърли някоя от тях след учтива пауза.

— Ама аз помня, че бяха по-хубави поля — остро добави старата мушица.

— Ъхъ — потвърди връстничката й. — Имаше и крава.

— Вярно! Вярно! Помня я аз оная крава! Беше ей там цели… четиридесет, може би дори петдесет минути. И беше кафява, ако не ме лъже паметта.

— Няма такива крави през последните часове.

— Изобщо няма крави.

— А какво е крава? — попита една от новоизлюпените.

— Видяхте ли?! — победоносно възкликна старата мушица. — Такива са те, новите ни поколения. — Помълча и додаде: — Какво правехме, преди да се заприказваме за слънцето?

— Хвърчахме в безсмислен зигзаг — сети се за безпогрешно верния отговор млада мушица.

— Не, преди това.

— Ъ-ъ… Разказваше ни за Великата пъстърва.

— Да, бе. Вярно. Пъстървата. Вижте сега, ако сте били добри мушици, хвъркали сте почтено в зигзаг насам-натам…

— … и сте почитали по-старите и по-умните от вас…

— … да, почитали сте по-старите и по-умните от вас, тогава накрая Великата пъстърва…

Хам.

Хам.

— Да? — подкани една от младите.

Не дочака отговор.

— Какво ще стори тогава Великата пъстърва? — неспокойно попита друга мушица.

Взряха се в разширяващите се кръгове по водата.

— Свято знамение! — отрони след малко някоя мушица. — Помня, разказвали са ми за това! Великият кръг във водата! Трябва да е знамение от Великата пъстърва!

Най-възрастната от младите мушици наблюдаваше водата замислено. Започваше да проумява, че като най-старша сред присъстващите вече има привилегията да хвърка най-близо до повърхността.

— Разправят — горещеше се онази най-горе сред хвъркащата на зигзаг тълпа, — че когато Великата пъстърва те прибере при себе си, отиваш в земя, изобилстваща на… на… — Еднодневките не се хранят. Мушицата се обърка. — Изобилстваща на вода — довърши смутено.

— Знам ли… — промълви най-старата.

— И там сигурно е чудесно — заяви най-младата.

— Тъй ли? Защо ти хрумна?

— Ами никоя още не е поискала да се върне оттам.

А пък най-древните живи твари в Света на Диска бяха прочутите борове-бройкаджии, които растат точно под линията на вечните снегове по високите склонове на планините Овнерог.

Боровете-бройкаджии са сред малкото известни примери за еволюция на заем.

Повечето видове животни и растения се развиват самостоятелно, оправят се, както могат, в движение според предначертаното от майката-природа. Всичко това е много естествено, органично и в хармония с тайнствените цикли на Космоса, който впрочем се придържа към мнението, че няма нищо по-добро от милиони години, прекарани в проби и грешки, за да укрепне духът на някой вид, а в други случаи — и гръбнакът му.

Вероятно този възглед е в пълно съгласие и с колективното мнение на вида, но от гледна точка на отделния му представител е същинска гадост.

А боровете-бройкаджии си спестиха подобни неприятности, като оставиха разни, други зарзавати и треволяци да еволюират вместо тях. Семенце от такъв бор, попаднало където и да е по Диска, незабавно си присвоява най-успешния местен генетичен код чрез морфичен резонанс. Така се развива в растение, което подхожда идеално на почвата и климата, и обикновено се справя несравнимо по-добре от местните дървета, а често успява и да им отнеме територията.

Все пак най-забележителната особеност на боровете-бройкаджии е способността им да броят.

Те осъзнали, макар и смътно, че хората са се научили да определят възрастта на дървото, като броят годишните му пръстени. Първите борове-бройкаджии си въобразили, че именно тази е причината хората да секат дървета.

За една-единствена нощ всеки бор-бройкаджия преустроил генетичния си код и изобразил върху кората си на равнището на човешки очи своята точна възраст с бледи цифри. И за не повече от година боровете-бройкаджии били изсечени почти до пълно изчезване от предприемчиви търговци на декоративни номера за къщи. Съвсем малко от тях все още оцеляват в труднодостъпни райони.

Шестте бора-бройкаджии в малката горичка слушаха най-стария, чийто неравен ствол оповестяваше, че е на тридесет и една хиляди седемстотин тридесет и четири години. Разговорът се проточи седемнадесет лета и зими, но тук го цитираме в ускорен вариант.

— Помня времето, когато наоколо не бяха само поля.

Боровете се загледаха в хилядите километри до хоризонта. Небето примигваше като при некадърно направени специални ефекти за филм с пътуване във времето. Падна сняг, задържа се миг и се стопи.

— А какво имаше? — попита най-близкият до него бор.

— Лед. Ако изобщо заслужаваше да се нарича лед. В онези дни имаше свестни глетчери. А не като сегашния лед — задържа се един сезон, през следващия изчезва. Онзи се застояваше столетия наред.

— Но какво стана с него?

— Отиде си.

— Къде?

— Където отиват всички неща накрая.

— Олеле, тази беше студеничка…

— За какво говориш?

— За зимата, дето свърши преди малко.

— Ти туй зима ли го наричаш? Когато бях фиданка, имаше такива зими, че…

Дървото изчезна.

След стъписана пауза, продължила две-три години, друг от горичката се обади:

— Отиде си! Ей така! Едни ден е тук, на следващия го няма!

Ако останалите дървета бяха хора, щяха да пристъпват неловко от крак на крак.

— Случва се, момко — сдържано промълви едно от тях. — Той вече е на По-доброто място[2], не се съмнявай. Беше достойно дърво.

Младият бор, само на някакви си пет хиляди сто и единадесет години, попита:

— И какво е това По-добро място?

— Не сме съвсем сигурни — отвърна някой от горичката. Потрепна неспокойно от буря, продължила около седмица. — Но според нас там има… стърготини.

И тъй като дърветата не забелязваха събития, по-кратки от денонощие, дори не чуха ударите на брадвите.

Уиндъл Пунс, най-старият магьосник сред всички преподаватели в Невидимия университет…

… средище на магията, магьосничеството и обилните трапези…

… щеше да умре скоро.

Знаеше това, макар и малко смътно заради възрастта.

Разбира се, разсъждаваше той, докато инвалидната му количка се търкаляше по каменните плочи към кабинета му на партера, всеки знае по принцип, че ще умре, дори простолюдието. Не е известно къде си, преди да се родиш, но след като вече си роден, скоро установяваш, че притежаваш заверен билет за обратния маршрут.

Магьосниците обаче знаеха точно. Разбира се, не и когато умираха от насилствена смърт, но ако краят настъпваше поради изчерпване на живота… тогава знаеха. Магьосникът обикновено биваше споходен от предчувствието навреме, за да си върне книгите в библиотеката, да се погрижи най-хубавият му костюм да е чист и да вземе на заем големи суми от приятелите си.

Пунс беше на сто и тридесет години. Сети се, че през по-голямата част от живота си е бил старец. Направо не беше честно.

А никой нищо не каза. Той спомена своята възраст пред колегите си миналата седмица, но никой не схвана намека. И днес на обяд почти не му продумваха. Дори така наречените му приятели го отбягваха, без дори да се е опитал да вземе пари на заем от тях.

Все едно всички да забравят рождения ти ден, само че е още по-зле.

Щеше да умре сам и на никого не му пукаше.

Бутна вратата с едното колело и заопипва по масичката за кутийката с огнивото.

Ето ти още една неприятна дреболия. Напоследък почти никой не си служеше с огниво. Купуваха от алхимиците кутии с големи миризливи кибритени клечки. Уиндъл не одобряваше това. Огънят е важен. Не би трябвало да го създаваш с леко драскане, защото не проявяваш никакво уважение. Такива бяха сегашните хора, все се щураха насам-натам… а и огньовете бяха едни! Да, в доброто старо време несъмнено беше по-топло. Напоследък огньовете не го сгряваха, освен ако почти не се напъхваше в тях. Имаше им нещо на дървата… не бяха свестни дърва. Напоследък всичко беше не както подобава. По-рехаво. По-размътено. Не се усещаше истински живот. И дните ставаха по-кратки. Хъм. Нещо се объркваше с дните. Едни такива късички… Хъм. Всеки ден обаче се точеше цяла вечност, което беше твърде странно, защото дните вкупом профучаваха като подплашено стадо. Хората не очакват кой знае какви дела от един магьосник на 130 години, затова Уиндъл свикна да се присламчва при масата в трапезарията два часа по-рано просто за да мине някак времето.

Безкрайни дни, а се изнизват бързо. Няма логика. Хъм. Впрочем напоследък в нищо не откриваше логиката на доброто старо време.

И вече позволяваха на недорасли момчетии да ръководят Университета. Някога тук властваха достолепни магьосници, грамадни дебели мъже с телосложение на шлепове, които бездруго трябва да гледаш отдолу нагоре. Изведнъж те изчезнаха нанякъде и Уиндъл беше принуден да търпи снизходителното отношение на разни момчурляци, които още имат собствени зъби в устата. Например онзи хлапак Ридкъли. Уиндъл си го спомняше ясно. Кльощаво хлапе с клепнали уши, което все не си бършеше носа и през първата нощ в общежитието плака за майка си. Някой се опита да напомни на Уиндъл, че сега Ридкъли е Архиканцлер. Хъм. Да не си въобразяват, че е изкуфял?

Къде се е дянало проклетото огниво? Тези пръсти… не са като пръстите в доброто старо време…

Някой смъкна покривалото от запален фенер. Друг тикна пълна чаша в опипващата ръка на Уиндъл.

— Изненада!

В коридора на къщата, обитавана от Смърт, има часовник с махало като острие, но без стрелки, защото в дома на Смърт няма друго време освен настоящето. (Естествено имало е настояще преди сегашното настояще, но и то си остава настояще. Само е малко по-старо.)

Махалото е толкова остро, че ако го бе видял Едгар Алън По, щеше да се откаже от напъните да съчинява мрачните си разкази и щеше да стане комедиант в пътуваща трупа. То се клатушка с тихо бръмчене и полека нарязва на тънки парчета периодичност пушения бут на вечността.

Смърт мина плавно край часовника и влезе в унилия здрач на своя кабинет. Неговият слуга Албърт го чакаше с кърпата и четките.

— Добро утро, господарю.

Смърт седна безмълвен в голямото си кресло. Албърт уви кърпата около ъгловатите му рамене.

— Поредният приятен ден — подхвана слугата разговорчиво.

Смърт не продума.

Албърт изтръска парцала за лъскане и дръпна назад качулката на Смърт.

— АЛБЪРТ.

— Да, сър?

Смърт извади изпод наметалото си малкия златен животомер.

— ВИЖДАШ ЛИ ТОВА?

— Да, сър. Много хубавичко е изработен. Не съм виждал такъв досега. Чий е?

— МОЯТ.

Очите на Албърт се извиха тутакси към големия животомер в черна рамка върху единия ъгъл на бюрото. В него нямаше нито песъчинка.

— Нали онзи беше вашият, сър?

— ДА, БЕШЕ. СЕГА Е ТОЗИ. ПОДАРЪК ЗА ПЕНСИОНИРАНЕТО. ОТ САМИЯ АЗРАЕЛ.

Албърт се взря в дребния предмет върху дланта на Смърт.

— Но… има пясък, сър. И тече.

— ИМЕННО.

— Но това означава, че… Исках да кажа…

— ОЗНАЧАВА, АЛБЪРТ, ЧЕ НЯКОЙ ДЕН ПЯСЪКЪТ ЩЕ ИЗТЕЧЕ ДОКРАЙ.

— Знам, сър, но… вие… Нали уж Времето се случва само на другите. Не е ли така, сър? Не и на вас, сър!

В края на изречението гласът на Албърт вече умоляваше.

Смърт дръпна кърпата от раменете си и се надигна.

— ЕЛА С МЕН.

— Но вие сте Смърт, господарю — бърбореше Албърт, подтичвайки с кривите си крака след високата фигура по коридора към конюшнята. — Това е някаква шега, нали? — добави с надежда.

— НЕ СЪМ ПРОЧУТ С ЧУВСТВОТО СИ ЗА ХУМОР.

— Е, да, разбира се, не исках да ви обидя. Чуйте ме, моля ви — не можете да умрете, защото сте Смърт, няма как да сполетите самия себе си, ще е като змията, дето си налапала опашката…

— ВЪПРЕКИ ТОВА ЩЕ УМРА. НЯМА ОБЖАЛВАНЕ.

— Но какво ще стане с мен?

Ужасът искреше в думите на слугата като метални люспици по острието на наточен нож.

— ЩЕ ИМА НОВ СМЪРТ.

Албърт се поизпъчи.

— Убеден съм, че не бих могъл да служа на друг господар.

— ТОГАВА СЕ ВЪРНИ В СВЕТА. ЩЕ ТИ ДАМ ПАРИ. ТИ МИ СЛУЖЕШЕ ДОБРЕ, АЛБЪРТ.

— Но ако се върна…

— ДА — потвърди Смърт. — ЩЕ УМРЕШ.

В топлия полумрак на конюшнята светлият жребец на Смърт вдигна глава от зоба и леко изцвили вместо поздрав. Името му беше Бинки. Истински кон. Смърт бе правил опити с огнени или костеливи жребци, но установи, че са непрактични, особено огнените, които най-често подпалваха сламата по пода и после гледаха засрамено.

Смърт свали седлото от куката и се озърна към Албърт, който имаше проблеми със съвестта си.

Преди хилядолетия бе предпочел да служи на Смърт, за да не умре. Не беше безсмъртен в точния смисъл на думата. Времето нямаше достъп до владенията на Смърт. Тук имаше само вечно променливо „сега“, което обаче се проточваше безкрайно. На Албърт му оставаха някакви си два месеца истинско време. Скъпеше дните си като златни кюлчета.

— Аз… ъ-ъ… Тоест…

— СТРАХ ТЕ Е ДА УМРЕШ ЛИ?

— Не че не искам… Все пак винаги съм… Но животът е навик, който не е лесно да загърбиш…

Смърт го наблюдаваше с любопитство, сякаш виждаше паднал по гръб бръмбар, който все не успява да стъпи на крачетата си.

След малко Албърт потъна в мълчание.

— РАЗБИРАМ ТЕ — увери го Смърт и взе от куката оглавника на Бинки.

— Но вие май не се тревожите! Наистина ли ще умрете?

— ДА. ПРЕДСТОИ МИ ГОЛЯМО ПРИКЛЮЧЕНИЕ.

— Тъй ли? Не се ли страхувате?

— НЕ ЗНАМ КАК ДА СЕ СТРАХУВАМ.

— Мога да ви науча, ако желаете — промърмори Албърт.

— НЕ. БИХ ИСКАЛ ДА СЕ НАУЧА САМОСТОЯТЕЛНО. ЩЕ ПРЕЖИВЕЯ РАЗЛИЧНИ СЛУЧКИ. НАЙ-ПОСЛЕ.

— Господарю… ако си отидете, ще има ли?…

— АЛБЪРТ, НОВ СМЪРТ ЩЕ ВЪЗНИКНЕ ОТ УМОВЕТЕ НА ЖИВИТЕ.

— А-а… — На слугата като че му олекна. — Случайно да знаете какъв ще е по нрав?

— НЕ.

— Дали не е по-добре да… сещате се, да поразтребя, да подготвя списък на инвентара, такива ми ти работи?…

— СПОЛУЧЛИВО ХРУМВАНЕ — промълви Смърт колкото можа по-благо. — И КОГАТО СРЕЩНА НОВИЯ СМЪРТ, ЩЕ ТЕ ПРЕПОРЪЧАМ ГОРЕЩО.

— О, значи ще го срещнете?

— НЕПРЕМЕННО. А СЕГА ТРЯБВА ДА ТРЪГВАМ.

— Толкова скоро ли?

— АМИ ДА. НЕ БИВА ДА СИ ПРАХОСВАМЕ ВРЕМЕТО! — Смърт донагласи седлото, после тикна златния си животомер под гърбавия нос на Албърт. — ВИЖ! ИМАМ ВРЕМЕ! НАЙ-ПОСЛЕ ИМАМ ВРЕМЕ!

Албърт се отдръпна уплашен.

— И щом вече го имате, какво ще го правите?

Смърт яхна коня.

— ЩЕ ГО ПРОПИЛЕЯ.

Празненството беше в разгара си. Плакатът с надпис „Сбогум, Уиндъл, 130 славни гудини“ леко провисваше в горещия задух. Обстановката наближаваше момента, когато за пиене е останал само пунш, а за ядене — странният жълтеникав сос с твърде подозрителните сухарчета, обаче никой не се сърди. Магьосниците си бъбреха с пресиленото оживление на хора, които се виждат по цял ден, а сега трябва да прекарат заедно и цялата вечер.

Насред тази шумотевица Уиндъл Пунс седеше с огромна чаша ром в ръка и смешна шапчица на главата. Едва не се разплака.

— Истинско Прощално тържество! — мънкаше си под носа. — Не сме имали такова, откакто дъртият Хоксол Драскача си отиде, беше още през… хъм, годината на Страховития… хъм, делфин. Вече си мислех, че са забравили как се правят.

— Библиотекарят порови и ни обясни подробностите — вметна Ковчежникът и посочи едрия орангутан, който се мъчеше да надуе пищялка за купони. — Той приготви и банановия сос. Надявам се някой да го изяде най-сетне. — Той се наведе по-близо до ухото на събеседника си. — Да ти сипя ли малко картофена салата? — попита с гръмкия натъртен глас, използван често в разговорите със слабоумни и старци.

Уиндъл поднесе трепереща свита длан към ухото си.

— К’во? К’во?

— Още!… салата!… Уиндъл?

— Не, благодаря.

— А наденичка?

— К’во?

— Наденичка!

— От тях ужасно ми се подува коремът нощем — отвърна Уиндъл.

Поумува и си взе пет наденички наведнъж.

— Ами… — развика се Ковчежникът — случайно знаеш ли точния час?…

— Ъ?

— Питам!… за!… точния!… час!

— В девет и половина — осведоми го Уиндъл веднага, макар и с леко фъфлене.

— О, много приятно — установи Ковчежникът, — тъкмо ще си освободиш остатъка от вечерта.

Уиндъл порови в плашещите дълбини на инвалидната си количка, същинска гробница на вехти възглавнички, книги със стърчащи картончета за отбелязване на страници и прастари недоядени сладкиши. Решително извади тефтерче със зелени корици и го тикна в ръцете на Ковчежника.

На корицата се мъдреше неуверен надпис „Уиндъл Пунс. Дневникъ“. Огризка от бекон отбелязваше настоящата дата.

Под „Задачи за днес“ беше надраскано „Да умра“.

Ковчежникът не се сдържа и обърна на следващия ден.

Ами да. Там пък беше написано „Да се родя“.

Погледът му сам се насочи към масичката в единия ъгъл на стаята. Въпреки блъсканицата около масичката оставаше празно пространство, сякаш никой не се престрашаваше да навлезе в него.

В описанието на Прощалното тържество имаше изрични указания за масичката. Трябваше да бъде застлана с черна покривка с избродирани няколко магически сигли. На нея поставиха чиния с по-вкусни сандвичи. До чинията стърчеше чаша, пълна с вино. След оживени спорове магьосниците решиха да сложат и смешна хартиена шапчица.

В погледите на всички се четеше очакване.

Ковчежникът извади часовника си и отвори капачето.

Беше от наскоро излезлите на мода джобни часовници със стрелки, които в момента показваха девет и четвърт. Той го разтръска. От мъничък люк под числото 12 се подаде миниатюрно духче и се сопна:

— Стига си ме друсал, шефе, въртя педалите колкото сили имам.

Ковчежникът затвори часовника и се огледа унило. Май никой не гореше от желание да доближи Уиндъл Пунс. И изглежда на Ковчежника се падаше задължението да поддържа учтивия светски разговор. Обмисли подходящите теми. Във всички се криеха поводи за неловки гафове.

Уиндъл Пунс му помогна да се измъкне от положението.

— Мисля да се върна в света като жена — сподели нехайно.

Ковчежникът безмълвно отвори и затвори уста.

— Очаквам го с нетърпение — продължи Пунс. — Може да е… хъм, голяма забава.

Ковчежникът порови отчаяно в ограничения си репертоар от светски реплики, свързани с жените. Наведе се към сбръчканото ухо на Пунс.

— Не им ли се пада твърде много пране? И оправяне на легла, и готвене, и още какво ли не?

— Ха, не и при живота, който съм намислил — непреклонно заяви Уиндъл.

Ковчежникът стисна устни. Архиканцлерът потропа с лъжица по голямата маса.

— Събратя… — подхвана, щом настъпи някакво подобие на тишина.

Отвърнаха му със силни и нестройни вопли на веселие.

— … както ви е известно, тази вечер сме се събрали да почетем напускането… — нервен смях — … на стария ни приятел и колега Уиндъл Пунс. Знаете ли, като гледам Уиндъл седнал ей там, случайно си спомних оная историйка за кравата с трите дървени крака. Имало една крава, която…

Ковчежникът остави мислите си да се реят. Знаеше историйката. Архиканцлерът винаги оплескваше края, пък и сега други неща заемаха вниманието му.

Често се озърташе към масичката.

Ковчежникът беше блага, макар и твърде неспокойна душица, освен това много си харесваше работата. Отчасти и защото другите магьосници не се стремяха да му я отнемат. Например мнозина от тях копнееха за поста на Архиканцлера или пък за предводителството на някой от осемте магьоснически ордена. На практика обаче нямаше магьосник, готов да прекарва голяма част от времето си в кабинет, да прехвърля хартии и да пресмята разходи. Всички книжа на Университета рано или късно попадаха при Ковчежника, а това означаваше, че той почти винаги си лягаше вечер преуморен, но спеше сладко и не му се налагаше да търси незнайно как допълзели скорпиони в нощницата си.

Премахването на магьосник от по-висша степен беше всепризнатият начин за издигане в ордените. Но да убие Ковчежника би хрумнало само на човек, който извлича кротко удоволствие от спретнато подредени в колонки числа. Такива хора рядко стигат до убийство.[3]

Спомняше си отдавнашното детство в планините Овнерог. Двамата със сестра му оставяха чаша вино и сладкиш всяка Прасоколеда за Дядо Прас. Други времена — беше много по-млад, по-невеж и вероятно по-щастлив.

Например тогава не знаеше, че някой ден може да стане магьосник и заедно с други от съсловието да остави чаша вино, сладкиш и не особено вдъхващ доверие пилешки волован наред с хартиена шапчица за…

… не за Дядо Прас, а за другиго.

Когато беше момче, имаше и празненства на Прасоколеда. Винаги ставаше едно и също. Когато всички деца едва не се поболяваха от вълнение, някой от възрастните промърморваше намусено: „Май ще си имаме по-особен гост!“ И с изумителна точност се разнасяше подозрителен звън на камбанки зад прозореца, а в стаята влизаше…

… влизаше…

Ковчежникът поклати глава. Естествено влизаше нечий дядо с фалшива брада. Весел старец с цял чувал играчки, който тропаше с крака, за да отръска снега от ботушите си. Влизаше някой, който ти даваше нещо.

Но тази вечер…

Разбира се, старият Уиндъл Пунс едва ли се бе настроил така към събитието. След сто и тридесет години смъртта вероятно си има своеобразна прелест. И може би проявяваш буден интерес към онова, което ще я последва.

Оплетеният анекдот на Архиканцлера стигна до своя край. Другите магьосници се разсмяха послушно и се помъчиха за кой ли път да схванат точно в какво е скрита шегата.

Ковчежникът си погледна часовника крадешком. Девет часът и двадесет минути.

Уиндъл Пунс дръпна реч. Беше дълга, несвързана и объркана, в нея се споменаваше доброто старо време и май смяташе хората наоколо за други хора, мъртви от поне петдесет години. Нямаше значение, защото отдавна бяха свикнали да не се заслушват в приказките на дъртия Уиндъл.

Ковчежникът не можеше да откъсне поглед от часовника. Отвътре се чуваше проскърцване на педали — духчето търпеливо мереше отминаването на времето.

Девет часът и двадесет и пет минути.

Ковчежникът се чудеше как ли би трябвало да се случи. Дали отвън… „Май ще си имаме по-особен гост!“… ще се чуе тропот на копита?

Ще се отвори ли вратата или Той ще влезе направо през нея? Що за глупав въпрос! Всеизвестна беше Неговата способност да прониква дори в херметично затворени места…_особено_ в херметично затворени места, като помислиш логично. Спираш си всякакъв достъп на чист въздух и останалото е само въпрос на време…

Ковчежникът обаче се надяваше, че Той няма да насилва вратата. Нервите му бездруго вече звъняха от напрежение.

Гълчавата наоколо стихваше постепенно. Ковчежникът забеляза, че и повечето от колегите му се озъртат към вратата.

Уиндъл се намираше посред полека разширяващ се кръг. Не че някой нарочно избягваше да го доближи, а сякаш напълно случайно разместване на хората в стаята ги изтласкваше встрани от него.

Магьосниците виждат Смърт. А когато умира някой от тях, Смърт се явява лично да го отведе в Отвъдното. Ковчежникът отдавна се питаше защо ли това се смята за някакво предимство…

— Не знам защо сте се вторачили тъй — подхвърли бодро Пунс.

Ковчежникът вдигна капачето на часовника си.

Малкият люк под числото 12 се отвори с едва чут трясък.

— Ей, стига си ме тръскал! — изписука духчето. — Объркваш ми сметките.

— Извинявай — изсъска Ковчежникът.

Оставаше една минута до девет и половина. Архиканцлерът пристъпи напред.

— Е, сбогом, значи, Уиндъл — промълви той и стисна изсъхналата като пергамент десница на стареца. — Тия вехти коридори няма да са същите без тебе.

— Не знам как ще го понесем — вметна Ковчежникът с благодарност, че някой го подкрепи в трудната задача.

— Късмет в следващия живот — пожела Деканът. — Отбивай се, ако наминеш насам и… сещаш се… ако помниш какъв си бил.

— И не се дръж, все едно не се познаваме, чу ли? — заръча Архиканцлерът.

Уиндъл Пунс кимна дружелюбно. Изобщо не чу какво му казаха, но кимаше по принцип.

Магьосниците като един обърнаха лица към вратата.

Люкчето под дванайсетицата отново се отвори рязко.

— Бим-бам-бум-бом — изцвърча духчето. — Зън-зън, бим-бам-бум.

— Какво?! — стресна се Ковчежникът.

— Девет и половина — обяви духчето.

Магьосниците пак впиха погледи в Уиндъл Пунс. В очите им се четеше намек за укор.

— Ама защо сте ме зяпнали? — недоумяваше той.

Стрелката за секундите продължаваше да скрибуца по циферблата.

— Как се чувстваш? — с все сила попита Деканът.

— По-добре не съм бил — увери го Пунс. — Остана ли малко от… хъм, оня ром?

Струпалите се наоколо магьосници го гледаха как си сипва щедра порция.

— Ей, по-кротко със силните питиета — предупреди го изнервеният Декан.

— Ха наздравичката! — провикна се Уиндъл.

Архиканцлерът потропваше с пръсти по масата.

— Господин Пунс, сигурен ли си?

Уиндъл обаче се беше разпасал.

— А сухарчета има ли? Не че са свястна храна, де. К’во му е хубавото да гониш хляб, препечен като камък, в някакъв бълвоч? Сега ми се хапва от ония прочути наденички в хлебчета на господин Диблър…

Умря в следващия миг.

Архиканцлерът огледа колегите си, отиде на пръсти до инвалидната количка и хвана едната ръка с подути сини вени, за да провери пулса. След малко поклати глава.

— Иска ми се и аз да си отида така — промърмори Деканът.

— Като дърдориш за наденички в хлебчета ли? — уточни Ковчежникът.

— Не. По-късно от предвиденото.

— Я задръжте! — намеси се Архиканцлерът. — Помислете — тъй не е редно. Съгласно традицията самият Смърт идва при кончината на маг…

— Може да е бил прекалено зает — побърза да го прекъсне Ковчежникът.

— Нищо чудно — потвърди Деканът. — Както чувам, в Куирм върлува доста сериозна грипна епидемия.

— А и снощи бушуваше страшна буря. Осмелявам се да предположа, че е имало много разбити кораби — добави Лекторът по съвременни руни.

— Отгоре на всичко е пролет, в планините непрекъснато падат лавини.

— И са плъзнали всякакви болести.

Архиканцлерът замислено си приглади брадата.

— Хъм-м…

Единствено троловете сред всички създания по света вярват, че живите твари се движат заднешком във времето. Щом миналото е достъпно за мисления взор, а бъдещето е скрито от него, значи си се обърнал в грешната посока. Извънредно интересна идея, ако си припомним, че е хрумнала на раса, чиито представители прекарват повечето време, като се налагат взаимно с камъни по главите.

Както и да са застанали всевъзможните същества спрямо времето, поне няма спор, че притежават част от него.

Смърт препускаше в галоп през кълбящите се черни облаци.

Сега и той имаше свое време.

Най-хубавото време в живота си.

Уиндъл Пунс се взираше в тъмата.

— Здрасти! — подвикна той. — Ей? Има ли някой тук? Ама к’во става?

Разнасяше се само далечен жален вой като от вятър в края на тунел.

— Излез, излез, където ще да се криеш — подкани Уиндъл, а гласът му трепкаше от налудничаво веселие. — Отдавна чаках туй време, правичката да си кажа.

Той плесна с безтелесните си ръце и ги потри с пресилено въодушевление.

— Хайде, размърдай се. Някои от нас трябва да се захващат с новия си живот.

Тъмата остана равнодушна към думите му. Нямаше нито форми, нито звуци. Нищо освен неразличима пустота. Духът на Уиндъл Пунс се понесе в мрака.

После поклати глава.

— Гръм да го удари, тъй хич не е по правилата.

Поразмота се още малко и понеже не откри какво друго може да стори, отправи се към единствения дом, който бе познавал досега.

Същият, обитаван в продължение на сто и тридесет години. Там не бе очакван и срещна упорита съпротива. Трябва да си или непоколебим, или могъщ, за да преодолееш подобна опърничавост, но Уиндъл Пунс бе принадлежал към магьосническото съсловие повече от век. Пък и все едно проникваше с взлом в собствената си къща, в познатия от много години имот. Образно казано, знаеше къде е открехнатият прозорец.

Накратко, Уиндъл Пунс се върна обратно в Уиндъл Пунс.

Магьосниците не вярват в боговете, както повечето хора не смятат за необходимо да вярват, да речем, в кухненските маси. Знаят, че ги има, известно им е, че в тяхното съществуване е заложена определена цел, и вероятно биха се съгласили, че имат място в една добре уредена Вселена. Просто не виждат смисъл да вярват и да повтарят до втръсване „О, велика масо, без която сме загубени“. Впрочем боговете или ги има, независимо дали вярваш в тях, или съществуват само като следствие от вярата в тях. И в двата случая можеш да обърнеш гръб на цялото това суетене и — отново образно казано — да придържаш чинията върху коленете си, вместо да зависиш от масата.

Все пак има малък параклис близо до Голямата зала на Невидимия университет. Макар че магьосниците предпочитат изложените преди малко възгледи, никой не преуспява на тяхното поприще, като вири нос на боговете, независимо дали те са наоколо единствено в духовен или метафоричен смисъл. Защото макар че магьосниците не вярват в боговете, знаят добре колко пламенно вярват самите богове в себе си.

В този параклис бе положено тялото на Уиндъл Пунс. В Университета бе въведена тази церемония, траеща едно денонощие, след срамното произшествие отпреди трийсетина години с покойния Присал Чайкипски по прякор Палавника.

Тялото на Уиндъл Пунс отвори очи. Две монети издрънчаха на каменния под.

Скръстените на гърдите ръце се разгънаха.

Уиндъл надигна глава. Някакъв идиот бе сложил лилия на корема му.

Очите му се завъртяха. Имаше свещи и от двете страни на главата му.

Понадигна се още малко.

Да, още две свещи при краката му.

Реши, че е добре, дето го е имало стария Чайкипски. Иначе сега щеше да гледа отдолу евтин чамов капак.

„Брей, че смехория. Аз мисля. И то ясно.“

„А стига, бе.“

Уиндъл се отпусна по гръб, усещаше как духът му изпълва тялото подобно на светещ разтопен метал, стичащ се в леярски калъп. Нажежени мисли пронизваха мрака на мозъка му, будеха пламтящо твърде мудните неврони.

„Не бях такъв приживе.“

„Ама аз и сега не съм мъртъв.“

„Ни жив, ни умрял.“

„Един вид нежив.“

„Или неумрял.“

„Олеле-е…“

Седна решително. Мускулите, отказвали да работят приемливо поне от седемдесет-осемдесет години, включиха направо на шеста скорост. За пръв път в живота си… не, поправи се той, „в съществуването си“, тялото на Уиндъл Пунс беше под пълния контрол на Уиндъл Пунс. Духът му нямаше намерение да търпи наглия инат на някаква си купчинка мускули.

Тялото се изправи. Ставите на коленете се възпротивиха замалко, обаче можеха да устоят срещу напора на волята не повече, отколкото болен комар да оцелее в пламъка на ацетиленова горелка.

Вратата на параклиса беше заключена. Но Уиндъл установи, че и най-лекият натиск е предостатъчен, за да изтръгне ключалката от дъските и да остави пръстови отпечатъци върху металната дръжка.

— Ха така…

Насочи се към коридора. Далечното потракване на прибори и бръмченето на гласове подсказваше, че е започнала една от четирите всекидневни трапези в Университета.

Той се питаше дали е позволено да похапнеш, след като умреш. Не му се вярваше.

Пък и дали би могъл да яде? Не че не беше гладен. Само че… Е, знаеше как да мисли, а за ходенето и другите движения стигаше да използва някои лесно откриваеми нерви, но точно как си вършат работата стомахът и червата?

Уиндъл проумяваше полека, че човешкото тяло не се управлява от мозъка независимо от заблудите на същия мозък по въпроса. Всъщност в тялото работят десетки сложни самостоятелни системи и съвършенството им не се забелязва, докато не започне да се скапва.

Той огледа тялото си от пилотската кабина на черепа. Виждаше замрелия химически цех на черния си дроб и го налягаше същото униние, с което майстор на лодки-еднодръвки би зяпал пулта за управление на компютъризиран супертанкер. И загадките на бъбреците очакваха вещата намеса на Уиндъл. Впрочем какво представлява далакът, като се замислиш? И как го караш да се задейства?

Сърцето му направо спря от уплаха.

По-точно вече беше спряло.

— Ех, богове — смънка Уиндъл и се облегна на стената.

Как ли трябваше да то командва? Побутна разни нерви, които май служеха за тази цел. Дали беше систолично… диастолично… систолично… диастолично? Да не забрави и белите дробове…

Подобно на жонгльор, задържащ осемнадесет чинии във въздуха, досущ като човек, който се опитва да настрои видеокамера, служейки си с указания, преведени от японски на холандски от кореец, и откривайки какво в действителност изисква пълният самоконтрол, Уиндъл Пунс се заклатушка напред.

Магьосниците в Невидимия университет много държаха на солидното изобилно похапване. Твърдяха, че не можело от човек да се иска сериозно магьосничество, без да си е подложил със супа, риба, дивеч, няколко огромни чинии месо, един-два тестени сладкиша, голяма потрепваща желатинова измишльотина със сметана отгоре, вкусни пастетчета на препечени филийки, плодове, ядки и висока чаша гъст до втвърдяване бъркоч от бренди със захар и билки към кафето. Така човек не се мъчел на празен стомах. Освен това било важно яденето да се поднася на равномерни интервали. Това вдъхвало бодрост през деня.

Разбира се, Ковчежникът беше изключение. Не прекаляваше с яденето, предпочиташе да си яде нервите. И беше убеден, че страда от анорексия, защото надзърнеше ли в огледалото, виждаше насреща си дебелак. Беше Архиканцлерът, който се появяваше тутакси зад гърба му и започваше да крещи.

Тъкмо Ковчежникът имаше злощастната участ да седи срещу вратата, когато Уиндъл Пунс я натроши — така му беше по-лесно, отколкото да премерва движенията си при натискане на дръжката.

Ковчежникът прехапа на две дървената лъжица.

Всички останали се завъртяха опулени на скамейките.

Уиндъл Пунс се олюля, докато овладее гласните струни, устните и езика си, после изрече:

— Май ще се справя е разграждането на алкохола.

Архиканцлерът се опомни пръв.

— Уиндъл! Смятахме те за мъртъв!

Призна пред себе си, че репликата не беше от най-сполучливите. Не полагаш някого върху каменна плоча и не слагаш запалени свещи и лилии само защото ти е хрумнало, че го е заболяла главичката и не е зле да си почине половин час.

Уиндъл направи няколко крачки. Седящите най-близо магьосници едва не се прегазиха взаимно в усилията си да се дръпнат.

— Ами мъртъв съм, глупав младежо — промърмори Пунс. — Да не си въобразяваш, че винаги съм се шматкал такъв наоколо? Как пък не! — Той опари със сърдит поглед събраните в залага магьосници. — Някой знае ли за какво служи далакът? — Добра се до масата и успя да седне. — Май беше нещо около храносмилането. Смешна работа — цял живот си караш ей тъй, проклетията си цъка или каквото там прави, ако ще и да бълбука, ама изобщо не знаеш за какво ти е. Нощем си лежиш и слушаш стомаха си да къркори, без да се сещаш що за изумително сложни химически процеси протичат в този…

— Значи ти си неумрял? — насили се да смънка Ковчежникът.

— Не стана по мое желание — раздразнено отвърна покойникът. Оглеждаше гозбите и се чудеше как, по дяволите, би могъл да ги превърне в Уиндъл Пунс. — Върнах се, щото нямаше къде да ходя. Да не си мислиш, че искам да съм тук?

— Но не дойде ли онзи тип… — запъна се Архиканцлерът. — Сещаш се, с гол череп и остра коса в ръцете…

— Изобщо не се е мяркал — лаконично отсече Уиндъл, вперил гладен поглед в най-близките чинии. — Доста изморява това неумиране.

Магьосниците трескаво шаваха с пръсти над главата му. Той вдигна глава ядосан.

— Хич не се надявайте, че не виждам как си правите знаци.

Самият Пунс откри изненадан, че очите му, гледали последните шестдесет години през блед мътен воал, по силата на принудата станаха най-чудесно настроени оптически инструменти.

В този момент само две вихрушки от мисли се въртяха в главите на присъстващите в Голямата зала.

Повечето магьосници умуваха: „Ама че ужас, това ли е старият Уиндъл, нали беше само сладък изкуфял дъртак, как да се отървем от тази твар? Как да се отървем от тази твар?!“

А Уиндъл Пунс се тюхкаше в жужащата проблясваща пилотска кабина на своя мозък: „Е, вярно било. Имало и живот след смъртта. Ама си е все същият. Брей, че скапан късмет!“

— Е — тежко изрече той, — какво ще правите сега?

Пет минути по-късно половин дузина старши магьосници подтичваха припряно по продухвания от течения коридор след Архиканцлера, чиято роба се развяваше от бързане.

Чуваше се следният разговор:

— Трябва да е Уиндъл! Дори говори с неговия глас!

— А, онова нещо не е старият Уиндъл. Той беше доста по-стар!

— По-стар ли? Че как може да е по-стар от един труп?

— Разправи, че си искал предишната спалня, но не виждам защо аз трябва да си изнеса нещата…

— Видяхте ли му очите, а? Като бургии!

— … има прекрасен изглед към градината, вече си подредих вещите и не е честно…

— Случвало ли се е досега?

— Е, оная случка с Чайкипски…

— Да, но той всъщност не беше умрял, просто си наплеска лицето със зелена бои, а после надигна капака на ковчега и се разврещя: „Изненада, изненада!…“

— Тук никога не сме имали зомби.

— А той зомби ли е според теб?

— Така ми се струва…

— Значи ще бие тъпани и ще подскача смахнато нощем?

— Ама те това ли правят?

— Старият Уиндъл да се държи така? Не му приляга. И приживе хич не си падаше по танците…

— Между другото нямам никакво доверие на онези богове на вуду. Не разчитай на бог, който е вечно ухилен и носи цилиндър, това ми е правилото.

— … проклет да съм, ако си отстъпя стаята на някакво зомби, след като си чаках реда толкова години…

— Ама че правило…

Уиндъл Пунс отново се шматкаше из главата си.

Шантава история. Откакто умря… или престана да живее… или каквото там го сполетя, умът му се избистри както никога.

А и май по-лесно боравеше с тялото си. Почти не губеше време с дреболиите около дишането, далакът като че вършеше някаква работа, сетивата звъняха от напрежение. Храносмилането обаче още си оставаше сериозна загадка.

Огледа се в един сребърен поднос.

Увери се, че изглежда мъртъв. Бледо лице, но зачервено под очите. Тяло на покойник. Още мърдаше, обаче си оставаше мъртво в края на краищата. Нима е честно? Нима е справедливо? Нима такава награда трябва да се падне на човек, вярвал непоклатимо в прераждането почти 130 години? Нима беше в реда на нещата да се върне към живота като труп?

Вече не се питаше защо хората вярват, че неумрелите са винаги вбесени.

Предстоеше да се случи нещо превъзходно, макар и от гледна точка на по-далечното бъдеще.

От гледна точка на по-близкото или средносрочното бъдеще събитието щеше да бъде ужасяващо.

Такава е разликата между внезапно появилата се прекрасна ярка звезда в зимното небе и непосредствената близост до избухнала свръхнова. Такава е разликата между прелестта на утринната роса по паяжината и положението на уловената мушица.

Предстоящото не би трябвало да се случва още хиляди години.

Само че щеше да се случи ей сега.

Мястото беше отдавна зарязан шкаф в наполовина порутен зимник насред Сенките, най-стария и пропаднал квартал на Анкх-Морпорк.

Туп.

Мек звук като от падането на първата дъждовна капка във вековен прахоляк.

— Защо не накараме някой черен котарак да мине по ковчега му?

— Но той няма ковчег! — изхленчи Ковчежникът, чийто допир с действителността поначало не беше особено устойчив.

— Добре, де, да му купим хубав новичък ковчег и тогава да накараме котарака да мине по него.

— Стига тъпотии. Трябва да го принудим да пусне вода.

— Какво?!

— Да пусне вода. Неумрелите не могат.

Магьосниците, струпали се в кабинета на Архиканцлера, отделиха на това твърдение цялото си вцепенено внимание.

— Ама сигурен ли си? — промърмори Деканът.

— Всеизвестен факт — натърти Лекторът по съвременни руни.

— Той обаче пускаше вода честичко, докато беше жив — с нескрито съмнение напомни Деканът.

— Щом е мъртъв, не може.

— Тъй ли било? Да, бе, звучи логично.

— Уф, да препуска по вода! — сепна се изведнъж Лекторът. — Не може да препуска по вода. Извинявайте. Неумрелите не могат да минават по вода, камо ли пък по течаща.

— Хе, и аз не мога да препускам по вода — възрази Деканът.

— Ти си неумрял! Неумрял! — изквича Ковчежникът, който по малко губеше власт над себе си.

— Ох, стига си го разстройвал! — помоли Лекторът и потупа по гърба треперещия си колега.

— Ами не мога и толкоз — заинати се Деканът. — Потъвам в нея.

— Неумрелите обаче дори не могат да минат над вода по мост. И… дали той е единственият, а? — сети се Лекторът. — Да не станат масова напаст?

Архиканцлерът тропаше с пръсти по бюрото си.

— Не е хигиенично разни мъртъвци да се разкарват наоколо.

Всички се смълчаха. Не бяха погледнали на затруднението и от този ъгъл, но Муструм Ридкъли беше тъкмо от хората, на които хрумват такива неща.

В зависимост от гледната точка би могло да се каже, че Муструм Ридкъли е или най-добрият, или най-лошият Архиканцлер на Невидимия университет през последните стотина години.

Първо, присъствието му просто се натрапваше. Не защото беше най-едрият, но необятният му дух сякаш успяваше да заеме цялото достъпно пространство. Неведнъж се натряскваше до козирката на вечеря — напълно приемливо и достойно поведение за един магьосник. После обаче отиваше в покоите си и мяташе стрелички по мишена през цялата нощ, а в пет часа сутринта излизаше на лов за патици. Крещеше на хората. Опитваше се да им вдъхне повече бодрост. И рядко носеше благопристойна роба. Той успя да убеди госпожа Уитлоу, страховитата икономка на Университета, да му ушие торбест костюм в крещящо синьо и червено. И оттогава магьосниците го зяпаха озадачени два пъти на ден да подтичва усърдно около сградите, привързал с канапче под брадичката островърхата си шапка. Подвикваше им жизнерадостно, защото в основата на характера на хора като Муструм Ридкъли е по-здравото от стомана убеждение, че всеки би могъл да им подражава, стига само да поиска.

— Може пък да умре — обнадежди се един Магьосник, когато го видяха да разбива леда на река Анкх една сутрин, за да се топне във водата. — Всички тези здравословни упражнения няма да му се отразят добре.

В Университета се носеха слухове за делата му. Архиканцлерът издържал два рунда с голи ръце срещу Детритус, огромния трол-бияч в „Кърпеният барабан“. Архиканцлерът се хванал на бас и провел среща по канадска борба с Библиотекаря, в която не победил, разбира се, но и след борбата още имал две ръце. Архиканцлерът искал Университетът да събере свой футболен отбор за големия градски турнир в деня на Прасоколеда.

Доводите на разсъдъка подсказваха, че има две причини Ридкъли още да заема поста си. Едната — той никога, за нищо на света не променяше мнението си. Другата — често минаваха няколко минути, докато осмисли някоя нова за него идея. Това е неоценимо качество у един ръководител, защото ако някой упорства да му обяснява все СЪЩОТО повече от две минути, явно то е достатъчно важно. Ако пък се предаде за някаква си жалка минута, значи изобщо не е трябвало да му досажда.

Всъщност Муструм Ридкъли се явяваше пред света в такива количества, че не беше за вярване едно тяло да е способно да ги побере.

Туп. Туп.

В тъмния шкаф на зимника вече се напълни цял рафт.

Но от Уиндъл Пунс имаше точно колкото побираше тялото му, което той насочваше прилежно по коридора.

„Не съм очаквал това. И не заслужавам такава участ. Някой някъде е сбъркал.“

Усети хладен ветрец по бузите си и чак сега осъзна, че е излязъл на открито. Пред него беше залостената порта на Университета.

Внезапно Уиндъл Пунс бе обзет от остра клаустрофобия. От години чакаше да умре, това най-после се случи, а ето че отново се озова в този… този мавзолей, пълен с изкуфяващи дъртаци, където трябваше да прекара остатъка от живота си след смъртта. Първата му работа ще е да се махне оттук и да си уреди приличен край…

— Добра ви вечер, господин Пунс.

Обърна се съвсем бавно и зърна дребната фигура на джуджето Модо, градинаря на Университета, който седеше в здрача и пушеше лула.

— О, здрасти, Модо.

— Господин Пунс, както дочух, малко сте умрял.

— Ъ-ъ… Има такова нещо.

— Виждам обаче, че не ви пука.

Пунс кимна и огледа унило оградата. Всяка вечер по залез портата на Университета се заключваше и този обичай принуждаваше преподаватели и студенти да прескачат стените. Но той сериозно се съмняваше, че би проявил подобна ловкост.

Сви пръстите си в юмруци, после ги изопна. Какво да се прави…

— Модо, има ли и друг изход оттук?

— Няма, господин Пунс.

— Тогава къде да си направим още един?

— Моля, господин Пунс?

С шум на изтормозена зидария в стената зейна дупка с приблизителните очертания на Уиндъл Пунс. После ръката на Уиндъл се показа през дупката и прибра падналата шапка.

Модо пак запали тютюна в лулата си и помисли, че на тази работа се е нагледал на какви ли не щуротии.

В тясна уличка, на която засега нямаше любопитни минувачи, някой на име Рег Шу — също мъртвец, се огледа и в двете посоки, извади четка и кутия боя от джобовете си и написа на стената следния лозунг:

МЪРТВИ — ДА! ИЗЧЕЗНАЛИ — НЕ!

После се втурна да бяга или поне се затътри много бързо.

Архиканцлерът отвори прозореца и надзърна в нощта.

— Я се заслушайте.

Магьосниците го послушаха.

Разлая се куче. Някъде подсвирна крадец, от съседен покрив се разнесе същият сигнал. В далечината семейна двойка бе почнала скандал, който подтиква съседите по няколко улици околовръст да се облегнат на первазите и да си водят бележки. Но тези звуци бяха само основните тонове в неспирната гълчава на града. Анкх-Морпорк шумолеше в нощта на път към утрото като огромно живо създание… не се плашете, и това е образно казано.

— Е? — обади се Старшият наставник. — Не чувам нищо особено.

— За същото ви говоря. Всеки ден умират десетки жители на Анкх-Морпорк. Ако всички почнеха да се мотаят между живите като горкия стар Уиндъл, не мислите ли, че вече щеше да се разчуе? Щеше да има оглушителна врява. Тоест по-оглушителна от обичайната.

— В града винаги се навъртат неколцина неумрели — скептично вметна Деканът. — Вампири, зомби, банши и така нататък.

— Да, ама те са по-естествено неумрели — заяви Архиканцлерът. — Знаят как подобава да се държат. По рождение.

— Не можеш да си неумрял по рождение — възрази Старшият наставник.[4]

— Исках да кажа, че за тях е традиция! — озъби се Ридкъли. — Там, където отраснах, имаше няколко достопочтени вампири. От векове си бяха все същите.

— Те обаче смучат кръв — не отстъпваше Старшият наставник. — Не е особено достопочтено занятие.

— Четох някъде, че нямали нужда от цялата кръв — вмъкна Деканът, напиращ да се прояви. — Потребно им било нещо в нея. Май се нарича хемогоблини.

Другите се вторачиха в него и той вдигна рамене.

— Аз откъде да знам защо е така? Хемогоблини. Това беше написано. Било свързано с желязото в кръвта.

— Аз пък съм убеден, че нямам никакви железни гоблини, духове или таласъми в кръвта! — отсече Старшият наставник.

— Поне вампирите са по-поносими от някое зомби — изрази мнението си Деканът. — Много по-изискани твари. Вампирите не се тътрят насам-натам през цялото време.

— Впрочем възможно е и човек да бъде превърнат в зомби — бъбриво се намеси Лекторът по съвременни руни. — И не е задължително да стане с магия. Стига да имате черен дроб от един рядък вид риба и извлек от един вид корен. Глътнеш ли супена лъжица от отварата, събуждаш се зомби.

— И кой е този вид риба? — заяде се Старшият наставник.

— Аз как бих могъл да науча?

— Кой ли изобщо би могъл да научи това? — довърши го Старшият наставник гадничко. — Нима човекът е станал от леглото една сутрин и е възкликнал: „Брей, каква идея ме осени, ей сега ще превърна някого в зомби и имам нужда от черния дроб на рядка риба и парченце корен, само трябва да налучкам точно кои.“ Нали си представяш как кандидатите да се подложат на експеримента вече са се наредили на опашка прел колибата му? Номер 94 — черен дроб от червеноивичеста рибка и корен от растението маниака… не свършиха работа. Номер 95 — черен дроб от остропереста риба и корен дум-дум… не свършиха работа. Номер 96…

— Какви ги плещиш? — не сдържа досадата си Архиканцлерът.

— Просто изтъквам абсолютното неправдоподобие на тази…

— Млъкни — делово нареди Ридкъли. — Както аз го виждам… я ме чуйте — смъртта трябва да си продължава, нали? Винаги има смърт. В това е същината на живота. Първо си жив, после си мъртъв. Не може да престане изведнъж.

— Да, но с Уиндъл не се случи — напомни Деканът.

— Има си я през цялото време — не го слушаше Ридкъли. — Всякакви живинки умират. Дори зеленчуците.

— Не съм чувал Смърт да се е явявал лично за кончината на никой картоф — усъмни се Деканът.

— Смърт идва при всички — убедено заяви Архиканцлерът.

Останалите закимаха дълбокомислено.

След малко заговори Старшият наставник:

— Да знаете, наскоро прочетох, че всеки атом в телата ни се сменял за седем години. Наместват се нови, пък старите се махат. И така непрекъснато. Да се смаеш.

Старшият наставник умееше да причинява на разговора онова, което гъстият петмез прави с прецизния механизъм на часовника.

— Я гледай. И какво става със старите? — събуди се любопитството на Ридкъли.

— Не ми е ясно. Май просто си се реят във въздуха, докато се пъхнат в другиго.

Архиканцлерът като че се почувства засегнат.

— Дори за магьосниците ли важи?

— О, да. За всекиго. Това е част от тайнството на битието.

— Нима? Според мен пък си е пример за лоша хигиена. Нима ли начин да го прекратим?

— Не ми се вярва — проточи разколебан Старшият наставник. — Май е невъзможно да прекратяваме тайнствата на битието.

— Но както ти го казваш, всеки от нас се състои от всеки друг.

— Да. Нали е изумително?

— Не, отвратително е — сряза го Ридкъли. — Както и да е, щях да изтъкна… щях да изтъкна, че… — Поспря, за да си събере мислите. — Никой не може да отмени смъртта. А Смърт не може да умре. Все едно да накараш някой скорпион да ужили себе си.

— Всъщност — намеси се Старшият наставник, винаги готов да помогне с подходящ факт — напълно е възможно скорпионът да се…

— Млъкни — прекъсна го Архиканцлерът.

— Не бива да позволяваме един неумрял магьосник да се шляе тук — възмути се Деканът. — Как да познаем какво ще му щукне да направи? Трябва да го… усмирим окончателно. За негово добро е.

— Правилно — одобри Ридкъли. — За негово добро е. И едва ли ще е толкова трудно. Нали има десетки начини да се справиш с неумрелите?

— Чесън — безпрекословно съобщи Старшият наставник. — Неумрелите не понасят чесън.

— Не мога да ги виня. И аз не го понасям — сподели Деканът.

— Неумрял! Неумрял! — разпищя се Ковчежникът и го посочи обвинително с пръст.

Вече не му обръщаха внимание.

— Да, можем да използваме свещени символи и предмети — изброяваше Старшият наставник. — Обикновеният неумрял се разпада на прах, щом ги погледне. Те не обичат и дневна светлина. Ако пък се опъват, имаме и погребението на кръстопът. С този похват няма грешка. И забиваме в тях кол, за да не се надигнат отново.

— Със сплитка чесън на него — изфъфли Ковчежникът.

— Е, може. Нищо не пречи да се сложи и чесън на кола — неохотно отстъпи Старшият наставник.

— Много ще се размирише — намуси се Деканът.

— Млъкни — скастри го Архиканцлерът.

Туп.

Накрая пантите на шкафа не издържаха и новото му съдържание се разсипа по пода.

Сержант Колън от Градската стража на Анкх-Морпорк беше на смяна. Пазеше Бронзовия мост, основната връзка между Анкх и Морпорк. Пазеше го от крадци.

По въпроса за предотвратяване на престъпленията той предпочиташе да мисли мащабно. И безопасно.

Имаше и друго направление в тази област. Привържениците му смятаха, че за да те признаят като бдителен пазител на реда в Анкх-Морпорк, трябва да патрулираш по улиците и тъмните кътчета, да подкупваш доносници, да следиш заподозрените и така нататък в същия дух.

Сержант Колън се разграничаваше от тях. Би побързал да обясни, че постъпва така не защото да преследваш престъпниците в Анкх-Морпорк е все едно да намаляваш съдържанието на сол в морето. И не защото единственото признание, което бдителният пазител на реда би дочакал, щеше да се сведе до въпроса: „Ей, оня труп в канавката не е ли сержант Колън?“ А защото съвременният, напредничав и интелигентен полицейски служител винаги трябва да предвижда намеренията на сегашните престъпници. Все някога би им хрумнало да откраднат Бронзовия мост, но сержант Колън щеше да ги издебне.

А дотогава имаше тихо местенце на завет, където да си попуши на спокойствие и най-вероятно да не вижда нищо, което би смутило душевния му мир.

Облегна лакти на парапета, размишлявайки унесено за живота.

Нечий силует се очерта в мъглата. Сержант Колън видя познатата островърха шапка на магьосник.

— Добър вечер, полицай — изграчи носещият шапката.

— По-скоро добро утро, ваша светлост.

— Полицай, ще бъдете ли така добър да ми помогнете да се кача на парапета?

Сержант Колън се поколеба. Но този перко все пак беше магьосник. Човек можеше да си изпати зле, ако откаже помощ на магьосници.

— Нова магия ли ще опитвате, ваша светлост? — попита весело, докато избутваше кльощавото, но учудващо тежко тяло върху ронещия се парапет.

— Не.

Уиндъл Пунс пристъпи напред. Чу се жвакане.[5]

Сержант Колън погледа как водите на Анкх бавничко се събраха отново.

„Ех, тия магьосници! Все ги прихваща нещо…“

Позяпа още малко. След няколко минути боклуците и мътилката около основата на една от подпорните колони се размърдаха. Там имаше мазни стъпала, водещи нагоре към моста.

Появи се островърха шапка.

Сержант Колън чуваше как магьосникът тътрузи крака по стълбата и псува под носа си.

Уиндъл Пунс пак излезе на моста. Беше подгизнал.

— Не е зле да облечете сухи дрехи — подсети го сержантът. — Както сте мокър, направо ще си докарате белята.

— Ха!

— Опънете си краката пред хубавичко разпален огън, аз тъй правя.

— Ха!

Колън огледа Пунс, застанал в личната си локвичка.

— Ваша светлост, да не опитвахте някаква подводна магия? — осмели се да попита.

— Не съвсем, полицай.

— Открай време се чудя какво ли има под водата — събра смелост сержантът. — Загадките на дълбините, странни и удивителни твари… Мама веднъж ми разправи приказка за едно момченце, дето се превърнало в русалка… макар че сега се питам що пък точно в русалка… Преживяло всякакви приключения под вод…

Гласът му стихна от пробойната сила в погледа на Уиндъл Пунс.

— Там е скучно — осведоми го старият магьосник, обърна му гръб и се повлече в мъглата. — Много, ама много скучно. Наистина.

Сержант Колън остана сам на моста. Запали поредната цигара с треперещи ръце и се запъти припряно към участъка на Стражата.

— Ама че лице — мърмореше си. — И ония очи… Бургии…

— Сержант!

Колън се вцепени. Чак тогава погледна надолу. Някой го зяпаше от равнището на калдъръма. Опомни се и различи острите черти на старото си приятелче Диблър Сам Си Прерязвам Гърлото — жив довод в полза на твърдението, че човечеството е произлязло от някакъв вид гризачи. ССПГ Диблър предпочиташе да се нарича предприемач-авантюрист. Всички други предпочитаха да го наричат амбулантен търговец, чиито кроежи за печалби неизменно се препъваха в дребни, но съществени пропуски. Например опитваше се да продава неща, които не му принадлежаха или не работеха, или в някои случаи просто не съществуваха. Всеизвестно е, че златото на феите се изпарява с първите лъчи на зората, но то е същински железобетон в сравнение с някои от стоките, които Диблър предлагаше на потенциалните клиенти.

Сега стоеше в подножието на стъпала пред вратата на едно от безбройните подземия в Анкх-Морпорк.

— Здрасти, Гърло.

— Фред, ще слезеш ли тук за мъничко? Имам нужда от съвет, свързан със законите.

— Гърло, да не си загазил?

Диблър се почеса по носа.

— Виж сега, Фред… Престъпно ли е да ти подарят нещо? Тоест без да знаеш, де.

— Гърло, някой да не ти е направил подарък?

Диблър кимна неуверено.

— И аз се питам. Нали знаеш, че тук си държа разни дреболии?

— Ъхъ.

— Ами само влязох да проверя стоката и… — Диблър безпомощно махна с ръка. — Е… Погледни какво става…

Отвори вратата на мазето.

В тъмата се разнесе тихо „туп“.

Уиндъл Пунс се тътрузеше безцелно по мрачна уличка в Сенките, протегнал напред ръце е увиснали китки. Нямаше представа защо постъпва така. Струваше му се подходящо.

Да скочи от по-висока сграда? И от това не би имал полза. Бездруго имаше затруднения с ходенето, два счупени крака нямаше да го улеснят. Отрова? Въображението веднага му подсказа как ще се чувства и с остри болки в стомаха. Бесене? Да виси и да го полюшва вятърът несъмнено би било още по-досадно от седенето на дъното на реката.

Стигна до вонящо площадче, където се събираха няколко пресечки. Плъховете се разбягаха, щом го зърнаха. Никаква котка измяучи диво и препусна по покривите.

Той стърчеше на площадчето и недоумяваше къде е, защо е тук и какво да прави сега. Изведнъж усети връх на нож да се опира в гръбнака му.

— Тъй, дядка — прозвуча глас зад него, — или парите, или живота.

В тъмата устните на Уиндъл се изкривиха в страшна усмивчица.

— Няма да си играя на шикалки с тебе, дядка — подкани го гласът.

— Вие от Гилдията на крадците ли сте? — попита Уиндъл, без да се обръща.

— Не, ние сме… на свободна практика. Хайде, давай ги тия твои пари.

— Нямам никакви — обясни Пунс и се завъртя на място.

Видя двама обирджии.

— Леле, божке, глей му очите на тоя! — ахна единият.

Уиндъл вдигна ръце над главата си и застена:

— Уууууууу…

Обирджиите заотстъпваха. За нещастие опряха в стена и се притиснаха до нея.

— УуууУУУУуууувърветенамайнатасиуууУУУууу! — нададе вой Уиндъл, без да осъзнава, че единственият им път към спасението минаваше право през него.

Събра очите си към носа за по-стряскащо.

Влудени от ужас, несполучилите нападатели се шмугнаха под ръцете му, но единият не пропусна да забие кинжала си до дръжката в пилешките гърди на Пунс.

Той сведе поглед към ножа.

— Ей! Това беше най-хубавата ми роба! Исках да ме погребат с… Я вижте какво стана! Знаете ли колко трудно се кърпи коприна, а? Веднага се връщайте… Да му се не види, точно където си личи най-много…

Заслуша се. Дочуваше само бесен тропот на крака.

Уиндъл Пунс извади кинжала от тялото си.

— Такова нещо може да те убие — промърмори и го захвърли.

В мазето сержант Колън взе един от предметите, натрупани като огромни наноси по пода.

— Май има хиляди от тях — обади се Гърлото до него. — Само се питам кой ли ги е изсипал тук?[6]

Сержантът въртеше предмета в ръцете си.

— Не съм виждал такова досега. — Разтръска го и лицето му грейна в усмивка. — Хубавичко е, нали?

— Вратата беше заключена — жалваше се Гърлото, — платил съм си и таксата в Гилдията на крадците.

Колън пак разклати предмета.

— Ей, че приятно!

— Фред?…

Очарованият сержант се пулеше към миниатюрните снежинки, които падаха в малкото стъклено кълбо.

— Ъ-ъ?…

— Как е редно да постъпя?

— Че знам ли… Гърло, като гледам, твои са си. Само не ми побира умът защо някой е искал да се отърве от тях.

Колън тръгна към вратата, Диблър му препречи пътя.

— Струва дванайсет пенса — съобщи невъзмутимо.

— Какво?!

— Онуй, дето го пъхна в джоба си, Фред.

Колън извади кълбото от джоба си.

— Я стига! — разсърди се. — Ти прост си ги намерил тука! Не са ти стрували и едно пени!

— Да, ама разходите по складирането… опаковката… превоза…

— Два пенса — отчаяно предложи Колън.

— Десет.

— Три.

— Седем пенса… и сам си прерязвам гърлото, да знаеш.

— Бива — неохотно се съгласи сержантът и тръсна кълбото. — Радва очите, а?

— Заслужава си всяко пени, което плащаш — отзова се Диблър и потри ръце обнадежден. — Ще се разпродават като топъл хляб.

Награби няколко кълба и напълни една кутия с тях.

На излизане заключи вратата.

В мрака вътре се чу „туп“.

В Анкх-Морпорк от прастари времена спазваха чудесната традиция да посрещат гостоприемно същества от всякакви раси, цветове и форми, стига да имат пари за харчене и билети за връщане по домовете си.

В прословутото издание на Гилдията на търговците „Добре сме ви сварили в Анкх-Морпорк, градъ на иляди изненади“ се твърди, че „вий, гостининът, ще бъдити приет с дубре дошъл в безчетните кръчмета и ханчета на тоз древен градъ, гдето мнозина знаят как да угодят на госта от затънтени краища. Ако ще да сти человек, тролъ, джудже, таласъм или гномъ, Анкх-Морпоркъ ще вдигни наздравицъ с възглас: «Пия за теб, приятелче! Пий и ти, бе, задник!»“

Уиндъл Пунс не знаеше къде един неумрял би могъл да се поразтуши. У него обаче нямаше и капчица съмнение, че ако изобщо е възможно едни неумрял да се поразтуши, такова местенце ще се намери именно в Анкх-Морпорк.

Мъчителните му стъпки го отведоха по-навътре в Сенките. Но вече не бяха толкова мъчителни.

Повече от век Уиндъл Пунс бе живял зад стените на Невидими университет. По календара животът му изглеждаше дълъг. По натрупан опит беше горе-долу на тринадесет години.

Виждаше, чуваше и надушваше неща, които никога не бе виждал, чувал и надушвал.

Сенките бяха най-старата част на града. Ако някой можеше да изработи релефна карта на греховете, злобата и бездънната поквара и да ги изобрази на нея с извита координатна мрежа, както представят гравитационното поле около някоя черна дупка, дори в Анкх-Морпорк кварталът Сенките щеше да изглежда като дълбока шахта. Всъщност те смайващо приличаха на вече споменатото астрономическо явление — излъчваха силно привличане за определен тип същества, от тях не изскачаше и лъч светлина, пък и можеха да се превърнат в проход към друг свят. По-точно — отвъдния.

Сенките бяха град в града.

Улиците гъмжаха от тълпи. Закачулени фигури се прокрадваха по своите дела. Непривична музика се процеждаше от подземия заедно с остри и възбуждащи аромати.

Пунс подминаваше закусвални за таласъми и барове за джуджета, откъдето се разнасяха песни и шум на пиянски сбивания, защото джуджетата обичат да вършат двете неща едновременно. Имаше и тролове, разбутващи множеството като… като големи създания сред малки създания. И не ходеха прегърбени.

Досега Уиндъл бе срещал тролове само в по-изисканите райони на града[7], където те пристъпяха с пресилена предпазливост, да не би случайно да пребият някого до смърт с боздуганите си и да го изядат. В Сенките крачеха с толкова вирнати глави, че почти се подаваха над раменете им.

Уиндъл Пунс се носеше през тълпата като изстреляна накриво топка за тенис на маса. Ту някой дрезгав звуков удар го караше да отскочи от вратата на бар, ту дискретно безистенче, предлагащо необичайни и забранени удоволствия, го привличаше като магнит. Дори не знаеше какво всъщност му предлагат. Няколко бегли скици, окачени до осветен в розово вход, го озадачиха още повече и разпалиха докрай неговата любознателност.

Въртеше глава във всички посоки, обзет от приятно изумление.

Какво място! На десет минути пеша… тоест четвърт час тътрузене от Университета! А той да не подозира, че го има! И какви хора! Какви шумове! Какъв живот!

Неколцина представители на всевъзможни видове и народности го избутаха от пътя си. Един-двама дори понечиха да го оплюят, но побързаха да стиснат устни и да се махнат.

И си помислиха: „Тия очи! Като бургии!“

Нечий глас го повика от тъмата:

— Ей, голямото момче! Искаш ли да се позабавляваш?

— О, да! — унесено възкликна Уиндъл Пунс. — О, да! Да!

Обърна се натам.

— Как пък не, по дяволите! — изсъска гласът.

Някой се отдалечи припряно.

Лицето на Уиндъл посърна.

Явно животът принадлежеше само на живите. Май сбърка, като се върна в тялото си. Глупаво беше да очаква нещо.

Загърби квартала и, без да насилва сърцето си да бие, се запъти обратно към Университета.

Уиндъл се затътри през двора към Голямата зала. Архиканцлерът би трябвало да знае какво може да се…

— Ето го!

— Той е!

— Дръжте го!

Влакът на мислите в главата на Уиндъл се сурна от ръба в пропастта. Огледа петте зачервени, притеснени и преди всичко познати липа.

— О, здрасти. Декане — смънка нещастен. — Я, това бил Старшият наставник. А, да, Архиканцлер, не ви видях веднага…

— Хванете му ръката!

— Не го гледайте в очите!

— Уиндъл, това е за твое добро!

— Не е Уиндъл! Това е изчадие на нощта!

— Уверявам ви…

— Държите ли му краката?

— Ти хвани другия крак!

— Всички ръце и крака ли докопахте? — изрева Архиканцлерът.

Магьосниците закимаха.

Муструм Ридкъли бръкна в широката си роба.

— Е, злотворно създание в човешки облик, какво ще кажеш за това? Ха сега!

Уиндъл примижа към дребното нещо, тикнато тържествуващо под носа му.

— Ами-и… — подхвана неуверено. — Бих рекъл… да… хъм… да, миризмата е много характерна, значи е… несъмнено Allium sativum. Обикновен чесън. Нали?

Магьосниците се изцъклиха. После зяпнаха малката бяла скилидка. И пак се вторачиха в Уиндъл.

— Познах, а? — опита да се усмихне той.

— Ъ-ъ… — проточи Архиканцлерът. — Да, вярно. — Ридкъли поумува какво би могъл да добави. — Браво на тебе.

— Благодари ви, че все пак правите нещо — промълви Уиндъл. — Наистина съм ви признателен. — Той пристъпи напред. Със съшия успех магьосниците биха се помъчили да задържат плаващ айсберг. — А сега ще си полегна. Беше труден ден.

Заклатушка се навътре в сградата и заскърца по коридорите към своята стая. Някой май бе донесъл нещата си тук, но Уиндъл лесно реши проблема — награби всичко накуп и го изхвърли в коридора.

И се просна на леглото.

Сън… Е, поне беше уморен. Не е зле за начало. Но заспиването означаваше да загуби контрол, а още не беше уверен, че всичко в тялото му работи поносимо.

А и като опря до това, имаше ли изобщо нужда от сън? В края на краищата беше покойник. Уж било като да заспиш, ама по-дълбоко. Хората разправяха, че смъртта приличала на унес, но отплеснеш ли се задълго, разни части ти изгниват и окапват.

Пък и какво би трябвало да се случва, докато спи? Да сънува… не беше ли свързано с подреждането на спомените в паметта или нещо подобно? Как се прави съзнателно?

Той впери поглед в тавана.

— Как да знам, че умирането било такава главоблъсканица?

След малко слабичък, но несекващ шум го подтикна да завърти глава в тази посока.

Над камината имаше декоративен свещник, прикрепен със скоба към стената. Толкова привична част от обзавеждането, че Уиндъл бе престанал да я забелязва през последните петдесет години.

Свещникът се отвинтваше. Болтчето се въртеше бавничко и на всеки оборот скрибуцаше лекичко. След малко пална и свещникът изтрака на пода.

Необяснимите явления не са редки в Света на Диска.[8] Само че обикновено са по-смислени или поне по-интересни.

Май нищо друго не помръдваше. Уиндъл се успокои и пак се зае с подреждането на паметта си. Откриваше дреболии, чието съществуване отдавна бе престанал да подозира.

Зад вратата си пошепнаха малко, тя се отвори с трясък…

— Дръжте му краката! Дръжте му краката!

— Не му пускайте ръцете!

Уиндъл се напъна да седне.

— О, здрасти пак на всички. Какво става?

Застанал срещу него, Архиканцлерът порови в някакъв чувал и извади голям тежък предмет.

Вдигна го над главата си.

— Ха сега!

Уиндъл се взря внимателно.

— Да? — подкани го да продължи.

— Ха сега — повтори Ридкъли, но не толкова победоносно.

— Това е символичната двуостра брадва, присъща на култа към Слепия Йо — сподели Уиндъл.

Архиканцлерът го изгледа стъписан.

— Ъ-ъ, да… прав си.

Метна брадвата през рамо и едва не лиши Декана от лявото му ухо. Отново порови в чувала.

— Ха сега!

— Чудесно изработен мистичен зъб на Офлър, Бога-крокодил — заяви Уиндъл.

— Ха сега!

— А това е… чакай да помисля… да, комплект летящи патици от култа към Ордпор Пошлия. Ей, това взе да става забавно!

— Ха сега.

— Това е… не подсказвайте!… това е свещеният дългочеп на овеяния с лоша слава култ Сути, нали?

— Ха сега?

— Това май е една от триглавите риби в религията на триглавите риби, която изповядват в Хоуондаленд.

— Нелепо е — поклати глава Архиканцлерът и пусна рибата на пода.

Раменете на магьосниците се превиха. Оказа се, че религиозните символи не са толкова универсален лек срещу неумрели.

— Искрено съжалявам, че ви досаждам — промълви Уиндъл.

Деканът изведнъж се ободри.

— Дневна светлина! Това ще свърши работа!

— Хванете пердето!

— Хванете и другото перде!

— Раз, два, три…_хайде!_

Уиндъл примига от силните слънчеви лъчи.

Магьосниците затаиха дъх.

— Съжалявам. Изглежда не ми действа.

Пак се прегърбиха унило.

— Нищичко ли не усещаш? — заяде се Ридкъли.

— Не ти ли се струва, че ще се разпаднеш на прах и ветровете ще я развеят? — с надежда попита Старшият наставник.

— Ами ако стоя на слънце твърде дълго, носът ми се лющи — сети се Уиндъл. — Не знам дали това се зачита.

Направи опит да се усмихне.

Магьосниците се спогледаха и вдигнаха рамене.

— Изчезвайте — нареди Архиканцлерът и те се изнизаха.

Ридкъли ги последва. Поспря на прага и размаха пръст към Уиндъл.

— Този отказ да сътрудничиш не е в твоя полза — увери го и затръшна вратата.

След няколко секунди четирите бурмички, крепящи бравата, бавно се отвинтиха. Издигнаха се във въздуха, закръжиха под тавана и накрая паднаха.

Уиндъл поумува над случката.

Спомени. Имаше ги в изобилие. Спомени, трупани сто и тридесет години. Приживе не успяваше да си припомни и една стотна от онова, което му беше достъпно сега. Умът му не беше задръстен с нищо освен правата сребърна нишка на мисълта. Затова долавяше струпаните спомени. Всичко прочетено, всичко видяно, всичко чуто. Подредено и спретнато. Не забравяше. Всичко си беше на мястото.

Три необясними явления за един ден. Четири, ако включеше и факта, че самият той още съществуваше. Наистина необяснимо.

Значи трябваше да се намери обяснение.

Да, но това беше проблем на останалите. Всеки проблем вече засягаше само останалите.

Магьосниците клечаха пред вратата на стаята му.

— Да не сме пропуснали нещо? — провери Ридкъли.

— Защо не накараме неколцина от слугите да го направят? — смотолеви Старшият наставник. — Излагаме се.

— Защото искам да бъде направено подобаващо и достойно! — озъби му се Архиканцлерът. — Ако някой ще погребва магьосник на кръстопът, и то със забит в гърдите му кол, задължително е да го сторят други магьосници. Все пак сме негови приятели.

— Впрочем що за чудо е това? — недоумяваше Деканът и разглеждаше инструмента в ръцете си.

— Нарича се лопата — осведоми го Старшият наставник. — Виждал съм как градинарите боравят с нея. Забиваш острия край в пръстта, после става малко по-сложно.

Ридкъли примижа и надникна през ключалката.

— Още си лежи. — Надигна се, изтупа прахоляка от коленете си и сграбчи дръжката на вратата. — Така. Аз ще броя. Раз… два…

Градинарят Модо буташе количката с отрязани от живия плет клонки към огъня, който накладе зад Крилото по високоенергийна магия. Ненадейно го подминаха половин дузина магьосници с доста висока за тях скорост. Носеха Уиндъл Пунс.

Модо го чу да казва:

— Архиканцлер, питам ви сериозно — убеден ли сте, че това не е безсмислено?…

— Упорстваме за твое благо — заяви Ридкъли.

— Знам, знам, но…

— Скоро ще се почувстваш както преди — вметна Ковчежникът.

— Няма, бе! Нали заради това е цялата шетня?! — изсъска му Деканът.

Свърнаха зад ъгъла. Модо отново хвана ръчките на количката и я избута замислено към усамотеното кътче, където палеше огън, трупаше тор да прегаря и си бе направил малък навес, под който седеше, щом завали.

Бе работил като помощник-градинар в двореца, но тук беше несравнимо по-интересно. Виждаше какви ли не чудати страни от живота.

Анкх-морпоркското общество прекарва голяма част от времето си на улицата. Винаги се случва нещо любопитно. Например в момента коларят на една каруца, натоварена с плодове, държеше Декана за яката петнайсетина сантиметра над калдъръма. Освен това го заплашваше, че щял да му залепи лицето за тила.

— Карам праскови, чактиса ли? — продължаваше да реве с бичи глас. — Знаеш ли к’во става с прасковите, ако полежат повечко в щайгите, а? Натъртват се. Ама като гледам, още някой тука ще се натърти, истината ти казвам.

— Впрочем аз съм магьосник — отвърна Деканът, чиито островърхи ботуши се клатушкаха над земята. — Ако правилата не ми забраняваха да употребя магия за нападателни цели, щеше да си докараш голяма беля.

— А бе, вие к’во правите тука поначало? — попита коларят и му позволи да стъпи на земята, а самият гой се озърна с подозрение.

— Ъхъ — намеси се мъжът, който едва удържаше четворката коне, впрегнати пред каруца с дървени трупи, — к’во става? Некои хора требе да си земат надницата днеска за ваше сведение!

— Ей, вие отпред, размърдайте се!

Каруцарят с буйните коне се завъртя ядно назад към опашката от возила.

— И аз искам, ама що да сторя? Сбирщина магьосници разкопават скапаната улица!

Изцапаното с пръст лице на Архиканцлера се подаде от ямата.

— Да му се не знае, Декане, казах ти да оправиш неразборията!

— Но аз тъкмо помолих този господин да завие и да мине по друга улица — обясни Деканът, който вече се притесняваше да не се задуши.

Човекът с плодовете го обърна във въздуха така, че да вижда претъпканите улици.

— Ти опитвал ли си да обърнеш шейсетина каруци наведнъж, а? Няма да е лесно. Пък и заради вас никой не може да шавне, щото сте затворили улиците в четирите посоки и всеки се пречка някому, светна ли ти в тиквата?

Деканът се помъчи да кимне. Той поначало се бе усъмнил разумно ли е да копаят дупка насред кръстовището на Улицата на малките богове и Широката улица — и двете с най-натовареното движение в Анкх-Морпорк. Но всичко изглеждаше много логично, преди да започнат. Дори най-опърничавият неумрял би трябвало да си остане благопристойно погребан под такъв уличен трафик. За жалост никой не се сети да помисли ще има ли затруднения, ако копаят на най-оживеното кръстовище денем.

— Я да видим какво става тук!

Гъмжилото зяпачи се отдръпна, за да мине закръгленото туловище на сержант Колън от Градската стража. Той напредваше неудържимо с търбуха напред. Щом зърна магьосниците в дълбоката яма, изровена насред кръстовището, неговото огромно червендалесто лице грейна.

— Я гледай ти… Международна банда крадци на кръстовища, тъй ли?

Преливаше от радост. Неговата дългосрочна стратегия за работата на полицията се оправда!

Архиканцлерът изсипа една лопата от глинестата анкх-морпоркска почва върху ботушите му.

— Стига тъпотии, човече! — сопна се Ридкъли. — Заели сме се с жизненоважно дело.

— О, всички тъй разправят, като ги спипаме — възрази сержант Колън, чийто ум не се отклоняваше лесно от избраната пътека, щом набереше инерция. — Хващам се на бас, че стотици селца в диви страни като Клач са готови да платят мило и драго, за да се сдобият с такова престижно кръстовище.

Ридкъли се облещи, ченето му увисна.

— Какви ги дърдориш, полицай?! — Посочи сърдито островърхата си шапка. — Не чуваш ли какво ти казвам? Ние сме магьосници. И тази работа засяга само нас. Бъди така добър да оправиш това задръстване наоколо…

— … тия праскови се натъртват дори ако никой ги зяпне по-задълго… — боботеше глас зад гърба на сержант Колън.

— Изкуфелите дъртаци ни заклещиха тука от половин час — оплака се търговец на добитък, чиито четиридесет говеда отдавна се пръснаха безцелно по близките пресечки. — Искам да ги тикнете в ареста.

Сержантът проумя, че неволно е излязъл на сцената в драма със стотици участници, някои от тях — магьосници, и всички до един разгневени.

— Е, с какво се занимавате? — попита отпаднало.

— Погребвахме наш колега. Не виждаш ли? — троснато заяви Ридкъли.

Колън тутакси се загледа в отворения ковчег до ямата. Уиндъл Пунс му махна с ръка.

— Ама… той не е умрял, нали?

Челото му се набръчка от усилие да осмисли положението.

— Външността понякога заблуждава — напомни Архиканцлерът.

— Но той ми маха.

— Е, и?

— Не е много нормално мъртъвците да…

— Всичко е наред, сержант — прекъсна го Уиндъл.

Сержант Колън се примъкна до ковчега.

— Вас ли видях да се хвърляте в реката снощи? — попита тихичко.

— Да. Бяхте много услужлив.

— А после си излязохте, сякаш нищо не е било.

— Уви, така беше.

— Само че стояхте под водата цяла вечност.

— За съжаление в реката беше твърде тъмно. Едва намерих стъпалата.

Сержант Колън по неволя се примири с логиката на събитията.

— Е, щом е тъй, значи трябва да сте покойник. Друг освен мъртвец не може да издържи толкоз под водата.

— Вярно си е — съгласи се Уиндъл.

— Но защо махате с ръце и приказвате? — пак се озадачи Колън.

Старшият наставник надигна глава над ръба на дупката.

— Сержант, случва се труповете да помръдват и да издават звуци — обясни охотно. — Всичко се дължи на мускулни спазми.

— Вярно си е — отново промълви Уиндъл. — И аз съм чел за това.

— А-а… — Сержантът се огледа. — Тъй, значи — смънка сащисан. — Е… вие си знаете, предполагам…

— Добре, приключихме. — Архиканцлерът се измъкна от ямата. — Достатъчно е дълбока. Хайде, Уиндъл, време ти е да легнеш долу.

— Уверявам ви, че съм трогнат — промълви Уиндъл и се отпусна по гръб.

Беше хубав ковчег от погребалното бюро на Брястовата улица. Архиканцлерът му позволи сам да си го избере.

Ридкъли взе голям чук.

Уиндъл пак седна в ковчега.

— Всички положиха толкова усилия…

— Да, да… — Архиканцлерът се озърна нетърпеливо. — Кой носи дървения кол?

Магьосниците се вторачиха в Ковчежника.

Той доби нещастен вид.

Ровеше смутен в чувала.

— Ами не намерих.

Ридкъли закри очите си с длан.

— Така-а… — изсумтя кротко. — Защо ли изобщо не съм изненадан? А какво носиш?

— Връзка магданоз — прошепна Ковчежникът.

— От нерви е, да знаете — припряно го оправда Деканът.

— Магданоз… — Около самообладанието на Ридкъли можеха да се огъват подкови. — Аха…

Ковчежникът подаде повехналата зелена китка и Архиканцлерът я взе.

— Виж сега, Уиндъл, искам да си представиш, че в ръката си държа…

— Нямам нищо против — побърза да се отзове Уиндъл.

— Не знам дали ще мога да забия…

— Все ми е едно, повярвай — пак го прекъсна Уиндъл.

— Наистина ли?

— Важното е, че принципът е спазен. Вероятно е достатъчно да ми дадеш магданоза, но мислено да забиеш кол.

— Много почтено от твоя страна — похвали го Ридкъли. — Ей тъй те искам.

Протегна драматично връзката магданоз.

— На ти!

— Благодаря — промълви Уиндъл.

— Сега да заковем капака и да си вървим, че е време за обяд — натърти Архиканцлерът. — Не се притеснявай, Уиндъл. Непременно ще има полза. Днес беше последният ден от остатъка на живота ти.

Уиндъл си лежеше в мрака и слушаше как коват пироните. Ковчегът се раздруса, някой обвини приглушено Декана, че не държи здраво. После по капака затрополи пръст, шумът слабееше и се отдалечаваше.

Не след дълго глух тътен оповести, че градът се занимава безпрепятствено с всекидневието си. Дори се чуваха неясни гласове.

Уиндъл потропа сърдито по капака.

— Не може ли по-тихо? Тук някой се мъчи да бъде умрял!

Гласовете стихнаха, отдалечиха се забързани стъпки.

Уиндъл си полежа. Не знаеше колко време мина. Опита се да прекрати всякакви дейности на тялото си, но така само се почувства неприятно. Защо беше толкова трудно да умре? Други хора май го постигаха лесно, и то без да са тренирали предварително.

Ето, засърбя го и кракът.

Понечи да протегне ръка и да се почеше, но напипа нещо дребно и ръбесто. Опита се да свие пръсти около находката.

Май беше кибритена кутийка.

В ковчег? Да не им е щукнало, че ще иска и да изпуши една-две пури на спокойствие?

След разнообразни усилия успя да смъкне единия си ботуш с другия крак, извъртя се, намести се и накрая хвана удобно кутийката. Така имаше и местенце да драсне клечката…

Пламъче със сернист дъх освети малкия му правоъгълен свят.

Отвътре на капака бе забодено с карфица някакво картонче.

Уиндъл прочете написаното.

Прочете го пак.

Клечката догоря.

Запали още една, за да провери дали прочетеното наистина го има.

И третия път посланието му се стори шантаво:

Мъртви сте? Може би и потиснати?

Иска ви се да започнете отначало?

Тогава защо не се отбиете в

КЛУБ „НОВО НАЧАЛО“?

Всеки четвъртък в полунощ,

„Брястовата улица“ 668.

ВСЯКО ТЯЛО Е ДОБРЕ ДОШЛО.

Втората клечка угасна, изчерпвайки кислорода в ковчега.

Уиндъл продължи да лежи в тъмата, докато умуваше какво да предприеме и дояждаше магданоза.

Кой би помислил?

Изведнъж покойният Уиндъл Пунс беше споходен от прозрението, че проблемите не засягат само останалите. Тъкмо светът те избута настрана и откриваш, че е пълен с твърде странни неща. От опит знаеше, че живите не научават дори половината от съществуващото наоколо, защото са прекалено заети с живеенето. Уиндъл отсъди мъдро, че зрителите на трибуните несъмнено виждат повече от играчите долу.

Именно живите обръщаха гръб на необичайното и удивителното, защото животът преливаше от привичното и втръсналото. И все пак животът си е странен. В него има бурмички, които се отвинтват сами, и малки картонени покани към мъртъвци.

Изпълни го решимост да разбере какво става всъщност. А после… Щом Смърт не искаше да дойде при него, той щеше да отиде при Смърт. Имаше си права. Ама ха! Предстоеше му най-увлекателното издирване на безследно изчезнал в цялата история.

Уиндъл се ухили в мрака.

Смърт… безследно изчезнал. Как звучи само…

Значи днес беше първият ден от остатъка на живота му.

А Анкх-Морпорк лежеше в краката му. Е, зависи от гледната точка. Единствената посока, в която можеше да се отправи, беше все нагоре.

Размърда ръка, напипа картончето и го стисна със зъби.

Уиндъл Пунс изпружи крака до края на дървения сандък, опря ръце зад главата си и натисна.

Мократа пръст на Анкх-Морпорк се размърда.

По навик Уиндъл спря да си поеме дъх, но си спомни, че е безсмислено. И напъна пак. Дъното на ковчега се нацепи.

Уиндъл придърпа капака към себе си и го разкъса като хартийка. Сдоби се с парче от дъска. То едва ли би послужило като лопата в ръцете на оногова, който не може да се мери по сила с което и да е зомби.

Уиндъл Пунс се обърна по корем, започна да изгребва пръстта под себе си с импровизираната лопата и се отправи към своето ново начало.

Представете си следната картина — равнина със заоблени гънки тук-там.

Късно лято в земите на октариновата трева под извисяващите се върхове на Овнерог, наоколо преобладават кехлибареното и златистото. Жегата препича земята. Щурците цвърчат като в тиган. Дори въздухът е твърде сгорещен, за да шавне. Никой от живите не помни по-топло лято, а хората тук живеят дълго, много дълго.

Представете си силует върху кон, който напредва полека по пътя, покрит с един пръст прах. Пшеницата в нивите от двете му страни вече обещава невиждана благодат.

Представете си ограда от избелели, мъртви късове дърво. На нея е забодена бележка. Слънцето почти е заличило буквите, но още може да се разчетат.

Една пътечка се отклонява от пътя към няколко скупчени, избелени с вар сгради.

Представете си бавни крачки.

Представете си отворена врага.

Представете си зад нея хладна сумрачна стая. Личи си, че в нея никой не се свърта задълго. Това е стая за хора, които повечето време са навън, но притъмнее ли, трябва да се приберат. В такова помещение спят кучета, окачат се хамути и дъждобрани от промазана кожа. Има бирена бъчонка до вратата. Подът е настлан с каменни плочи, а по гредите на тавана са забити куки за бекон. Около старателно изстърганата маса могат да седнат трийсетина мъже.

Няма мъже. Няма кучета. Няма бира. Няма бекон.

След тропането по вратата отново се възцари тишина, после по плочите зашляпаха чехли. След малко надникна кльощава стара жена, чието лице имаше повърхност и цвят на лешник.

— Да?

— НА БЕЛЕЖКАТА ПИШЕ „ТЪРСЯ ПОМОЩНИК“.

— Тъй ли било? Тъй ли, а? Виси там от миналата зима!

— ИЗВИНЕТЕ, НЕ РАЗБРАХ. НЯМАТЕ ЛИ НУЖДА ОТ ПОМОЩНИК?

Очите на сбръчканото лице го огледаха придирчиво.

— Да знаеш, че не мога да плащам повече от шест пенса на седмица.

Извисяващата се фигура, очертана от слънчевите лъчи, като че се замисли.

— ДОБРЕ — промълви накрая.

— А и дори не знам на коя работа да те пратя първо. Тука не сме имали свестен помощник от три години. Просто наемам ония лениви нехранимайковци от селото, ако имам нужда от още чифтове ръце.

— ДА?

— Значи не си против?

— ИМАМ КОН.

Старицата се отмести, за да погледне зад него. В двора стоеше най-внушителният жребец, който бе виждала. Очите й се присвиха.

— Конят е твой, а?

— ДА.

— С всичкото туй сребро по хамута и останалото?

— ДА.

— Ама си готов да работиш за шест пенса на седмица?

— ДА.

Тя стисна устни. Гледаше ту непознатия, ту коня, ту запустялото стопанство. Май стигна до някакво решение, вероятно поради причината, че ако нямаш кон, няма и защо да се боиш от конекрадец.

— Ще спиш в плевнята, ясно?

— ДА СПЯ ЛИ? ДА. РАЗБИРА СЕ. ТРЯБВА И ДА СПЯ.

— Щото бездруго не мога да те пусна в къщата. Не е прилично.

— ПЛЕВНЯТА ЩЕ МЕ ЗАДОВОЛИ НАПЪЛНО, УВЕРЯВАМ ВИ.

— Но можеш да идваш в къщата да ядеш.

— БЛАГОДАРЯ ВИ.

— Името ми е госпожица Флитуърт.

— ДА.

Тя зачака.

— Сигурно и ти си имаш име — подкани го след малко.

— ДА. ТАКА Е.

Жената чакаше.

— Е?

— ИЗВИНЕТЕ?

— Как ти е името?

Непознатият я позяпа и се заозърта много притеснен.

— Хайде, казвай — настоя госпожица Флитуърт. — Няма да наема човек без име, господин…

Фигурата се вторачи нагоре.

— МОЖЕ ЛИ ДА СЪМ ГОСПОДИН НЕБОСВОДСКИ?

— Не съм чувала за фамилия Небосводски.

— ТОГАВА ГОСПОДИН… ПОРТАЛСКИ?

Тя кимна.

— Тъй може. Навремето познавах един Порталски. Ъхъ. Господин Порталски. А малкото ти име? Само не ми разправяй, че нямаш и малко име. Трябва да си Бил, Том, Брюс или все някакъв.

— ДА.

— Какво е?

— ЕДНО ОТ ТЕЗИ ИМЕНА.

— Кое?

— АМИ… ПЪРВОТО?

— Да не си Бил?

— ДА?

Тя подбели очи от нетърпение.

— Добре, де, Бил Небосводски…

— ПОРТАЛСКИ.

— А, да. Извинявай. Добре, Бил Порталски…

— НАРИЧАЙТЕ МЕ САМО БИЛ.

— А ти ще се обръщаш към мен с „госпожице Флитуърт“. Сигурно искаш да вечеряш?

— ИСКАМ ЛИ? А-А… ВЯРНО. ВЕЧЕРНОТО ЯСТИЕ. ДА.

— Правичката да ти кажа, наглед си гладувал почти до смърт. Че и малко отгоре.

Тя примижа и се взря във фигурата. Незнайно защо много се затрудняваше да прецени как изглежда Бил Порталски или дори да си спомни ясно как звучи гласът му. Знаеше, че той е пред нея и сигурно бе говорил… иначе защо тя помнеше думите му?

— По нашите краища мнозина не се назовават с името, дадено им при раждането — подхвърли тя. — Открай време повтарям, че няма полза да задаваш лични въпроси. Нали си годен за работа, господин Бил Порталски? Още не сме извозили сеното от високите ливади, а дойде ли време за жътва, ще се скъсаме от работа. Ти умееш ли да косиш?

Бил Порталски като че обмисли старателно въпроса и отговори:

— СПОРЕД МЕН ОТГОВОРЪТ НЕСЪМНЕНО Е „ДА“, ГОСПОЖО ФЛИТУЪРТ.

Диблър Сам Си Прерязвам Гърлото също смяташе, че няма полза от лични въпроси, особено ако се отнасят за него и се състоят горе-долу в „Това, което продаваш, твое ли е?“. Но никой не налиташе да го сгълчи, че продава чужда собственост, друго не го интересуваше. Тази сутрин пробута над хиляда от малките кълба, наложи се да плати на един трол, за да домъква още от загадъчния източник в мазето.

Хората направо се влюбиха в тях.

Боравенето с тях беше смешно просто и ставаше достъпно дори за средностатистическия жител на Анкх-Морпорк след няколко несполучливи опита.

При разтръскване на кълбото облак от мънички снежинки се завихряше в течността вътре и изящно обсипваше миниатюрен модел на някоя от градските забележителности. В едни това беше Университетът, в други — Кулата на Занаята или Бронзовият мост, или Дворецът на Патриция. Детайлите бяха изпипани потресаващо.

Накрая стоката свърши. Диблър съжаляваше. Е, щом като — формално погледнато — малките кълба не бяха негови (но морално, разбира се, морално му принадлежаха), не би могъл да се оплаква. Естествено нищо не му пречеше да се оплаква, но само под носа си, и то незнайно от кого. Все пак така май беше най-добре. Пробутвай набързо и евтино. Да ти се махнат от главата. После с чиста съвест ще разпериш ръце в жест на оскърбена невинност и ще възкликнеш: „Кой, аз ли?!“

Бяха хубавички, не можеше да се отрече. Освен надписа, колкото и да беше странно. На дъното на всяко кълбо имаше непохватно изписани буквички, сякаш ги бе надраскало създание, незапознато с писмеността, което е копирало нещо видяно. Под дребничките подробни модели на сградите се четяха следните думи:

ПОД РЪК

ОТ АНКХ-МОРПОРК

Муструм Ридкъли, Архиканцлерът на Невидимия университет, беше безогледен автоподправяч.[9] Имаше си собствено комплектче за целта, което поставяха пред него при всяко хранене. То съдържаше сол, три вида пипер, четири вида горчица, четири вида оцет, петнадесет вида лютеници и сосове, както и личния му любим вкусов подобрител — сос „Ау-ау“. Той представляваше смес от отлежала шльокавица, кисели краставички, пъпки от екзотични храсти, горчица, сок от манго, фурми, счукано уахуни, есенция от аншоа и (което никак не е за пренебрегване) сяра и селитра за по-голяма сила. Ридкъли бе наследил рецептата от своя чичо. Веднъж този негов роднина заедно с щедрата порция печено месо похапна половин литър от соса, гризна препечена филийка да си успокои стомаха, запали лулата си и изчезна при загадъчни обстоятелства, макар че намериха обувките му на покрива следващото лято.

За обяд имаше студено овнешко. Превъзходно си отиваше със сос „Ау-ау“. Например в нощта, когато настъпи краят на чичо Ридкъли, двете съставки отидоха заедно на пет километра от къщата, и то за броени секунди.

Муструм си върза салфетката зад врата, потри длани и посегна.

Поставката с комплектчето се дръпна.

Той пак се опита да я докопа. Поставката се плъзна встрани.

Ридкъли въздъхна.

— Ей, типове, нали се разбрахме — никакви магии на трапезата! Всички знаете правилата. Кой си играе на шикалки с мен?

Другите старши магьосници го зяпаха безизразно.

— Вече не можем да играем на шикалки — отбеляза Ковчежникът, който в момента имаше само случаен контакт с разсъдъка си. — Май… май загубихме шикалките…

Озърна се, изкикоти се и пак се зае със задачата да нареже мръвката с лъжица. Съседите му по маса не позволяваха той да хваща нож.

Цялата поставка се издигна плавно във въздуха и се завъртя величаво. После избухна.

Магьосниците, наплескани с оцет и скъпи подправки, я зяпаха облещени.

— Може да е от онзи сос — предположи неуверено Деканът. — Още снощи като че премина в критично състояние.

Нещо го цапна по главата и падна в чинията с обяда му. Оказа се болт от черно желязо, дълъг десетина сантиметра.

Друг болт зашемети умерено Ковчежника.

След секунда-две трети болт се заби в масата пред пръстите на Архиканцлера и остана да стърчи.

Всички магьосници погледнаха нагоре.

Вечер Голямата зала се осветяваше от един-единствен грамаден полилей, макар че думата, толкова често свързвана с искрящи стъклени призмички, едва ли подхождаше за гигантското, опушено, тежко, отрупано със стопена лой творение, увиснало заплашително под тавана като изтичащ срок за плащане на лихви. Побираше хиляда свещи. И се намираше точно над масата на старшите магьосници.

Поредният болт звънна на пода до камината.

Архиканцлерът се прокашля и подсказа:

— Да бягаме, а?

Полилеят падна.

Парчета от маси и съдове се забиха в стените. Смъртно опасни буци лой колкото човешка глава изхвърчаха с бръмчене през прозорците. Цяла свещ, изскочила с бесен рикошет от отломките, проби една врата.

Архиканцлерът се отскубна от останките на своето кресло и кресна:

— Ковчежнико!

Измъкнаха Ковчежника от камината.

— Ъ-хъм, да, Архиканцлер? — изписука той.

— Това пък какво беше?

Шапката на Ридкъли подскочи над главата му.

Беше типичната за магьосническото съсловие шапка е широка провиснала периферия и остър връх, но приспособена за любимия на Архиканцлера живот на чист въздух. В нея бяха забити риболовни кукички. Под лентата бе затъкнат мъничък арбалет с пистолетна дръжка, в случай че Ридкъли види подходящ дивеч по време на кросовете. Освен това Архиканцлерът бе установил, че острият връх е с идеални размери за бутилчица от „Твърде особеното престаряло бренди на Бентинк“. Той много се привърза към шапката си.

Но в момента тя явно не му отвръщаше с взаимност.

Зарея се полека из помещението. Чу се тихо, но ясно бълбукане.

Архиканцлерът скочи на крака.

— Що за безобразие! — изрева. — Тая пиячка е по десет долара четвъртинката!

Хвърли се към шапката, не я хвана и се понесе нататък, докато не спря метър-два над пода.

Ковчежникът вдигна ръка изнервен.

— Да няма нашествие на червеи-дървояди? — предположи колебливо.

— Ако туй продължи още — заръмжа Ридкъли, — ама дори мъничко, страшно ще се ядосам, чувате ли?!

Незнайната сила го пусна на пода в мига, когато голямата двукрила врага се отвори. Влезе забързано един от портиерите, следваше го цял отряд от дворцовата стража на Патриция.

Капитанът огледа Архиканцлера от главата до петите с изражението на човек, който произнася думите „цивилен“ и „хлебарка“ с един и същ тон.

— Ти ли си старшият тука?

Архиканцлерът приглади робата си и напразно се опита да повтори действието с брадата си.

— Да, аз съм Архиканцлерът на този университет.

Капитанът разглеждаше залата с нескрито любопитство. Всички студенти се бяха скупчили уплашено в отсрещния край. Разплескана храна покриваше стените чак до тавана. Около парчетиите от полилея бяха пръснати отломки от маси и скамейки като повалени дървета около забил се в земята метеорит.

Капитанът заговори с отвращението на тип, приключил с образованието си към своята девета година, затова пък наслушал се на разни историйки…

— Даваме воля на буйния си младежки дух, а? — процеди той. — Замеряли сме се с кифлички и малко сме прекалили, тъй ли?

— Мога ли да знам какво означава това нахлуване? — ледено изрече Ридкъли.

Капитанът се облегна на копието си.

— Ами ето какво става. Патрицият се е затворил в спалнята си, щото из двореца хвърчат мебели, направо не е за вярване, а готвачите не щат и да припарят до кухнята, сещате се там какво хвърчи…

Магьосниците упорито отбягваха да поглеждат върха на копието. Той започна да се отвинтва.

— Както и да е — продължи капитанът, без да се заслушва в чегъртането на метал, — викна ме Патрицият през ключалката и ми рече: „Дъглас, защо не отскочиш до Университета, за да попиташ старшия там ще бъде ли така добър да намине насам, ако не е прекалено зает?“ Ама ако предпочитате, да се върна и да му предам, че сте се увлекли в студентски шегички.

Острието на копието вече се клатушкаше.

— А бе, ти слушаш ли ме? — наежи се капитанът.

— Хъм? Какво? — сепна се Архиканцлерът и откъсна поглед от въртящия се метал. — О, да. Е, уверявам те, добри ми човече, че причината за всичко това не е в нас…

— Ааах!

— Моля?

— Острието ми падна на крака!

— Нима? — невинно се осведоми Ридкъли.

Капитанът подскачаше на едни крак.

— Казвайте, проклети фокусници, идвате или не?! — попита на пресекулки. — Щото шефът не е много доволен. Ама никак.

Огромен безформен облак от жизнена сила се стелеше по Диска като вода, събираща се зад бент. Смърт не беше наоколо да отнема тази сила, когато е завършила пътя си, и тя нямаше къде да се дене.

Тук-там се заземяваше в случайни прояви на полтъргайст, досущ като проблясъци на мълнии преди страшна лятна буря.

Всичко съществуващо се стреми към живот. В това е същината на жизнения цикъл. Тъкмо този двигател тласка огромните биологични помпи на еволюцията. Всичко напира да пропълзи нагоре по дървото на живота, да си проправи път с нокти, пипала или щипки към следващата ниша, докато не стигне до самия връх… и накрая да се окаже, че не си е струвало чак толкова усилията.

Всичко съществуващо се стреми към живот. Дори неживите неща, които притежават полуживот или негово подобие, ако ще и само метафорично. И както с внезапния горещ вятър разцъфтяват чудати и неестествени съцветия…

Имаше нещо странно в малките стъклени кълба. Човек се чувстваше принуден да вземе едно в ръка, да го разклати и да гледа как хубавичките снежинки се стелят и блещукат. А после да отнесе кълбото вкъщи и да го сложи на лавицата над камината.

И да не мисли повече за него.

Отношенията между Университета и Патриция, абсолютния властител и донякъде благ диктатор на Анкх-Морпорк, се отличаваха с изтънчена сложност.

Магьосниците твърдяха, че като служители на висшата истина не се подчиняват на светските закони в града.

Патрицият признаваше, че това е донякъде вярно, но заявяваше, че ще си плащат данъците като всички останали, иначе дяволите ще ги вземат.

Магьосниците напомняха, че понеже следват светлината на мъдростта, не се подчиняват на простосмъртните.

Патрицият допускаше, че и това може да е логично, но натъртваше, че дължат на града поголовен данък в размер двеста долара годишно, платими на тримесечие.

Магьосниците изтъкваха, че Университетът се намира на магическа територия и следователно е освободен от данъци, пък и бездруго не може да се плаща данък върху знанието.

Патрицият възразяваше, че може, и още как. Двеста долара на глава. Иначе никоя и друга глава ще падне от раменете си.

Магьосниците споменаваха, че Университетът никога не е плащал данъци на гражданските власти.

Патрицият подхвърляше, че би могъл да си послужи и с военна сила.

Магьосниците подпитваха няма ли данъчни облекчения.

Патрицият заявяваше, че им предлага именно облекчения режим. Строгият изобщо не би им харесал.

Магьосниците се подсещаха, че имало едни владетел още през… а, да, Века на волното конче, който се опитвал да дава заповеди на Университета. Патрицият би могъл да дойде и да разгледа този властник, когато му е удобно.

Патрицият отвръщаше, че ще дойде. Непременно.

Накрая се стигна до споразумение, че макар магьосниците — разбира се! — да не плащат данъци, все пак ще правят напълно доброволно дарение в размер на… да речем, двеста долара годишно от всяко лице, без други условия и с ВЪЗМОЖНОСТ за предоговаряне, само за невоенни и екологично съобразни цели.

Именно това динамично взаимодействие на различните интереси и сили превръщаше Анкх-Морпорк в толкова интересно, възбуждащо духа и преди всичко адски опасно място.[10]

Старшите магьосници не излизаха често по гъмжащите от минувачи широки улици и закътаните пресечки на града, както сигурно са описани в „Добре сме ви сварили в Анкх-Морпорк“, но веднага забелязаха, че положението е далеч от нормалното. Не че камъните от калдъръма и друг път не профучаваха във въздуха, но обикновено ги бе запратила нечия ръка. Не им беше присъщо да летят по собствена воля.

Внезапно се отвори врата и изхвърча костюм, зад който подскачаха чифт обувки, а една педя над празната яка пърхаше шапка. Преследваше ги кльощав мъж, прикриващ с набързо грабната хавлия онова, което обикновено е в панталона.

— Връщайте се веднага! — изпищя той, преди да свърне зад ъгъла. — Още дължа седем долара за вас!

Втори панталон се изсули на улицата и се втурна подир групичката.

Магьосниците се скупчиха като подплашено животно с пет островърхи глави и десет крака, опитваха се да отгатнат кой от тях ще се обади пръв.

— Ей, че смайваща проклетия! — изсумтя Архиканцлерът.

— Тъй ли? — процеди Деканът.

Постара се да намекне с тона си, че всеки ден вижда несравнимо по-смайващи неща, а като насочва вниманието им към някакъв си бягащ костюм, Архиканцлерът просто опозорява магьосничеството.

— Ами да, хич не се заяждай. Не съм срещал шивач в тоя град, който за седем долара да добави и втори панталон.

— О, това ли било… — смънка Деканът.

— Ако пак мине наблизо, спъни го, та да прочета името на етикета.

Един чаршаф се измъкна през прозорец и заплющя в небето.

— Знаете ли — подхвана Лекторът по съвременни руни с пресилено хладнокръвие, — не ми се вярва това да се дължи на магия. Нямам такова усещане.

Старшият наставник порови в дълбоките джобове на робата си. Вътре нещо подрънкваше, шумолеше и от време на време крякаше. Накрая измъкна кубче от тъмносиньо стъкло. Отпред имаше циферблат.

— Носиш това в джоба си? — сопна се Деканът. — Толкова ценен уред?

— Какво е това, по дяволите? — намеси се Ридкъли.

— Невероятно чувствително устройство за измерване на магия — обясни Деканът. — По-точно измерва плътността на магическото поле. Накратко — тавмометър.

Старшият наставник гордо вдигна кубчето на дланта си и натисна бутона отстрани.

Стрелката на циферблата потрепна и замря.

— Видяхте ли? — наду се Старшият наставник. — Само нормален тавмичен фон, който не представлява опасност за гражданството.

— Говори по-силно — подкани го Архиканцлерът. — Не те чувам в тая шумотевица.

Трясък и викове отекваха в къщите от двете им страни.

Госпожа Ивадни Кейк беше медиум.

Не беше изтощена от работа. Малцина от умрелите в Анкх-Морпорк проявяваха желание да си бъбрят със своите все още живи роднини. По-скоро следваха девиза: „Да им избягаме отвъд деветото мистично измерение в десетото.“ Затова тя си запълваше времето с шиене на рокли и работа в полза на църквата… която и да е църква. Госпожа Кейк много си падаше по религията, макар и по доста своеобразен начин.

Ивадни Кейк не беше от медиумите, които обожават завески от мънистени нанизи и тежък дим от благовония, отчасти защото не понасяше благовонията, но преди всичко защото беше от най-кадърните в професията си. Умел фокусник може да ви стъписа до онемяване с обикновена кутийка кибрит и нормално тесте карти. Той не се нуждае от прещипващите пръстите сгъваеми масички и сложните сгъваеми цилиндри на не толкова способните илюзионисти. Така и госпожа Кейк не се кипреше с излишни декорации. Дори кристалното кълбо с промишлена мощност беше само отстъпка пред заблудите на клиентите. Всъщност госпожа Кейк би могла да разгадае бъдещето и в купа с овесена каша.[11] Можеше да я осени прозрение и от един поглед към тигана с пържен бекон. Цял живот прекара в досег със света на безтелесното, макар че в нейния случай „досег“ не е най-точната дума. Тя, така да се каже, направо нахлуваше в спиритичното, тропаше с юмрук и настояваше да говори с управителя.

Докато си приготвяше закуската и режеше кучешка храна за Людмила, започнаха да й се причуват гласове.

Звучаха твърде слабо. А може би изобщо не звучаха, защото не бяха от гласовете, достъпни за нормалните уши. Шепнеха в главата й.

— … по-внимателно, бе… къде ли попаднах… ей, вие, стига сте се бутали…

После изчезнаха.

Замени ги проскърцване от съседната стая. Госпожа Кейк остави вареното яйце и закрачи тромаво натам.

Източникът на звука се намираше под строгата покривка от зебло, сложена върху кристалното кълбо.

Ивадни се върна в кухнята и си избра по-тежък тиган. Размаха го пробно, колкото да свикне с движението, после се прокрадна към покритото кристално кълбо.

Вдигна тигана, готова да цапардоса всяко неприятно явление, и подръпна покривката.

Кълбото се въртеше мудно на своята поставка.

Ивадни го погледа, дръпна пердетата да притъмнее, внимателно настани тежестта на тялото си в креслото, пое си дъх и попита:

— Има ли някой там?

Почти целият таван се срути.

След няколкоминутна борба госпожа Кейк успя да подаде глава от отломките.

— Людмила!

В коридора изтопуркаха тихи стъпки — някакво създание влезе откъм задния двор. Беше несъмнено женска особа, дори привлекателна, поне по общите си очертания, и носеше най-обикновена рокля. Освен това личеше, че страда от излишно окосмяване, което всички розови самобръсначки на света не биха могли да премахнат. Явно според особата през този сезон бяха модерни по-дългите нокти и зъби. Страничният наблюдател би очаквал създанието да изръмжи гърлено, то обаче заговори с приятен и определено човешки глас.

— Мамо?

— Тук съм, отдолу.

Страховитата Людмила вдигна огромен дебел напречник и с лекота го метна настрана.

— Какво се случи? Не си ли беше включила ясновидството?

— Изключих го, за да поприказвам с пекаря. Брей, че щуротия, много се разстроих.

— Да ти направя ли чаша чай?

— Ти пък, нали все трошиш чашите, когато ти настъпи Периодът.

— Вече се справям по-добре — похвали се Людмила.

— Браво на теб, момичето ми, но сама ще си сваря чая. Все пак ти благодаря. — Госпожа Кейк се изправи, изтръска разпрашената мазилка от престилката си и промълви: — Те се развикаха! Ами да, развикаха се! Всички в един глас!

Модо, градинарят на Университета, тъкмо плевеше леха с рози, когато в древната, кадифено гладка морава до него се надигна купчина пръст. Вместо жилаво вечнозелено растение от нея се подаде Уиндъл Пунс и примига от светлината.

— Модо, ти ли си?

— Познахте, господин Пунс. Да ви подам ли ръка?

— И сам ще се справи, благодаря.

— Имам и лопата в барачката, ако желаете.

— Не, всичко е наред. — Уиндъл се измъкна от тревата и изтръска пръстта от останките на робата си. — Съжалявам за моравата — промърмори, щом погледна дупката.

— Няма страшно, господин Пунс.

— Много време ли отдели за нея, докато стане толкова хубава?

— Май минаха около петстотин години.

— Олеле, наистина съжалявам. Вях тръгнал към подземията, но явно съм объркал посоката.

— Не се притеснявайте за това, господин Пунс — бодро подхвърли джуджето. — Бездруго всяка зеленина расте кат пощуряла напоследък. Ще запълня дупката днес следобед, ще посадя още семена и след има-няма петстотин години всичко ще е както трябва. Само почакайте и ще видите.

— Както ми е потръгнало, може и да видя — намуси се Пунс и се огледа. — Архиканцлерът тук ли е?

— Видях всички началници да тръгват към двореца — сподели градинарят.

— Тогава май ще отида да се изкъпя набързо и да се преоблека. Не искам да досаждам никому.

— Дочух, че не само сте мъртъв, ами и погребан — сети се Модо, когато Уиндъл се затътри към вратата.

— Вярно е.

— Нищо не може да попречи на решителния, а?

Уиндъл се озърна.

— Между другото… къде се намира Брястовата улица?

Джуджето се почеса по ухото.

— Не беше ли пряка на Шосето на петмезената мина?

— А, да. Спомних си.

Модо отново се захвана да плеви.

Странният кръговрат в смъртта на Уиндъл Пунс изобщо не го безпокоеше. Нали и дърветата изглеждат мъртви през зимата, а оживяват буйно всяка пролет? Пресъхнали стари семена потъват в почвата и на същото място изникват свежи млади растения. На практика нищо не умира задълго. Дори и купчините тор.

Модо вярваше в торенето със същата страст, която други влагат в религията. Неговите торища шаваха, прегаряха и мъждукаха в мрака, вероятно заради тайнствените и почти сигурно незаконни съставки, които Модо добавяше в тях. Е, никога нищо не бе доказано, пък и никому не би хрумнало да разрови някоя купчина, за да провери.

Мъртви отпадъци, обаче живеят посвоему. И, да речем, подхранват живота на розите. Старшият наставник се бе заел веднъж да обяснява на Модо, че розите му израстват толкова високи, защото това е едно от чудесата на битието. Джуджето обаче се придържаше към мнението, че те просто се стремят да избягат колкото се може по-далеч от обилно наторената почва.

Тази вечер торищата направо подскачаха. И плевелите процъфтяваха. Досега не бе виждал растенията да избуяват толкова скорострелно и пищно. Рече си, че сигурно е от торенето.

Магьосниците завариха хаос в двореца. Разни мебели се плъзгаха насам-натам по таваните. Сребърни прибори, подобно на ято рибки, проблеснаха във въздуха край Архиканцлера и се гмурнаха в близкия коридор. Наглед тук бушуваше ураган, макар и много избирателен и спретнат в опустошенията си.

Бяха дошли и други хора. Сред тях изпъкваха неколцина с облекло досущ като на магьосниците, само че опитното око веднага откриваше съществени разлики в дреболиите.

— Жреци? — изсъска Деканът. — Тук? Преди нас?

Двете групи пъргаво се подредиха и заеха пози, които позволяваха свободно замахване.

— Че за какво ги бива тези? — изфуча под носа си Старшият наставник.

В духовната атмосфера се забелязваше сериозно спадане на температурата.

Един килим отмина с плавни гърчове.

Архиканцлерът кръстоса поглед с огромния Върховен жрец на Слепия Йо. Като висш свещенослужител на висшето божество в пъстрия пантеон на Диска той беше най-близкото подобие на говорител по религиозните въпроси, което град като Анкх-Морпорк би изтърпял.

— Лековерни тъпанари — мънкаше Старшият наставник.

— Безбожни мърлячи — отвърна нисичък аскет, надничащ под мишницата на Върховния жрец.

— Наивни идиоти!

— Атеистична измет!

— Слабоумни угодници!

— Вдетинени фокусници!

— Кръвожадни попове!

— Нагли вълшебници!

Ридкъли размърда вежда. Върховният жрец кимна почти недоловимо.

Оставиха двете групички да се замерят с хули от безопасно разстояние и нехайно се уединиха в сравнително спокойно кътче, където спряха до статуята на елин предшественик на Патриция и пак застанаха лице срещу лице.

— Е… как върви божественият бизнес? — подхвана Ридкъли.

— Стараем се според скромните си възможности. А как върви опасното бърникане в нещата, които не е дадено човеку да проумее?

— Доста добре, бих казал. — Ридкъли свали шапката от главата си и завъртя върха. — Да ти предложа една-две глътчици?

— Алкохолът е уловка за духа. А ти искаш ли цигара? Доколкото знам, и вие си падате по пушенето.

— Не и аз. Ако започна да обяснявам как съсипва белите ти дробове този боклук…

Ридкъли отвинти върха и сипа щедра порция бренди в него.

— Е, какво става?

— Един олтар се издигна във въздуха и се стовари отгоре ни.

— При нас един полилей сам се откъсна от тавана. Всичко се отвинтва. Слушай, когато идвахме насам, край нас прелетя цял костюм! С два панталона, а струва само седем долара!

— Хъм… Успя ли да прочетеш името на етикета?

— А и всичко тупти от живот. Усещаш ли?

— Предположихме, че вие сте се оплескали.

— Не се дължи на магия. Дали боговете не са по-сърдити от обикновено?

— Изглежда не е така.

Зад тях жреците и магьосниците си крещяха с опрени носове.

Върховният жрец пристъпи по-близо до Архиканцлера.

— Мисля си, че имам сили да надделея над глътка-две от твоята уловка за духа. Не съм бил толкова потиснат от времето, когато госпожа Кейк принадлежеше към нашето паство.

— Госпожа Кейк ли? Че коя е тя?

— Вие нали се разправяте с… ужасни Твари от Тъмничните измерения и други изчадия? Такива са страховитите рискове във вашата безбожна професия, ако не греша.

— Прав си.

— Е, ние пък имаме насреща си госпожа Кейк.

В погледа на Ридкъли се четеше ням въпрос.

— По-добре не питай — потръпна жрецът. — И се благодари, че няма да узнаеш от собствен опит какво преживях.

Ридкъли мълчаливо му подаде порцията бренди.

— Между нас да си остане — подхвана жрецът, — но имаш ли някаква представа за причината да настане тази бъркотия? В момента стражниците се опитват да измъкнат негова светлост изпод парчетиите. Ясно ти е, че той ще иска отговори от нас. А аз дори не съм убеден, че знам въпросите.

— Нито магия, нито божествена намеса — промълви Ридкъли. — Може ли да си пийна от уловката? Благодаря. Не е магия, не са боговете… Не остават кой знае какви възможности, нали?

— Дали няма някоя магия, която не познавате?

— И да има, все тая, щом не я познаваме.

— Логично — въздъхна жрецът.

— Дали пък боговете не са подхванали някое не толкова божествено дело за разтуха? — хвана се за последната сламка Ридкъли. — Двама-трима не са ли се сдърпали, а? Богините не спорят ли на коя от тях се пада някоя златна ябълка?

— В момента на божествения фронт всичко е спокойно — заяви Върховният жрец. Очите му се изцъклиха и той заговори, сякаш четеше разтворен сценарий в главата си. — Хиперопия, богиня на обувките, е убедена, че Санделфон, бог на коридорите, е отдавна изчезналият брат-близнак на Грун, бог на извънсезонните плодове. Кой пъхна козата в леглото на Офлър, Бога-крокодил? Дали Офлър подготвя съюз със Седемръкия Сек? А в това време Хоки Шегаджията отново е подхванал старите си номера…

— Да, да, добре — спря го Ридкъли. — Лично аз така и не започнах да се интересувам от тези историйки.

Зад тях Деканът с известен успех възпираше Лектора по съвременни руни да не превърне жреца на Офлър в комплект куфари, а от носа на Ковчежника доста силно шуртеше кръв след точен удар с кадилница.

— Трябва да се покажем единни — предложи Ридкъли. — Съгласен?

— Съгласен.

— Тъй, де. Поне за момента.

Малка тъкана пътечка се зарея кръшно край тях. Върховният жрец върна бутилчицата бренди на собственика й.

— Между другото мама се оплаква, че отдавна не си й писал.

— А бе, вярно си е… — Другите старши магьосници биха се изумили от срама и угризенията, мярнали се в очите на Ридкъли. — Бях твърде зает. Знаеш как става.

— Тя помоли да ти напомня, че очаква и двама ни за обяд на Прасоколеда.

— Не съм забравил — понамръщи се Ридкъли. — Очаквам го с нетърпение. — Обърна се към разгорещеното меле. — Ей, хора, я стига!

— Братя! Проявете смирение! — гръмовно изрече и Върховният жрец.

Старшият наставник пусна главата на висшия жрец на култа Хинкай. Двама не чак толкова старши свещеници престанаха да ритат Ковчежника. Всички се заеха да си оправят дрехите, да си вдигнат шапките от пода и да се прокашлят смутено.

— Тъй е по-добре — установи Ридкъли. — Я чуйте — двамата с негово преосвещенство решихме…

Деканът се вторачи свирепо в един дребничък епископ.

— Ритна ме! Ей, ти ме ритна!

— О-о, няма такова нещо, чадо.

— Ритна ме, и още как! — изфуча Деканът. — Крадешком, за да не те види никой!

— … решихме… — натърти Ридкъли, вторачен изпепеляващо в Декана — … да търсим решение на сегашните ни затруднения в дух на братско сътрудничество и добра воля, което се отнася и за теб, Старши наставнико!

— Ама как да се сдържа?! Той ме бутна!

— Да, бе! Дано ти бъде простено! — инатливо процеди Архидяконът на Трум.

От горния етаж до тях долетя трясък. Един шезлонг се втурна надолу по стълбата и излезе шумно през вратата на фоайето.

— Може би стражниците още се мъчат да измъкнат Патриция — предположи Върховният жрец. — Изглежда и неговите тайни проходи са се запречили.

— Всички ли? — учуди се Ридкъли. — Мислех, че лукавият дявол ги е прокарал навсякъде.

— Всички са се запречили — поклати глава Върховният жрец. — Всички.

— Почти всички — произнесе глас зад тях.

Тонът на Ридкъли, общо взето, не се промени, само гласът му стана малко по-сладникав.

Появилата се фигура май излезе от стената. Имаше човешки вид, макар и на границата на определението. Тънък, блед и облечен от главата до петите в прашни черни дрехи, Патрицият винаги напомняше на Ридкъли за хищно фламинго, стига да се намери черно фламинго е търпение на базалтова плоча.

— А, лорд Ветинари, толкова се радвам, че не пострадахте!

— Господа, ще ви приема в Правоъгълния кабинет — съобщи Патрицият.

Зад него тайната врата в стената безшумно се плъзна на мястото си.

— Аз… хъм, съм осведомен, че горе немалко стражници се опитват да ви извадят от… — започна Върховният жрец.

Патрицият небрежно махна с тънката си ръка.

— Изобщо не ми се иска да ги обезсърчавам. Така имат с какво да се занимават и се чувстват полезни. Иначе им остава само да стърчат в стойка мирно по цял ден, да си придават жестоко изражение и да контролират с мъка пикочните си мехури. Минете оттук, моля.

И предводителите на другите гилдии в Анкх-Морпорк се събраха, залата постепенно се напълни.

Патрицият седеше и се взираше мрачно в книжата на бюрото си, докато останалите се впуснаха в разгорещени спорове.

— Каквото и да си мислите, не е заради нас — троснато обяви предводителят на алхимиците.

— Да, ама вие като се захванете е нещо, наоколо почват да хвърчат парчетии — заяде се Ридкъли.

— Само заради непредвидените екзотермични реакции — оправда се алхимикът.

— Тоест смесите все се взривяват накрая — преведе на разбираем език заместникът му, без да вдигне глава.

— Може и да се взривяват — допусна началникът му, — обаче веднага падат на земята. Не пърхат наоколо и не започват да се отвинтват — уточни и предупреди заместника си с поглед да си затваря устата. — А и защо сами да си навличаме допълнителни неприятности? Повярвайте ми, в моята лаборатория е истински ад! Всичко се стрелка напред-назад със свистене! Миг преди да тръгна насам, огромна и много скъпа стъкленица се пръсна на парченца!

— Следователно — обобщи спокойно Патрицият — никой от вас не носи отговорност за необичайните събития, така ли?

Взираше се многозначително в Ридкъли, докато изричаше думите.

Архиканцлерът се канеше да отговори достойно, но долови с ъгълчето на окото си някакво движение по бюрото на Патриция.

Там имаше миниатюрен модел на двореца в стъклено кълбо. До него лежеше канцеларско ножче.

Острието му полека се огъваше.

— Е? — подкани лорд Ветинари.

— Не сме ние — с кух глас отвърна Архиканцлерът.

Патрицият забеляза накъде гледа той.

Ножът вече имаше формата на опънат лък.

Лорд Ветинари зашари с поглед и откри в тълпата капитан Докси от дневната смяна на Градската стража.

— А вие не можете ли да направите нещо?

— Ъ-ъ… Например, сър? За ножа ли? Ъ-ъ… Ами-и… Защо да не го арестувам, че се е огънал?

Патрицият сърдито разпери ръце.

— Така, значи! Не е магия! Не е заради боговете! Не е виновен никой от вас! И кой ще прекрати това безредие? Към кого да се обърна?

След половин час малкото стъклено кълбо бе изчезнало. Никой не забеляза. Все така става.

Госпожа Кейк знаеше към кого да се обърне.

— Там ли си, Човеко Колкото Кофа? — попита тя.

Наведе се за всеки случай.

Писклив сприхав глас се изцеди от въздуха.

— Къде беше досега? Тука няма място да се обърнем!

Госпожа Кейк си прехапа устните. Толкова незабавен отговор подсказваше, че нейният водач в света на духовете е крайно разтревожен. Когато нищо не обременяваше мисълта му, прекарваше поне пет минути в дърдорене за бизони. И все вмъкваше думички като „уум“, „хау“ и „вога“ в разговора.

— Какво искаш да кажеш?

— Да не е имало голяма катастрофа? Или чума, дето натръшква хората за десет секунди?

— Не ми се вярва.

— Щото тука е страшна тъпканица, да знаеш. И какво подмята всички неща във въздуха?

— Не те разбирам.

— Млък, бе, млък, опитвам се да говоря с дамата! Ей, вие, може ли по-тихо? О, тъй ли било? Ще ми се репчиш, а?

— Човеко Колкото Кофа!

— Аз ли съм див езичник, бе? А знаеш ли какво ще ти рече тоя див езичник? Я виж ти! Слушай, бе, аз съм тука от стотина години! Хич няма да търпя такива приказки от типче, дето още не е изстинало! Е… дотук бях с търпението…

Гласът стихна.

Госпожа Кейк стисна зъби.

Гласът се завърна.

— … тъй ли, а? Тъй ли? Може и да си бил грамаден мъжага приживе, приятелче, ама тука си чаршафче с дупки! Брей, не ти харесвало да те наричам тъй…

— Мамо, той пак ще се сбие — вметна Людмила, свила се уютно до кухненската печка. — Винаги нарича „приятелче“ онзи, когото ще цапардоса.

Госпожа Кейк въздъхна.

— Ако съдя по пререканията, този път ще трябва да се бие е мнозина — добави Людмила.

— Ох, добре. Иди да ми донесеш ваза. Но да е от по-евтините.

Мнозина подозират но малцина са осведомени, че всяка вещ има безтелесна форма, която след края на предмета замалко се пренася в проветривата пролука между световете на живите и на мъртвите. А това е важно.

— Не тази, моля те. Остана ми за спомен от баба ти.

Това призрачно съществуване не трае дълго, когато няма съзнание, стараещо се да го поддържа, но може и да ти послужи, ако действаш по-решително…

— Тази може. Никога не съм й харесвала шарките.

Госпожа Кейк пое оранжевата ваза, нацвъкана с божури, от лапите на своята дъщеря.

— Човеко Колкото Кофа, там ли си още?

— … ще те накарам да съжаляваш, че си умрял, хленчещо…

— Дръж!

Тя стовари вазата върху печката и я натроши на парченца.

След миг дочу звук от Отвъдното. Ако безплътен дух бе цапардосал друг безплътен дух с призрака на ваза, звукът напълно съответстваше на случката.

— Тъй бива — зарадва се Човекът Колкото Кофа. — Мога да си поискам още неща от нея, ясно?

Двете дами Кейк — майката и косматата дъщеря, се спогледаха.

Гласът на Човека Колкото Кофа преливаше от самодоволство.

— Малко се посдърпахме кой да командва — сподели той. — Изяснихме си отношенията, тъй да се каже. Госпожо Кейк, тука си имаме проблеми. Претъпка се като чакалня…

Надигна се пронизителна врява от други безплътни гласове:

— … бихте ли предали на господин…

— … кажете й, че има кесия с монети на една издатинка в димоотвода…

— … Агнес не бива да получи сребърния сервиз, щом говори такива неща за нашата Моли…

— … нямах време да нахраня котката, не може ли някой да се отбие…

— Я да млъквате! — пак се намеси Човекът Колкото Кофа. — Представа си нямате, а? Тъй ли подобава да говорят духовете? Трябвало някой да нахрани котката! А къде остана „Много съм щастлив тука, чакам те по-скоро“?

— … слушайте, ако дойде още някой, ще си стъпваме по главите…

— Не е в туй работата. От мен да го знаете. Щом си дух, има си задължителни лафове. Госпожо Кейк…

— Слушам те.

— Трябва да кажете на някого какво става тука.

Кристалното кълбо избледня.

— Ама че работа! — възкликна Людмила.

— На никакви жреци нищичко не казвам — заяви непреклонно госпожа Кейк.

Не го каза, защото странеше от религията. Напротив, вече намекнахме, че госпожа Кейк беше изключително запалена по религията. В града нямаше храм, църква, джамия или побити камъни, където да не се е отбивала. Затова свещенослужителите се бояха от нея дори повече отколкото от някоя епоха на просвещението. Самата поява на ниската трътлеста фигура на госпожа Кейк пред прага на храма стигаше, та да млъкне жрецът насред проповед, сякаш внезапно го е споходила смъртта.

Тъкмо във въпроса за смъртта беше разковничето на проблема. Всички изповедания имаха много строги възгледи за събеседването с покойниците. Госпожа Кейк също имаше много строги възгледи по въпроса. Те твърдяха, че е грешно. Тя отвръщаше, че е проява на елементарна любезност.

Така обикновено се стигаше до разгорещени теологически спорове и накрая госпожа Кейк им „набиваше ума в главите“ според любимия и израз. Вече бе успяла да набие ум в толкова глави из града, че не беше ясно как е останал поне мъничко в собствената й глава. Странно, но колкото и ум да набиваше из разни глави, наглед толкова повече се завъждаше у нея.

Имаше проблеми и с Людмила. Покойният господин Кейк — мир на праха му — дори не бе подсвирквал към пълна луна през целия си живот. Затова госпожа Кейк таеше мрачни подозрения, че Людмила е атавизъм от далечното минало на планинския си род или пък се е заразила с малко генетика като дете. Освен това госпожа Кейк помнеше ясно уклончивите подмятания на своята майка как на прачичо Еразъм понякога му поднасяли гозбите под масата. Каквато и да беше причината, Людмила си оставаше благопристойна млада дама през три седмици от всеки четири и много възпитано вълкоподобно създание през четвъртата.

Жреците обаче честичко отказваха да погледнат доброжелателно на положението. А преди госпожа Кейк да се скара окончателно с онези жреци[12], които в момента посредничеха между нея и боговете, тя чрез неумолимата сила на присъствието си бе поела в свои ръце украсата от цветя, почистването на олтара, метенето на храма, търкането на жертвения камък, почетната роля на весталка, кърпенето на расата и всички останали задължителни обслужващи дейности. Така че нейното напускане неизменно причиняваше пълен хаос.

Госпожа Кейк си закопча палтото.

— Нищо няма да постигнеш — опита се да я разубеди Людмила.

— Ще опитам с магьосниците. Поне на тях трябва да се каже.

Госпожа Кейк потрепваше от самочувствие като малка възмутена футболна топка.

— Да, но нали все повтаряш, че те никого не искали да слушат.

— Длъжна съм да опитам. Впрочем ти защо си излязла от стаята си?

— Ох, мамо, знаеш как мразя онази стая. Няма нужда да…

— Предпазливостта никога не е излишна. Ами ако ти хрумне да изскочиш навън и да подгониш хорските кокошки? Какво ще си рекат съседите?

— Мамо, никога не съм изпитвала и нищожно желание да гоня кокошки — уморено възрази Людмила.

— Или да лаеш подир каруците.

— Така се държат кучетата, мамо.

— Просто се прибери в стаята си, заключи се и уший нещо като добро момиче.

— Мамо, знаеш, че сега не мога да държа игла.

— Опитай заради майка си.

— Добре, мамо.

— И не припарвай до прозореца. Защо да разстройваме хората?

— Да, мамо. А ти не забравяй да си включиш ясновидството. Знаеш, че очите ти не са същите като преди.

Госпожа Кейк изчака дъщеря й да се качи на горния етаж. После заключи входната врата отвън и закрачи към Невидимия университет. Както дочуваше, там се случвали всевъзможни щуротии.

Ако някой си бе направил труда да наблюдава минаването й по улицата, несъмнено би забелязал нещо странно. Колкото и тромаво да се клатушкаше, никой не се блъсна в нея. Хората не я заобикаляха, просто тя не се озоваваше на пътя им. В един миг госпожа Кейк се подвоуми и свърна в близката пресечка. След секунда-две едно буре се търкулна от каруцата, която разтоварваха пред отсрещната кръчма, и падна с грохот на мястото, където допреди малко стоеше госпожа Кейк. Тя излезе от пресечката и прескочи парчетата, мърморейки си недоволно.

Госпожа Кейк прекарваше голяма част от времето си в мърморене. Устните й все помръдваха, сякаш се мъчеше да изчовърка с език заседнала между зъбите й досадна семка.

Стигна до високата черна порта на Университета и пак се поколеба, може би заслушана в някакъв вътрешен глас.

После се дръпна настрана и зачака.

Бил Порталски лежеше в мрака на плевнята горе и също чакаше. От време на време чуваше конските звуци откъм стоящия долу Бинки — леко движение или предъвкване.

Бил Порталски. Ето че се сдоби и с име. Разбира се, от прастари времена имаше свое име, но то сочеше онова, на което беше въплъщение, не лично него. Бил Порталски. Звучеше плътно и солидно. Господин Бил Порталски. Достопочтеният Уилям Порталски. Били П… Не, само не Били.

Бил Порталски се намести по-удобно в сеното. Бръкна под наметалото си и извади златния животомер. Вече личеше, че в горната стъкленица има по-малко пясък. Прибра часовника.

Трябваше да се занимае с този „сън“. Знаеше какво представлява. Хората го вършеха редовно. Лягаха и сънят ги спохождаше. Вероятно имаше някаква полза от него. Очакваше го с любопитство. Искаше да го подложи на подробен анализ.

Нощта се носеше над света, неуморно преследвана от новия ден.

В курника на отсрещния край на двора настъпи оживление.

— Ку-ку… ъ-ъ…

Бил Порталски зяпаше тавана на плевнята.

— Ку-ку-ри… ъ-ъ…

През процепите се просмукваше сивкава светлина.

Но само допреди мигове оттам се процеждаше червеникавото сияние на залеза!

Шест часа изчезнаха някъде.

Бил побърза да извади животомера. Да. Нямаше съмнение, че равнището на пясъка е спаднало. Докато чакаше да преживее съня, нещо бе откраднало част от… от неговия живот. Но изобщо не бе успял да го долови…

— Ку… ку… ъ-ъ…

Слезе в конюшнята и се измъкна в рехавата мъглица на утрото.

Застаряващите кокошки го наблюдаваха предпазливо, когато надникна в техния курник. Един съвсем одъртял и видимо притеснен петел го изгледа начумерено и сгуши глава.

Откъм къщата заехтя дрънчене. До вратата висеше стар обръч от бъчва и госпожица Флитуърт енергично удряше по него с черпак.

Той се промъкна натам да разбере смисъла на случката.

— ГОСПОЖИЦЕ ФЛИТУЪРТ. ЗАЩО ВДИГАТЕ ТОЗИ ШУМ?

Тя се завъртя на пети и неволно замахна с черпака.

— Брей, ти се прокрадваш като котка!

— КАТО КОТКА ЛИ?

— Казвам, че изобщо не ти чух стъпките. — Тя отстъпи крачка назад и го огледа от горе до долу. — Бил Порталски, има в тебе нещо, дето още не мога да го налучкам.

Скелетът, извисяващ се над два метра, я гледаше търпеливо. Предпочиташе да си премълчи.

— А какво ще искаш за закуска? — попита възрастната жена. — Не че можеш да избираш, щото има само овесена каша.

По-късно тя си мислеше: „Трябва да я е изял, щом купичката е празна. Но защо не помня?“

И тази история с косата… Той зяпаше сечивото, сякаш виждаше коса за пръв път в живота си. Тя му обясни за острието и дръжката. Той ги разгледа учтиво.

— КАК Я ТОЧИТЕ, ГОСПОЖО ФЛИТУЪРТ?

— Какво говориш, тя си е наточена?!

— КАК Я ПРАВИТЕ ОЩЕ ПО-ОСТРА?

— Не може. Острото си е остро. Като наточиш косата добре — толкоз.

Той размаха лениво сечивото и издаде съскащ звук от разочарование.

После се почнаха чудесиите с тревата.

Ливадата беше на високия склон над нивите. Тя го погледа как коси.

За пръв път в живота си виждаше толкова стъписващи похвати. Дори не й бе хрумвало досега, че е възможно.

След малко му каза:

— Добре се справяш. И замахът ти е сръчен, и всичко е както подобава.

— БЛАГОДАРЯ ВИ, ГОСПОЖИЦЕ ФЛИТУЪРТ.

— Но защо косиш стрък по стрък?

Бил Порталски се взря за миг в равния ред окосени стръкове.

— И ДРУГ НАЧИН ЛИ ИМА?

— Можеш да отрязваш по цял сноп с един замах.

— НЕ. НЕ. САМО СТРЪК ПО СТРЪК. ЕДИН ЗАМАХ — ЕДИН СТРЪК.

— Но тъй няма да окосиш много — възрази тя.

— ВСИЧКИ ДО ПОСЛЕДНИЯ, ГОСПОЖИЦЕ ФЛИТУЪРТ.

— Брей…

— ДОВЕРЕТЕ МИ СЕ.

Госпожица Флитуърт го остави да работи и се върна в къщата. Постоя до прозореца на кухнята, за да наблюдава далечната тъмна фигура, крачеща равномерно по склона.

„Какво ли е сторил? — питаше се. — Има нещо в миналото му. Май ще се окаже от ония загадъчни мъже. Дали е извършил обир и сега кротува?

Ето, вече окоси цял ред. Стрък по стрък, ама не знам как го прави по-бързо от ония, дето косят сноп след сноп…“

Единственото четиво на госпожица Флитуърт беше „Фермерски алманах и каталог на семена“, с който едно стопанство можеше да изкара цяла година в клозета, ако никого не ГО мъчеха червата. Покрай деловите сведения за фазите на луната и времето за засяване авторите бяха вмъкнали с кръвожадно удоволствие факти за разни масови убийства, коварни обири и природни бедствия, редовно сполетяващи човечеството. Да речем, „15 юни, Година на Неподготвената белка: На този ден преди 150 лета един человек погина под необичаен порой от гулаш в Куирм“, или „14 души станаха жертва на Чум, печално известния хвърляч на херинги“.

Особено важно беше, че всичко това се случваше някъде далеч, вероятно и поради божествена намеса. А тук най-много да изчезне някое пиле или да намине залутал се трол. Разбира се, имаше бандити и грабители из околните хълмове, те обаче се погаждаха добре с тукашните хора и бяха жизненоважни участници в местната икономика. Въпреки това тя се почувства по-уверена, откакто в стопанството имаше и друг обитател.

Тъмният силует на склона подкара втория ред. Зад него окосената трева вехнеше под слънцето.

— СВЪРШИХ РАБОТАТА, ГОСПОЖИЦЕ ФЛИТУЪРТ.

— Тогава върви нахрани свинята. Името й е Нанси.

— НАНСИ… — повтори Бил, сякаш се мъчеше да обърне думата в устата си и да я огледа от всички страни.

— Нарекох я на моята майка.

— ЩЕ ОТИДА ДА НАХРАНЯ СВИНЯТА НАНСИ, ГОСПОЖИЦЕ ФЛИТУЪРТ.

Стори й се, че минаха някакви си секунди.

— СВЪРШИХ РАБОТАТА, ГОСПОЖИЦЕ ФЛИТУЪРТ.

Тя примижа насреща му. После бавно и подчертано си избърса ръцете с парцала, излезе в двора и тръгна към кочината.

Нанси бе заровила муцуната си до очите в коритото с помията.

Госпожица Флитуърт се зачуди какво ли подхожда да каже. Накрая смънка:

— Много добре. Много добре. Ти… ти наистина работиш бързо.

— ГОСПОЖИЦЕ ФЛИТУЪРТ, А ЗАЩО ПЕТЕЛЪТ НЕ КУКУРИГА ПРАВИЛНО?

— О, за Сирил ли питаш… Паметта му го подвежда. Жалка история, а? Как ми се ще поне веднъж да кукурига нормално…

Бил Порталски намери парче креда в запустялата ковачница на стопанството, откри парче дъска сред вехториите и се захвана да пише много старателно. По някое време закрепи дъската пред курника и обърна главата на Сирил натам.

— ЩЕ ПРОЧЕТЕШ ТОВА.

Сирил се вторачи късогледо в думата „Кукуригу“, изписана с ъгловат готически шрифт. Някъде в неговия мъничък пилешки налудничав ум се избистри отчетлива и вледеняваща увереност, че за негово добро е да се научи да чете бързо, ама много бързо.

Бил Порталски седеше в сеното и размишляваше за отминалия ден. Окоси ливадата, нахрани животните, поправи счупен прозорец. В плевнята намери окачени стари работни дрехи. Далеч повече подхождаха за един Бил Порталски от наметалото, чиято тъкан се състоеше от абсолютна тъма. Затова ги облече. А госпожица Флитуърт му даде широкопола сламена шапка.

Престраши се и да извърви километъра, делящ стопанството от градчето. Тук не можеше да се намери дори един кон. Ако имаха кон, сигурно биха го изяли. Подходът на местните хора към живота се състоеше във взаимни кражби на простряното пране.

Имаше и градски площад, а това беше нелепо. Всъщност представляваше леко разширено кръстовище с часовникова кула. Имаше и кръчма. Той влезе.

След краткото смълчаване, докато съзнанието на всеки смени представите си, за да вмести неговото присъствие, хората се държаха с предпазливо дружелюбие. В рядко населените области новините се разнасят още по-светкавично.

— А, ти трябва да си новият човек горе, при госпожица Флитуърт — подхвърли барманът. — Чух, че се казваш господин Порталски.

— НАРИЧАЙТЕ МЕ БИЛ.

— Ъ? Някога беше добре поддържано стопанство. Хич не сме си мислили, че старото момиче ще остане там.

— Аха — потвърдиха двама старци до огнището.

— АХА… — отрони и той.

— Значи си нов по нашия край? — подхвана барманът.

Внезапното замлъкване на другите мъже в кръчмата сякаш отвори черна дупка.

— НЕ СЪВСЕМ.

— И преди ли си идвал?

— САМО МИНАВАХ ОТТУК.

— Хората разправят, че старата госпожица Флитуърт се е побъркала — спомена някой измежду силуетите по пейките, наредени до почернелите от пушек стени.

— Ама пипето й сече — натърти друг човек, прегърбен над чашата си.

— О, тъй е, но си е побъркана.

— Казват още, че имала цели сандъци с имане в оная нейна овехтяла дневна.

— Туй не знам, ама е страшно стисната.

— Видя ли? Богаташите до един са страшно стиснати.

— Добре, де. Пипето й сече, богата е, само дето е и побъркана.

— Не може хем да си богат, хем да си побъркан. Богаташите могат да бъдат само чудаци.

Мълчанието отново се спусна и натежа. Бил Порталски отчаяно се насилваше да измисли нещо. Открай време не го биваше в празните приказки, а и нямаше много поводи да упражнява това умение.

— ЩЕ ЧЕРПЯ ВСИЧКИ ПО ЕДНО ПИТИЕ — обяви той.

По-късно го научиха на една игра. Имаше маса с дупки и мрежички по ъглите, също и топки, изкусно издялани от дърво. Оказа се, че топките трябва да се удрят една в друга и да отскачат към замрежените дупки. Той се представи добре. Отначало дори игра съвършено. Не знаеше какво друго да направи. Но щом ги чу да ахват хорово първите няколко пъти, си взе поука и започна да допуска грешки с изключително усърдие. Докато го научат да мята стрелички, овладя майсторски умението да бърка. Колкото по-често грешеше, толкова по-симпатичен ставаше на хората. Затова мяташе малките пернати стрелички с хладнокръвна вещина и нито веднъж не допусна някоя да доближи мишената на по-малко от педя. Дори запрати една така, че да отлети от пирон, после и от фенер, и накрая тупна в нечия халба бира. Един от старците така се разкикоти, че се наложи замалко да го изведат навън да подиша чист въздух.

Всички вече го наричаха Добрия Стар Бил.

Случваше му се за пръв път.

Каква необикновена вечер…

Имаше обаче и един напрегнат момент. Изведнъж чу гласец:

— Тоя човек е шкелет.

Обърна се и видя малко дете по нощница да го зяпа, подало глава над барплота. В очите на момиченцето нямаше ужас, а само очарована уплаха.

Съдържателят, чиято фамилия Бил Порталски научи — Лифтън, се засмя притеснен и го помоли за извинение.

— Тя все си измисля нещо. Какви ги плещят дечурлигата, а? Сал, я бягай в леглото. И кажи на господин Порталски, че съжаляваш за приказките си.

— Ама той ши е шкелет ш дрехи — изфъфли детето. — Туй пиене жащо не иштича преж коштите му?

Той едва не се поддаде на паниката. Значи изначално присъщите му дарби избледняваха. Не беше нормално хората да го виждат — той заемаше сляпото петно в сетивата им, а те го запълваха с онова, което биха предпочели вместо истината. Само че неспособността на възрастните да го зърнат какъвто е, явно беше податлива на толкова настойчиви твърдения. Долавяше, че хората наоколо са озадачени. Но майката излезе навреме от задната стая и отведе момиченцето. Чу се приглушено мрънкане, заглъхващо по стъпалата нагоре:

— … шкелет ши е, ш вшички кошти…

И през цялото време старият часовник над огнището тиктакаше, отрязваше секунди от живота му. А доскоро му се струваха толкова много…

Тихо тропане по вратата на плевнята. Той чу вратата да се отваря.

— В приличен вид ли си, Бил Порталски? — прозвуча гласът на госпожица Флитуърт в мрака.

Бил Порталски проведе светкавичен анализ на вложения във въпроса смисъл с оглед на контекста.

— ДА? — предположи накрая.

— Донесох ти горещо мляко.

— ДА?

— Слизай бързо да вземеш чашата, иначе ще изстине.

Бил Порталски внимателно се смъкна по подвижната стълба. Госпожица Флитуърт държеше запален фенер и бе загърнала раменете си с шал.

— Сложих и канела вътре. Моят Руфус само тъй обичаше да го пие.

Тя въздъхна.

Бил Порталски беше наясно, че в речта на хората има емоционални оттенъци, както и един космонавт вижда облачните вихри под себе си — всичко е пред очите му, ясно е, поддава се на изучаване, но няма нищо общо с прекия му опит.

— БЛАГОДАРЯ — изрече той.

Госпожица Флитуърт огледа плевнята.

— Ти наистина си се настанил уютно — подхвърли оживено.

— ДА.

Тя загърна шала по-плътно около раменете си.

— Е, аз ще се прибирам. Можеш да върнеш чашата сутринта.

Тя закрачи припряно в нощта.

Бил Порталски отнесе пълната чаша горе. Сложи я на една греда, седя и я гледа дълго, дори след като питието изстина, а свещта догоря.

В един момент осъзна, че чува натрапчиво съскане. Извади златния животомер и го отнесе чак в отсрещния край на плевнята, където го пъхна под струпаното сено.

Съскането пак се чуваше.

Уиндъл Пунс се взираше мъчително в номерата на къщите (само заради тази улица бяха загинали стотина Борове-бройкаджии), но изведнъж се сети, че не е задължително. Оставаше си късоглед само по навик. Веднага оправи зрението си.

Не откри лесно номер 668, защото се оказа на етажа над една шивачница. Влизаше се откъм задната уличка. Имаше дървена врата, върху чиято олющена боя някой бе забол бележка с оптимистичен почерк:

Влизай! Влизай!! Клуб „Ново начало“.

Смъртта е само отправна точка!!!

Зад вратата се откриваха стъпала, вмирисани на стара боя и отдавна умрели мухи. Скърцаха по-силно и от коленете на Уиндъл.

Някой бе нашарил с лозунги стените. Уиндъл намираше изразите за твърде чудати, но смисълът не му беше чужд: „Привидения от цял свят, станете — няма какво да загубите освен дрънчащите си вериги!“ или „Мълчаливото мнозинство настоява и мъртъвците да имат права“, или пък „Долу високомерието на живите!“.

Над стъпалата имаше площадка с една-единствена врата. Някой някога бе окачил маслена лампа на тавана, но по вида й не личеше да е палена през последните хилядолетия. Прастар паяк, може би препитаващ се с остатъците от маслото, го следеше недоверчиво от високата си обител.

Уиндъл пак прочете поканата, пое си дълбоко дъх (отново по навик) и почука.

Архиканцлерът се връщаше вбесен в своето средище на знанието, останалите подтичваха запъхтени, за да го догонят.

— Чудел се към кого да се обърне, тъй ли?! Ние сме магьосниците в тоя град!

— Да, но все пак не знаем какво става, нали? — напомни Деканът.

— Тогава ще научим! — затътна Ридкъли. — Не знам той към кого ще се обърне, но аз адски добре знам кого ще призова.

Спря внезапно и другите магьосници се блъснаха в гърба му.

— О, не! — смънка Старшият наставник. — Моля те, само не това!

— Че какво пък толкова? — скастри го Ридкъли. — Няма от какво да се плашиш. Впрочем попрочетох туй-онуй по въпроса снощи. Може да се направи с три тресчици и…

— … и четири кубически сантиметра миша кръв — покрусен довърши Старшият наставник. — Всъщност дори не е задължително. Осъществимо е и с две тресчици и едно яйце. Но трябва да е прясно.

— Защо?

— Предполагам, че така мишката е по-доволна.

— Не, бе, питам за яйцето.

— Уф, че кой може да знае как се чувства едно яйце?

— Във всеки случай — натърти Деканът — е твърде опасно. Открай време се питам дали той не остава в пределите на октограмата само от учтивост. Мразя да се взира в нас и да ми се струва, че си брои нещо наум.

— Да, не е нужно да го правим — съгласи се Старшият наставник. — Преживели сме какво ли не — и дракони, и чудовища… Плъхове. Помните ли плъховете миналата година? Сякаш бяха навсякъде. А лорд Ветинари изобщо не пожела да се вслуша в думите ни. Плати на онзи златоуст мръсник с червено-жълтото клинче хиляда жълтици, за да отърве града от плъховете.

— Е, нали ни отърва накрая? — възрази Лекторът по съвременни руни.

— Естествено, гадникът му с гадник! — ядоса се Деканът. — Номерът му мина и в Куирм, и в Сто Лат. Щеше да му се размине и в Псевдополис, но някой го разпознал. Така нареченият господин Изумителния Морис и неговите Учени гризачи!

— Я не се опитвайте да отплесвате разговора встрани — сгълча ги Ридкъли. — Ще извършим Ритуала на Ашк-Ент, разбрахме ли се?

— И ще призовем Смърт — смотолеви Деканът. — Ох…

— Сега пък да не намериш кусури на Смърт? — сопна се Ридкъли. — Професионалист. Има да върши работа. Честно и почтено. Не шикалкави, ами кара направо. Поне той ще знае какво става.

— Ох… — пак изпъшка Деканът.

Доближиха портата. Госпожа Кейк се изпречи пред Архиканцлера.

Веждите на Ридкъли се извиха като дъга.

Не беше от хората, които извличат някакво смахнато удоволствие от грубото и безцеремонно държание с жените. Иначе казано, той се държеше грубо и безцеремонно абсолютно с всекиго, независимо от пола му. И това беше справедливо посвоему. А ако последвалият разговор не бе протекъл между дама, която чува казаното от събеседника няколко секунди предварително, и мъж, който поначало не слуша какво му говорят, всичко би могло да продължи по коренно различен начин. Или пък не.

Госпожа Кейк започна с отговор:

— Не съм ти „добра ми жено“!

— А коя си ти, добра ми жено? — попита Архиканцлерът.

— Не можете да говорите така с една достопочтена дама! — заяви госпожа Кейк.

— Няма от какво да се обиждаш — помъчи се да я укроти Ридкъли.

— Брей, откъде накъде реши, че можеш да ме обидиш? — заяде се госпожа Кейк.

— Госпожо, а защо ми отговаряте, преди да съм ви попитал нещо?

— Какво?

— Как какво?

— Моля?

Вторачиха се един в друг, затънали в пълна словесна безизходица. Но госпожа Кейк се опомни.

— Пак това ясновидство в неподходящи моменти — сети се тя, бръкна си в ухото и завъртя пръста си със скърцане. — Вече всичко е наред. Причината да дойда е…

Но на Ридкъли му дойде до гуша.

— Ковчежнико, дай на тази жена едно пени и я отпрати, разбра ли?

— Какво?! — възкликна госпожа Кейк, на секундата изпаднала в неописуема ярост.

— Много се развъдиха тия навлеци — подхвърли Ридкъли на Декана, докато се отдалечаваха.

— Всичко е от бремето и несгодите на градския живот — отбеляза Старшият наставник. — Четох за това някъде. Затова на хората им избиват чивиите.

Шмугнаха се през малката вратичка в едното крило на портата и Деканът я затръшна под носа на госпожа Кейк.

— Той може и да не дойде — промърмори Старшият наставник на минаване през квадратния двор. — Не се вясна за прощалното празненство на горкия стар Уиндъл.

— За Ритуала ще дойде — обеща Ридкъли. — Щото все едно не само му изпращаме покана, но и пишем „Отговорете, моля“.

— А, добре — отдъхна си Ковчежникът. — Значи ще си пийнем по чаша шери с него.

— Я да млъкваш!

В Сенките има една тясна крива уличка. Това бездруго е най-осеяният е тесни криви улички квартал в целия изпълнен с тесни криви улички град.

По уличката се търкулна нещо малко и блестящо. Скоро се скри в мрака.

След малко се чу тихо подрънкване на метал.

Атмосферата в кабинета на Архиканцлера се вледени забележимо.

В един миг Ковчежникът изписука:

— Може да е прекалено зает, а?

— Млъкни! — в хор го скастриха другите магьосници.

Нещо се случваше. Подът в надрасканата върху пода тебеширена октограма се покриваше със скреж.

— Досега не е било така — оплака се Старшият наставник.

— А бе, всичко подкарахме накриво — отчаяно промълви и Деканът. — Трябваше да има свещи, врящи котлета, нещо да се пържи в тигели, да се вижда искрящ прашец, да се разнасят цветни пушеци…

— За Ритуала не са нужни подобни глупости — остро възрази Ридкъли.

— За Ритуала може и да не са, ама аз имам нужда от тях — смотолеви Деканът. — Като го правим без задължителните атрибути, все едно си сваляме дрехите, за да се изкъпем.

— Аз тъкмо тъй правя — троснато заяви Архиканцлерът.

— Хъм-м… Е, всеки си има разни навици, но някои от нас искат да се държат на равнището на положението си.

— Той да не е излязъл в отпуск? — вметна Ковчежникът.

— Да, бе! — ухили се язвително Деканът. — Излежава се на някой плаж, а? Пийва коктейлчета с лед и носи шапка с надпис „Целуни ме веднага“?!

— Стига, де, стига! — изсъска им Старшият наставник. — Нещо се появи.

Над октограмата се мярна неясен закачулен силует. Трепкаше, сякаш го виждаха през свръхпрегрят въздух.

— Това е той — заяви Деканът.

— Ами! — не се съгласи Лекторът по съвременни руни. — Виждам само сива ро… и вътре няма ни…

Задави се с думите си.

Робата бавно се завъртя. Имаше очертания и това подсказваше, че някой я носи, но се долавяше и пустота, сякаш формата оставаше куха. И под качулката нямаше нищо.

Пустотата погледа магьосниците няколко секунди, накрая се съсредоточи върху Архиканцлера.

И рече: „Кой си ти?“

Ридкъли преглътна на сухо.

— Ъ-ъ… Муструм Ридкъли. Архиканцлерът.

Качулката кимна. Деканът се помъчи да прочисти ухото си с показалец. Робата не говореше. Нищо не се чуваше. Само малко по-късно човек установяваше наличието на неочакван спомен за онова, което не е било изречено, обаче без дори да подозира как се е озовало в паметта му.

Качулката рече: „Ти властно същество ли си в този свят?“

Ридкъли се озърна към останалите магьосници. Деканът тутакси се начумери.

— Ами… как да ви кажа… да… пръв сред равни и такива ми ти работи… да… — успя да изгъгне Архиканцлерът.

Бе му речено: „Ние носим добри вести.“

— Добри вести? Добри вести ли? — Ридкъли сгуши глава под погледа на липсващите очи. — О, чудесно. Ето ги, значи, добра вест за разнообразие.

Бе му речено: „Смърт напусна работата си.“

— Моля?!

Бе му речено отново: „Смърт напусна работата си.“

— Тъй ли? Ха, туй вече е новина… — неуверено промълви Архиканцлерът. — Ъ-ъ… И как стана? По-точно… как?

Бе му речено: „Поднасяме извиненията си за пропуските напоследък.“

— Пропуски ли? — смънка Ридкъли, объркан безнадеждно. — Ами… хъм, не знам дали е имало… Вярно, той все обикаляше насам-натам, но през повечето време не сме се и замисляли…

Бе му речено: „Имаше недопустими неуредици.“

— Имаше ли? Тъй, значи… Е, да, не бива да има неуредици — съгласи се Архиканцлерът.

Бе му речено: „Предполагаме, че положението е било непоносимо.“

— Е, точно аз не бих… тоест… не съм уверен… Било ли е?

Бе му речено: „Но бремето вече е свалено от плещите ви. Ликувайте. Свърши се. Ще има кратък преходен период, преди да се появи подходящ кандидат, след който нормалното предлагане на услуги ще бъде възобновено. Отсега молим да бъдем извинени за неизбежните неудобства, причинени от въздействието на прекомерна жизнена сила.“

Фигурата потрепна и започна да избледнява.

Архиканцлерът трескаво размаха ръце.

— Чакайте! Не можете да си тръгнете просто така! Заповядвам ви да останете! Какви услуги? Какво означават тия приказки? Кой сте вие?

Качулката се обърна към него и му рече: „Ние сме нищо.“

— Хич не ми помагате да разбера! Как се казвате?

„Ние сме забравата.“

Силуетът изчезна.

Магьосниците мълчаха. Скрежът в октограмата се изпаряваше.

— О-ох… — проточи Ковчежникът.

— Кратък преходен период? Това ли било? — отрони Деканът.

Подът се разтресе.

— О-ох… — пак се обади Ковчежникът.

— Не получихме обяснение защо всичко се сдоби със свой живот — оплака се Старшият наставник.

— Задръж… — спря го Ридкъли. — Ако хората стигат до края на живота си, напускат телата си и тъй нататък, но Смърт не ги отнася…

— Значи се трупат на опашка някъде тук — довърши Деканът.

— И няма къде да се дянат.

— Не само хората — добави Старшият наставник. — Отнася се за всичко, което умира.

— И светът прелива от жизнена сила — обобщи Ридкъли.

Магьосниците говореха безстрастно, но съзнанието на всеки надничаше отвъд неизбежния край на обсъждането към далечния ужас на изводите.

— Размотава се и няма какво да върши — смънка Лекторът по съвременни руни.

— Прояви на полтъргайст.

— И това ни се стовари на главите…

— Почакайте! — примоли се Ковчежникът, който някак догони мислено събитията. — Защо да се притесняваме? Няма причина да се опасяваме от мъртъвците, нали? В края на краищата те не са нищо повече от хора, които са умрели. Обикновени хора. Като нас.

Магьосниците се замислиха. Спогледаха се. И се развикаха едновременно.

Никой не си спомни подхвърлените думички за „подходящия кандидат“.

Вярата е сред най-могъщите органични сили в мултивселената. Е, дори да не помества планини сама по себе си, може да сътвори същество, което е способно да го стори.

Хората дълбоко се заблуждават за вярата. Смятат, че действа отзад напред. Представят си, че първо има обект, после възниква и вяра в него. Всъщност е точно обратното.

Вярата се подмята из просторите на битието подобно на буци глина, въртящи се в спирала по грънчарското колело. Например така са сътворени боговете. Несъмнено е, че са създадени от онези, които вярват в тях, защото дори съкратените биографии на божествата доказват, че произходът им не може да е божествен. Склонни са да правят онова, което и хората биха си позволили, ако щеше да им се размине безнаказано, особено като става дума за нимфи, златни дъждове в спални и смазване на врагове.

Вярата създава и други неща.

Тя създаде Смърт. Не самата смърт, която е официално название за състоянието, причинено от продължителна липса на живот, а персонифицирания Смърт. Той се е развивал заедно с живота. Щом у някоя жива твар замъждука идеята, че може изведнъж да стане нежива, ето ти го Смърт. Бил е такъв много време преди хората да се замислят за него. Те само са добавили формата, острата коса и наметалото към личност, присъстваща от милиони години.

Но сега го нямаше. Вярата обаче не секва. А щом средоточието й бе изчезнало, появяваха се нови. Засега дребни и не особено могъщи. Собствените смърти на всеки вид — вече не обединени в един образ, а различни.

В потока се мяркаха черните люспи на новия Смърт на еднодневките. В горите се носеше невидим, само като удар на брадва, Смърт на дърветата.

Сантиметър над пясъците на пустинята пълзеше тъмна празна коруба… Смърт на костенурките.

Смърт на хората още не бе добил завършения си облик. Хората са способни да вярват в извънредно сложни измислици.

Същото е като разликата между нехайно изтърсения лаф и дълбокомислено изречената фраза.

Металните звуци откъм уличката секваха.

Настъпи тишина. Беше дебнещата тишина около нещо, което се старае да не вдига шум.

И накрая в далечината заглъхна съвсем тихичко дрънчене.

— Не стой на вратата, приятелю. Не запречвай коридора. Влизай, де.

Уиндъл Пунс примига в сумрака.

Щом очите му свикнаха, различи наредени в полукръг столове в иначе голата и прашна стая. Бяха заети.

По средата имаше маса, зад която седеше някой. И този някой вече идваше към него, протегнал ръка и усмихнат приветливо.

— Не ми казвай, нека да позная. Ти си зомби, нали?

— Ъ-ъ…

За пръв път виждаше създание с толкова бледа кожа, доколкото я имаше. Не бе виждал досега и дрехи, наглед прани заедно с ножчета за бръснене, или пък вонящи, като че някой е умрял в тях и още ги носи. Изненада го и значката „Гордея се, че съм сив“.

— Не знам — призна след миг-два. — Май така излиза. Погребаха ме, нали разбирате, и видях тази картичка…

Показа я, сякаш се бранеше с щит.

— Разбира се. Разбира се — потвърди фигурата.

„Ей сега ще поиска да се здрависаме — предвиди Уиндъл. — Знам си обаче, че накрая ще имам повече пръсти, отколкото ми се полагат. Олеле… И аз ли ще бъда такъв след време?“

— Впрочем мъртъв съм — изтърси от смущение.

— И ти омръзна всеки да те подритва, а? — съчувствено попита зеленокожият.

Уиндъл стисна ръката му много предпазливо.

— Е, чак да ми е омръзнало…

— Казвам се Шу. Рег Шу.

— Пунс. Уиндъл Пунс. Ъ-ъ…

— Да, винаги е така — горчиво отбеляза Рег Шу. — Щом си мъртъв, хората не искат и да те знаят, нали? Държат се, все едно си прихванал някаква ужасна болест. А умирането може да се случи на всекиго, не съм ли прав?

— Предполагам, че на всекиго — не пожела да спори Уиндъл. — Аз, такова…

— Да, да, знам какво ви е на душата. Щом споменете пред някого, че сте мъртъв, той се държи, сякаш вижда призрак — продължи господин Шу.

Уиндъл осъзна, че разговорът с него не се различава много от опитите за общуване с Архиканцлера. Нямаше значение какво му казваш, защото не те слушаше. Но Муструм Ридкъли просто не си даваше зор да внимава, а Рег Шу направо наместваше твоите очаквани реплики в съзнанието си.

— Ъхъ, тъй си е — отстъпи Уиндъл.

— Ние тъкмо се канехме да привършваме — сподели Шу. — Позволете да ви запозная с всички. Представям ви…

— Пунс. Уиндъл Пунс.

— … брат Уиндъл — довърши Шу. — Нека го приветстваме бодро в редиците на „Ново начало“!

Разнесе се срамежливо хорово „здравейте“. Едър и прекалено окосмен младеж на крайния стол долови погледа на Уиндъл и подчертано подбели жълтите си очи, за да покаже, че имат едно и също отношение към обстановката.

— Това е брат Артър Уинкингс…

— Граф Несерато — рязко го поправи женски глас.

— И сестра Дорийн… исках да кажа графиня Несерато, разбира се…

— Много ми е приятно, така де — подхвърли женският глас.

Дребната трътлеста жена до дребния трътлест граф протегна обсипана с пръстени ръка. Графът се усмихна неуверено на Уиндъл. Май беше облякъл оперен костюм, скроен за значително по-масивен притежател.

— И брат Шлепел…

Столът беше празен, но изпод него се обади плътен глас:

— Добра ти вечер.

— И брат Лупин.

Мускулестият космат младеж с дълги резци и заострени уши сърдечно разтърси ръката на Уиндъл.

— И сестра Друл. И брат Горпър. И брат Иксолит.

Уиндъл стискаше всякакви разновидности на ръце.

Брат Иксолит му връчи късче пожълтяла хартия. На нея бе изписана една дума — „УуууИиииУуууИиииУуууИИИИии“.

— Съжалявам, че не сме повече тази вечер — заяви накрая господин Шу. — Правя каквото мога, но се опасявам, че някои хора като че не са готови да положат никакво усилие.

— Ъ-ъ… за мъртви хора ли говорите? — уточни Уиндъл, все още зяпнал хартийката.

— Според мен това е душевна леност — сърдито сподели Шу. — Как движението ще постигне някакъв напредък, ако хората се излежават през цялото време?

Лупин разпалено правеше знаци „Не го подкокоросвай“ зад главата на господин Шу, но Уиндъл не успя да се възпре навреме.

— Кое движение?

— За правата на мъртъвците — охотно го просвети Шу. — Ще ви дам от моите позиви.

— Но нали… хъм, мъртъвците нямат никакви права? — промълви Уиндъл.

С периферното си зрение забеляза как Лупин закри очите си с длан.

— Мъртвешки прав си, друже — подхвърли Лупин, без и мускулче да трепне на лицето му.

Господин Шу го опари с поглед.

— Душевна леност — повтори той. — Все същото. Даваш всичко от себе си на хората, а те не ти обръщат внимание. Нали знаете, че за вас могат да говорят каквото си искат и да ви отнемат собствеността само защото сте мъртъв? Освен това…

— Представях си — прекъсна го Уиндъл, — че повечето хора след смъртта си… сещате се… остават мъртви.

— Мързел — отсече Шу. — Просто не желаят да правят усилия.

Уиндъл за пръв път видя някой да се смалява от униние с поне десетина сантиметра.

— А вие откога зте неумрял, Виндъл? — заговори Дорийн с отчетливо неестествен акцент и крехка жизнерадост.

— О, съвсем отскоро — отвърна той с облекчение, че разговорът свърна в друга посока. — Да си призная, не се оказа това, което очаквах.

— Свиква се — увери то навъсено Артър Уинкингс, същият и граф Несерато. — Това му е лошото да си неумрял. Лесно е, като да паднеш от скала. Тук всички сме неумрели.

Лупин се прокашля.

— Освен Лупин — уточни Артър.

— Аз по-скоро съм почетен неумрял — добави якият космат младеж.

— Щото е върколак — стигна до същността Артър.

— Щом го зърнах, веднага си помислих, че е върколак — кимна Уиндъл.

— При всяко новолуние — сподели Лунни. — Не пропускам нито едно.

— Значи започвате да виете и ви расте козина?

Всички завъртяха глави.

— А-а… не — запъна се Лунни. — По-скоро преставам да вия и ми пада част от козината. Адски разстройващо е, да ви кажа.

— Но нали при пълнолуние нормалният върколак винаги…

— Проблемът на Лупин е, че подхозда към проблема от другата му зтрана — вметна Дорийн, отново превключила на акцента си.

— Формално погледнато, съм вълк — призна младежът. — Пълна нелепост! А при пълнолуние се превръщам във вълкочовек. През останалото време съм… ами вълк.

— Брей — сащиса се Уиндъл. — Това сигурно ви затруднява ужасно.

— Най-зле съм с панталона — осведоми го Лупин.

— Ъ-ъ… наистина ли?

— О, да. Виж какво, на хората-върколаци им е лесно. Продължават да си носят дрехите. Е, може да се посцепят малко, но поне са им на тялото, нали? А аз щом зърна пълната луна, след миг вече ходя на два крака и говоря, обаче загазвам жестоко, защото доста ми липсва панталонът. И се наложи да си държа някъде панталон за пълнолунието. Господин Шу…

— … наричайте ме Рег…

— … ми позволи да го оставям в работата му.

— Аз работя в погребалното бюро на Брястовата улица — допълни Рег Шу. — Не се срамувам от това. Струва си, щом мога да спася брат или сестра.

— Моля? — сепна се Уиндъл. — Да спасите ли?

— Аз забождам тези покани на ковчезите — похвали се Шу. — Не се знае. Струва си да опитам.

— И често ли има полза?

Уиндъл огледа стаята. Вероятно тонът му натърти, че помещението е доста просторно, а тук има само осем души. С гласа под стола ставаха девет, ако и той принадлежеше на човек.

Дорийн и Артър се спогледаха.

— Имаше полза за Арторе — превзето обясни тя.

— Извинете, но все пак се питам… — подвоуми се Уиндъл. — Вие двамата да не сте… случайно… вампири?

— Тъй си е — потвърди Артър. — Ако ще и да е жалко.

— Ха! Защо говориз така? — надменно изрече Дорийн. — Трябва да си радозтен от благородния зи произход.

— „Радозтен“ ли? — промърмори Артър.

— Прилеп ли ви ухапа или нещо подобно? — припряно попита Уиндъл, за да не предизвиква още търкания в семейството.

— Не, адвокат беше — захвана се да разказва Артър. — Получих едно писмо, сещаш ли се? Със засукан восъчен печат и каквото се полага. Дрън-дрън… прапрачичо… дрън-дрън… единственият жив сродник… дрън-дрън… позволете първи да изразим най-искрените си… дрън-дрън. Допреди миг съм Артър Уинкингс и се издигам в търговията на едро с плодове и зеленчуци, в следващия откривам, че съм Артър, граф Несерато, собственик на двеста декара отвесен зъбер, от който и планинска коза ще падне, и на замък, откъдето са се разбягали дори хлебарките. Получавам и покана от бургомистъра на съседния град да намина някой ден, за да обсъдим данъците, неплатени от три века.

— Мразя адвокатите — обади се гласът изпод стола.

Отекваше печално. Уиндъл се помъчи да прибере краката си под своя стол.

— Беше напълно приличен замък — възрази Дорийн.

— Ами, беше си скапана купчина мухлясал камънак — упорстваше Артър.

— Имаше чудесен изглед.

— Вярно. През всяка стена — не отрече Артър, но сякаш спусна преграда пред предъвкването на темата. — Да се бях сетил още преди да отидем да го разгледаме. Е, бързичко си тръгнахме, нали разбирате? Викам си: „Ама че работа, прахосах четири дни залудо тъкмо в сезона на големите продажби.“ Повече не се тюхках. И докато се опомня, събуждам се в тъмен сандък, накрая напипвам кибрита, паля клечка и виждам някакво картонче на една педя от носа си. Беше написано…

— „Няма полза да се излежаваш“ — гордо вмъкна господин Шу. — Беше един от първите ми опити.

— Не зъм виновна за нищо — вирна нос Дорийн. — Ти зе беше вкочанязал от три дни.

— А жрецът как се стресна… Да не ви разправям — продължи Артър.

— Ха! Свещеници! — изсумтя Шу. — Всички са еднакви. Все те уверяват, че ще живееш и след смъртта, но я се опитай да го направиш наистина и им погледни физиономиите!

— Не обичам и свещеници — избоботи гласът изпод стола.

Уиндъл вече се питаше дали някой от другите го чува.

— Няма да забравя скоро оная гримаса на преподобния Уилиджери — мрачно сподели Артър. — Ходех в този храм от трийсетина години. Хората ме уважаваха. А сега щом дори си помисля да престъпя прага на някое светилище, пронизва ме болка в целия крак.

— И изобщо не беше нужно той да изприказва всички онези думички, когато те видя да буташ капака на ковчега — оплака се Дорийн. — Ама че жрец! Не би трябвало дори да знае такива думи.

— Харесваше ми в онзи храм — печално си призна Артър. — Поне имах с какво да си запълня срядата.

Уиндъл се чудеше как Дорийн успява ту да включи, ту да изключи акцента си.

— И вие ли сте вампирка, госпожо Уинк… моля да ми простите… графиньо Несерато? — осведоми се учтиво.

Тя се засмя.

— Няма зъмнение.

— Вампирка по брак — уточни Артър.

— Възможно ли е? — изненада се Уиндъл. — Заблуждавах се, че ухапването е задължително.

Гласът под стола се закиска.

— Що пък да хапя жена си след трийсет години брак? Хич не съм си го и помислял — завъртя глава Артър.

— Всяка съпруга трябва да споделя увлеченията на съпруга си — заяви Дорийн. — Това прави зъвмезтния живот интерезен.

— Че кому е притрябвал интересен съвместен живот? Никога не съм казвал, че искам да е интересен. Ей това им е сбъркано на днешните хора — искат и разни неща като брака да са им интересни. Пък и вампирството не е увлечение — завайка се Артър. — Хич не е толкова увлекателно, колкото разправят. Не мога да излизам навън денем, не мога да хапна чесън, не мога и да се обръсна свястно…

— Но защо да не можете… — озадачи се Уиндъл.

— Щото няма как да припаря пред огледало — напомни Артър. — Очаквах поне превръщането в прилеп да е забавно, ама совите из тоя град са същински ужас, от мен да знаеш. А пък като опре до… сещаш се… онова с кръвта… уф…

— Арторе никога не зе е чувзтвал зпокойно при запознаването з нови хора — вметна Дорийн.

— Най-лошо е, че трябва да се разкарвам с вечерно облекло през цялото време — прецени Артър и изгледа косо Дорийн. — Не ми се вярва, че е чак толкова задължително.

— Много е важно да зе държим на равнището на положението зи — отби атаката тя.

Освен акцента на пресекулки, тя бе решила да допълва фрака на Артър според представите си за външността на една вампирка — черна рокля по тялото, дълга черна коса, вдигната над главата, и придаващ извънредна бледност грим. Природата я бе създала дребничка и пълна, имаше къдрава коса и розови бузки. Противоречието се набиваше на очи.

— Да си бях останал в онзи ковчег — изхленчи Артър.

— О, не — скастри го господин Шу. — Това е най-лесно. Артър, движението има нужда от хора като теб. Трябва да даваме пример. Спомни си нашия девиз.

— Кой от многото, Рег? — с лека досада се обади Лупин.

— „Неумрял — да, нечовек — не!“ — провъзгласи Шу.

— Разбери, той има най-добри намерения — оправда го Лупин след края на сбирката.

Двамата с Уиндъл вървяха в сивкавото утро. Семейство Несерато си тръгнаха най-рано, за да не страда още повече Артър от светлината, а господин Шу спомена, че отивал да произнесе реч.

— Промъква се в гробището до Храма на малките богове и крещи с все сила — обясни Лупин. — Твърди, че така прояснявал съзнанието на мъртъвците, но май не е много сигурен дали постига нещо.

— А кой беше под стола? — сети се Уиндъл.

— Това е Шлепел. Според нас е караконджул.

— И караконджулите ли спадат към неумрелите?

— Не иска да ни каже.

— Никога ли не сте го виждали? Чувал съм, че те се крият под разни неща и… как беше… изскачат да плашат хората.

— В криенето го бива, но май изскачането никак не му харесва.

Уиндъл се замисли. Един страдащ от агорафобия караконджул би допълнил чудесно групичката, с която се запозна току-що.

— Представи си само… — смънка уклончиво.

— Ходим в клуба само заради Рег — сякаш се извини Лупин. — Дорийн все повтаря, че иначе ще му разбием сърцето. А знаеш ли кое е най-непоносимото?

— Казвай — подкани го Уиндъл.

— Понякога носи китара и ни кара да пеем песнички като „Улиците на Анкх-Морпорк“ и „Ние ще победим“[13]. Същински ужас.

— Да не пее фалшиво? — предположи Уиндъл.

— О, пеенето няма значение. Но виждал ли си как едно зомби борави със струните на китарата? Неприятното започва, когато после му търсим пръстите по пода. — Лупин въздъхна. — Впрочем сестра Друл е трупоядка. Ако ти предложи от нейните банички с кайма, не хапвай.

Уиндъл си спомни тихата стара дама в безформени сиви дрехи.

— Охо… Да не ги прави от човешко месо?

— Какво?! А, не. Изобщо не умее да готви.

— Ясно…

— Брат Иксолит вероятно е единственото банши с говорен недостатък в целия свят. Вместо да седи на покрива и да крещи, когато някой ще умре, той пише бележка и я пъха под вратата…

В паметта на Уиндъл изплува издълженото тъжно лице.

— И на мен даде бележка.

— Опитваме се да го насърчаваме — сподели Лупин. — Много е стеснителен.

Ръката му изведнъж се протегна и залепи Уиндъл за стената.

— Тихо!

— Какво има? — изсъска Уиндъл.

Ушите на Лупин зашаваха. Ноздрите му се издуха.

Направи знак на Уиндъл да не мърда от мястото си, плъзна се безшумно по уличката до следващата пресечка, още по-тясна и гнусна на вид. Постоя така и внезапно посегна зад ъгъла с косматата си ръка.

Някой изквича. Ръката на Лупин извлече боричкащ се мъж. Огромни мускули прескачаха но косматия гръб в процепите на скъсаната риза, когато странният върколак придърпа уловения човек към зъбите си.

— Причакваше ни и искаше да ни обереш, нали? — попита спокойно.

— Кой, аз ли?…

— Надуших те — още по-невъзмутимо обясни Лупин.

— Изобщо не съм…

Върколакът въздъхна.

— Вълците не се държат така.

Мъжът висеше над калдъръма.

— Брей, сериозно?

— Вкопчват се открито — зъб срещу зъб, нокът срещу нокът — продължи Лупин. — Нима да видиш как вълк дебне зад някоя скала, за да обере минаващ язовец.

— А стига, бе…

— Искаш ли да ти отхапя гръкляна?

Мъжът се вторачи в жълтите очи. Изглежда бързо прецени шансовете си срещу двуметров мъжага със страховити зъби.

— Имам ли избор? — изписука страхливо.

— Този мой приятел — Лупин посочи Уиндъл — е зомби…

— Е, не съм убеден дали спадам към този вид. Не трябваше ли да глътнеш някаква риба и корен, за да станеш…

— … а ти знаеш как едно зомби постъпва с хората, нали?

Мъжът се помъчи да кимне, макар че пръстите на Лупин стискаха гърлото му.

— Ъгъ…

— Сега той ще те огледа хубавичко и ако пак те срещне някъде…

— Чакай да се разберем… — неуверено промълви Уиндъл.

— … ще те докопа. Нали, Уиндъл?

— А? Да, да. Точно така. На секундата — недоволно потвърди Уиндъл. — Сега бягай оттук и се дръж прилично. Спогодихме ли се?

— Ъгъ — потвърди злощастният обирджия.

„Леле, к’ви очи! Бургии!“

Лупин го пусна. Мъжът стъпи на улицата, озърна се още веднъж втрещен към очите на Уиндъл и офейка.

— Ъ-ъ… а как постъпва едно зомби с хората? — веднага попита Уиндъл. — Май е по-добре да знам.

— Разкъсва ги като лист хартия.

— Тъй ли било? Виж ти…

Продължиха по пътя си мълчаливо. Уиндъл умуваше: „Защо точно аз? В тоя град всеки ден умират стотици. Хващам се на бас, че си нямат такива неприятности. Просто затварят очи и се събуждат преродени или в някакъв рай, или — ако не са късметлии — в някакъв ад. Или отиват да пируват с боговете в голяма зала. Не че подобна идея ме блазни. Не съм против боговете, имат своето място в света, но един почтен човек не би искал да си има вземане-даване с тях. Йен-будистите вярват, че след смъртта забогатяват неописуемо. Някои религии в Клач обещават, че умрелите ще попаднат в приказни градини, пълни с млади жени. Не ми звучи особено религиозно…“

Изведнъж осъзна, че се пита дали човек не може да стане клачианец посмъртно.

В този миг камъните изскочиха от улицата. Изригнаха като безшумен фонтан, закръжиха из уличката и паднаха, както се полага на камъни.

Уиндъл се опули. Лупин също.

— Такава гледка е рядкост — отбеляза чудатият върколак. — Не вярвам и преди да съм виждал летящи камъни. Ти си магьосник…

— Бях магьосник — подчерта Уиндъл.

— Добре, бил си магьосник. Каква е причината за това?

— Вероятно е някакво необяснимо явление — поклати глава Уиндъл. — Незнайно защо светът гъмжи от тях. Жалко, че не съм наясно.

Побутна с крак един камък, който не прояви никакво желание да хвръкне.

— Време е да си вървя — подхвърли Лупин.

— Как се чувстваш като вълкочовек?

Косматият младеж вдигна рамене.

— Самотен.

— Нима?

— Никъде не пасвам, разбери. Когато съм вълк, помня какво е да съм човек. И обратното. Искам да кажа… понякога… понякога съм във вълчия си облик, тичам по хълмовете… зиме, ако си представяш, тънкият сърп на луната в небето, твърдата коричка по снега, заоблените възвишения до хоризонта… Разбира се, и другите вълци усещат нещо, но не го осъзнават като мен. И го преживявам, и го осмислям. Никой друг не може да си представи това. Ето какво тежи най-много. Няма никой друг…

Уиндъл сякаш се клатушкаше на ръба над бездънна яма от скръб. В такива моменти не намираше уместни думи.

Лупин се ободри изведнъж.

— Щом се заприказвахме за това… Как се чувстваш като зомби?

— Горе-долу. Не е чак толкова зле.

Лупин кимна.

— Ще се видим пак.

Скоро се изгуби от погледа на Уиндъл.

Улиците се запълваха — населението на Анкх-Морпорк извършваше неофициалната сутрешна смяна на нощните твари с дневните обитатели. Всички отбягваха Уиндъл. Никой не се блъска в зомби по свое желание.

Той стигна до отворената порта на Университета и се прибра в стаята си.

Щом трябваше да се махне оттук, имаше нужда от пари. Бе спестил немалко през годините. Но дали бе оставил завещание? През последните десетина години не се радваше на остър ум. Може и да е написал завещание. Дали пък не се е объркал достатъчно, за да завещае всичко на себе си? Дано… На практика не са известни случаи някой да е оспорил успешно собственото си завещание…

Вдигна дъската до леглото и извади кесия, пълна с монети. Помнеше, че някога спестяваше за старини.

Имаше и още нещо под дъската. Порови в прашната дупка и измъкна две гладки кълба. Зяпна ги с недоумение. Разклати ги и погледа замалко мъничките снежинки. Прочете думите на дъното и забеляза, че не са написани, а по-скоро прерисувани. Имаше и трети предмет. Огънато метално колелце. А до него — счупено кълбо.

Уиндъл задълго се вторачи в тях.

Не че беше съвсем наред с главата през последните трийсетина години, случваше се да си облече бельото върху горните дрехи и да се лигави, но… Чак да е колекционирал сувенири? И метални колелца?

Някой се прокашля зад гърба му.

Уиндъл пусна загадъчните предмети в дупката и се обърна. Стаята беше празна, но му се стори, че зад отворената врата има сянка.

— Кой е тук?

Дълбок, тътнещ, но срамежлив глас отвърна:

— Аз съм, господин Пунс.

Уиндъл се понамръщи, докато си спомни.

— Шлепел?

— Ами да.

— Караконджулът?

— Ами да.

— Зад моята врата?

— Ами да.

— Но защо?

— Защото е врата на приятел.

Уиндъл пристъпи към вратата и я затвори внимателно. Зад нея не откри нищо освен престаряла мазилка, макар да усети някакво раздвижване на въздуха.

— Господин Пунс, вече съм под леглото — обади се Шлепел изпод… точно така, изпод леглото. — Нали нямате нищо против?

— Всъщност нямам. Не виждам причина да възразявам. Но не трябва ли да си в някой гардероб? Такива бяха скривалищата на караконджулите в моето детство.

— Трудно се намира хубав гардероб, господин Пунс.

Уиндъл въздъхна.

— Добре, де. Мястото под леглото е твое. Чувствай се като у дома си или каквото там ти се полага.

— Господин Пунс, предпочитам пак да се крия зад вратата, ако няма да ви преча.

— О, щом искаш…

— Може ли за мъничко да си затворите очите?

Уиндъл послушно стисна клепачи.

Пак го лъхна разместен въздух.

— Вече може да гледате, господин Пунс.

Той отвори очи.

— Охо-о… — зарадва се Шлепел. — Имате си и закачалка, и всичко друго.

Уиндъл видя как месинговите топки върху таблата на леглото се отвинтват.

Подът потрепери.

— Шлепел, какво става?

— Натрупване на жизнена сила, господин Пунс.

— Значи знаеш?!

— Ами то си е ясно. Иха-а, тук има ключалка, дръжка, бронзов обков и каквото се полага…

— Какво е това натрупване на жизнена сила?

— … и пантите са с чудни винтове, никога не съм бил зад такава врата…

— Шлепел, моля те!

— Най-обикновена жизнена сила, господин Пунс. Познавате я. Същата, която е във всички живи твари. Мислех си, че на магьосниците това им е известно.

Уиндъл Пунс отвори уста, за да изрече нещо от рода на „Естествено, осведомени сме по въпроса“, преди дипломатично да поразпита караконджула какви са тези приказки, по дяволите. Спомни си обаче, че вече не е принуден да се държи така. Правеше го приживе, но каквото и да внушаваше Рег Шу, твърде трудно е да си самолюбив след смъртта си.

— Никога не съм чувал за тази сила — промълви накрая. — И защо се трупа в момента?

— Нямам представа. Сега не й е сезонът. Би трябвало да е по-оскъдна.

Подът се разтърси отново. Хлабавата дъска, под която бе скрито малкото съкровище на Уиндъл, заскърца и се обсипа с напъпили зелени листа.

— Защо не й е сезонът?

— Защото трябва да е в изобилие през пролетта — напомни гласът иззад вратата. — Избутва маргаритките от пръстта и каквото още й се полага да прави.

— За пръв път чувам — втрещено си призна Уиндъл.

— Ама аз си мислех, че вие, магьосниците, знаете всичко за всякакви неща.

Уиндъл погледна магьосническата си шапка. Погребението и излизането изпод земята не й се отразиха добре, а тя поначало не беше образец на висшата мода след цял век носене.

— Винаги има какво да научи човек — отбеляза Уиндъл.

Поредното разсъмване. Петелът Сирил се размърда на своя прът в курника.

Написаните с тебешир думи сияеха в полумрака.

Той се съсредоточи.

Пое си дъх.

— Клу-клу-при-грух!

След отпадането на проблема с паметта оставаше да се справи и с дислексията.

По високите ливади вятърът беше силен, слънцето сякаш прежуряше отблизо. Бил Порталски крачеше напред-назад по окосената трева на склона като совалка по зелен килим.

Не знаеше дали досега е усещал вятъра и слънцето. Да, би трябвало да ги е усещал. Но никога не преживяваше това усещане както сега — тласъците на вятъра, сгорещяването от слънчевите лъчи. Така забелязваше отминаването на времето.

А то го носеше в потока си.

Нерешително потропване по вратата на плевнята.

— ДА?

— Бил Порталски, я слез тук.

Той се спусна в мрака и предпазливо открехна вратата.

Госпожица Флитуърт засланяше пламъчето на свещ с едната си длан.

— Ъ-хъм…

— МОЛЯ?

— Можеш да дойдеш в къщата, ако искаш. За вечерта, де. Не и за през нощта, то се знае. Щото ми е мъчно да си мисля, че седиш сам-самин тука по цяла вечер, пък аз имам и огнище, и още какво ли не.

Бил Порталски не умееше да разгадава израженията на човешките лица. Не се нуждаеше от това умение. Позяпа скованата, притеснена, умоляваща усмивка на госпожица Флитуърт, както един бабуин би разглеждал прастар надпис, вдълбан в камък.

— БЛАГОДАРЯ ВИ — промълви след миг-два.

Тя забърза към къщата.

Когато и той влезе, не я намери в кухнята. Тръгна по тесния коридор към чегъртането — госпожица Флитуърт бе коленичила в малката стая и трескаво разпалваше огнището.

Вдигна глава смутено, когато той почука любезно на отворената врата.

— Не си струваше да хабя кибрита, ако ще го паля само за себе си — смънка тя засрамена. — Ти седни, аз ще ида да сваря малко чай.

Бил Порталски се сгъна в едно от високите тесни кресла до огнището и огледа стаята.

Стори му се необикновена. За каквото и да я използваха, не беше за живеене. Кухнята по-скоро му напомняше за част от двора с покрив и стени, там кипеше всекидневието на стопанството, а това помещение го подсещаше за мавзолей.

Противно на широко разпространените заблуди, Бил Порталски не познаваше добре различните погребални обреди. Смърт рядко спохождаше някого в самата гробница освен в редки нещастни случаи. На открито, на дъното на река, в корема на акула, във всякакви спални — да, но не и в гробници.

Неговата работа беше да отдели зърното на душата от плявата на тленното тяло, а тази дейност почти винаги завършваше далеч преди ритуалите, които се състоят (ако не увъртаме излишно) в почтително заравяне на отпадъци.

Но тази стая не се различаваше много от гробниците на крале, които жадуват да отнесат всичко свое в отвъдното.

Бил Порталски седеше, отпуснал пръсти на коленете си, и разглеждаше.

Първо се вторачи в украшенията. Повече чайници, отколкото би могъл да си представи на едно място. Порцеланови кученца с облещени очички. Шантави поставки за сладкиши. Разнокалибрени статуйки и шарени чинии с весели надписи по тях: „За спомен от Куирм с пожелания за здраве и щастие.“ Покриваха всяка равна повърхност в напълно демократичен хаос. Затова един доста скъп антикварен свещник от сребро стърчеше до пъстро порцеланово кутре, захапало кост и застинало с изражение на криминален идиотизъм.

Стените не се виждаха под окачените картини. Повечето бяха в оттенъци на сивото и калнокафявото и изобразяваха обезверен от живота добитък на мъгливи и подгизнали от влага ливади.

Всъщност и мебелите се различаваха трудно в изобилието от вещи, но от това стаята не губеше нищо. С изключение на двете кресла, пъшкащи под тежестта на дантелените покривчици за облегалки, останалото май нямаше друго предназначение, освен да побира безполезните премети. Накъдето и да се обърнеше, виждаше масички с тънки крачета. Подът беше покрит с парцалени черги. Личеше, че някой много е обичал да прави парцалени черги. Но над всичко и около всичко се просмукваше миризмата.

Тук миришеше на безкрайни скучни следобеди.

Върху покрита с плат поставка в ъгъла имаше един голям дървен сандък, а до него два по-малки. Бил Порталски си рече, че тези трябва да са прочутите сандъци с имането.

Най-сетне и тиктакането проникна в неговия слух.

Зърна часовник на стената. Преди време някому бе хрумнала уж забавната идея да изработи часовник като сова. С люлеенето на махалото очите на совата шареха наляво-надясно. Може би страдащите от тежка оскъдица на развлечения се бяха заблуждавали, че това е смешно. Не след дълго и гледащият започваше да върти очи от съчувствие.

Госпожица Флитуърт нахълта с отрупан поднос в ръце. Разшета се — изпълни алхимическата церемония по сипването на чая, намаза с масло препечени филийки, подреди бисквитки в чиния, сложи щипците в съдчето със захарните бучки…

Накрая се намести в креслото. И с глас, сякаш е отдъхвала блажено поне двадесет минути, изчурулика:

— Е… много е приятно, нали?

— ДА, ГОСПОЖИЦЕ ФЛИТУЪРТ.

— Напоследък рядко имам повод да отворя дневната.

— РАЗБИРАМ.

— Особено откакто загубих баща си.

Частица от секундата Бил Порталски се питаше дали не е загубила баща си някъде из дневната. Може би е свърнал в грешна посока между всички тези украшения. После обаче си спомни какви чудати изрази са присъщи на хората.

— АХА…

— Обичаше да седи в креслото, където си ти сега, и да чете алманаха.

Бил Порталски прерови паметта си.

— БЕШЕ ВИСОК МЪЖ — престраши се накрая. — С МУСТАЦИ, НАЛИ? И МУ ЛИПСВАШЕ ВЪРХЪТ НА ЛЯВОТО КУТРЕ.

Госпожица Флитуърт се взря в него над ръба на чашата си.

— Познаваше ли го?

— ДОКОЛКОТО СИ СПОМНЯМ, СРЕЩНАХМЕ СЕ САМО ВЕДНЪЖ.

— Изобщо не ми е споменавал за теб — намуси се госпожица Флитуърт. — Поне не и с името Бил Порталски.

— И АЗ НЕ ВЯРВАМ ДА МЕ Е СПОМЕНАВАЛ — бавно изрече Бил Порталски.

— Добре, добре, няма нищо — помирително промълви тя. — Знам ги тия истории. И татко се занимаваше по малко с контрабанда. Стопанството не е голямо. Не може да се живее прилично с туй, дето отглеждаме. А той често повтаряше, че човек се оправя както смогне. Сигурно и ти си вършил нещо подобно. Вече те огледах хубавичко. Знам, че си вършил такива работи.

Бил Порталски се замисли дълбоко.

— ДА, ЗАНИМАВАХ СЕ С ПРЕНОС И ПРЕВОЗ.

— Досещах се. Бил, ти имаш ли семейство?

— ДЪЩЕРЯ.

— Много мило.

— ЗА СЪЖАЛЕНИЕ НЕ ПОДДЪРЖАМЕ ВРЪЗКА.

— Колко жалко — от сърце отвърна госпожица Флитуърт. — Тук имахме и весели мигове, но беше отдавна. Е, когато моят младеж беше жив, разбира се.

— СИН ЛИ ИМАТЕ? — реши да попита Бил Порталски, който изтърва нишката на разговора.

Тя го прониза с поглед.

— Я си спомни, че съм госпожица. А в нашия край се отнасяме сериозно към тия неща.

— МОЛЯ ДА МЕ ИЗВИНИТЕ.

— Не, за годеника си говоря, казваше се Руфус. Беше контрабандист като татко. Само че не толкова печен, признавам. Повечко си падаше по разни жестове. Носеше ми какви ли не дреболии от чужди страни. Накити и джунджурийки. И с него ходехме на танците. Помня, че имаше чудни прасци. Харесвам мъже с добре оформени крака.

Тя поседя вторачена в огъня.

— И… един ден той не се върна. Тъкмо преди да се оженим. Татко проклетисваше, че не бивало и и да помисля да ходи през планините, когато наближава зимата. Но аз знаех, че искаше да ми донесе хубав сватбен подарък. Пък и да изкара още пари, за да угоди на татко, защото татко не беше много склонен да…

Госпожица Флитуърт хвана машата и разръчка горящите дърва по-свирепо, отколкото заслужаваха.

— Между другото, разни хора пускаха слухове, че забягнал във Фарфири или Анкх-Морпорк, но не вярвам, че е постъпил тъй.

Тежкият й поглед сякаш го прикова към креслото.

— А ти какво би рекъл, Бил Порталски?

Той много се възгордя, че откри и втория скрит въпрос в думите й.

— ГОСПОЖИЦЕ ФЛИТУЪРТ, ПЛАНИНАТА ЧЕСТО Е МНОГО КОВАРНА ПРЕЗ ЗИМАТА.

Пролича, че й олекна.

— И аз тъй казвам. А знаеш ли какво си помислих, Бил Порталски?

— НЕ.

— Беше в деня преди сватбата. Да, де, туй вече го знаеш. Едно от товарните му кончета се прибра самичко, мъжете се качиха горе и се натъкнаха на падналата лавина… И аз си помислих, че е смехория. Че е тъпотия. Ужасна съм, нали? Вярно, после какви ли не други мисли ми минаха през главата, но първо ми шукна, че светът не бива да се държи тъй, сякаш всичко е написано в книга. Нали е ужасно, че си го помислих?

— ГОСПОЖИЦЕ ФЛИТУЪРТ, САМИЯТ АЗ НИКОГА НЕ СЪМ ХАРЕСВАЛ МЕЛОДРАМИТЕ.

Тя не се заслуша в думите му.

— И си рекох, че животът очаква от мен години наред да се вкисвам из къщата, навлякла сватбената си рокля, докато се побъркам. Туй искаше от мен. Ха! Да, бе! Напъхах роклята в чувала с парцалите и напук на всичко поканихме хората на сватбената закуска, щото е същинско престъпление да хабиш вкусни гозби.

Тя отново нападна ожесточено огъня и прониза госта с остър поглед.

— Казвам ти, винаги е важно да знаеш кое е истинско и кое не е, а ти как мислиш?

— ГОСПОЖИЦЕ ФЛИТУЪРТ…

— Кажи.

— ИМАТЕ ЛИ НЕЩО ПРОТИВ ДА СПРА ЧАСОВНИКА?

Тя вдигна глава и зяпна опулената сова.

— Какво? Аха… Но защо?

— БОЯ СЕ, ЧЕ ЗАПОЧНА ДА МИ ЛАЗИ ПО НЕРВИТЕ.

— Нали не вдига много шум?

На Бил Порталски му се прииска да признае, че всяко тиктакане е като стоварен железен боздуган по бронзов стълб.

— ПРОСТО Е МАЛКО ДРАЗНЕЩО, ГОСПОЖИЦЕ ФЛИТУЪРТ.

— Ами спри го, щом ти пречи, все ми е едно. Навивам го само колкото да има някакъв звук в къщата.

Бил Порталски се изправи облекчен, провря се боязливо през гората от украшения и хвана топката на махалото, оформена като борова шишарка. Дървената сова му се блещеше, а тиктакането спря поне в царството на обичайните звуци. Той обаче долавяше как другаде блъскането на времето продължава несекващо. Как го понасяха хората? Допускаха времето в домовете си, сякаш им е приятел.

Върна се на креслото.

Госпожица Флитуърт се бе захванала да плете настървено.

Пламъците припукваха в огнището.

Бил Порталски се облегна на креслото и впери поглед в тавана.

— Твоят кон доволен ли е?

— МОЛЯ?

— Питам те за коня. Май му харесва да броди по ливадите — подсказа тя.

— ДА, ТАКА Е.

— Тича насам-натам, все едно не е виждал трева.

— ТОЙ ОБИЧА ТРЕВАТА.

— А ти обичаш животните. Личи си.

Бил Порталски кимна. Запасите му от светски реплики, поначало оскъдни, се изтощиха напълно.

Седя мълчаливо още два часа, стиснал страничните облегалки, докато госпожица Флитуърт не спомена, че е време за сън. Тогава той се върна в плевнята и заспа.

Бил Порталски не долови идването му. Но сивият силует вече се рееше пред него в мрака на плевнята.

Незнайно как бе докопал златния животомер.

Рече му: „Бил Порталски, допусната е грешка.“

Стъклото се пръсна. Фини златни секундички заискриха в пространството за миг и опадаха на пода.

Рече му: „Върни се. Трябва да си вършиш работата. Допусната е грешка.“

Силуетът изчезна.

Бил Порталски кимна. Разбира се, допуснали са грешка. Поначало беше очевидно, че има някаква грешка. Знаеше това още от първия миг.

Захвърли работните дрехи в един ъгъл и взе своето наметало от непрогледна тъма.

Е, поне се обогати с преживявания. Но си признаваше честно, че не би искал те да продължат. Сякаш от раменете му падна огромен товар.

Нима животът им наистина е такъв? Да чувстват как мракът ги придърпва полека към себе си?

Как успяваха да го понесат? А те въпреки всичко търпяха и наглед откриваха някаква радост във всичко, макар че логично би било единствено отчаянието. Изумително… Да знаеш, че си нищожно същество, притиснато между два необозрими зъбера от мрак. Как издържаха на този живот?

Явно беше по силите само на онези, които са родени.

Смърт оседла коня си и препусна над полята. Далеч под него житото се люшкаше като море. Госпожица Флитуърт трябваше да си потърси друг помощник за жътвата.

Странно. Някакво чувство. Може би съжаление? Нима? Но то принадлежеше на Бил Порталски, а той беше… мъртъв. Смърт отново си възвърна предишната същност и се приюти в безопасната липса на чувства и скърби.

Никога за нищо не съжаляваше.

Ето че се озова в кабинета си. Озадачи се, защото не помнеше как е попаднал вътре. Допреди миг беше на седлото, а вече виждаше кабинета с големите дневници, животомерите и инструментите.

Беше по-голям, отколкото го помнеше. Стените се мяркаха някъде по границата на безкрая.

Дължеше се на Бил Порталски. Естествено беше кабинетът да му се стори огромен. Значи някаква частичка от него още упорстваше. Щом потъне в работа, ще се отърве от него.

Вече имаше животомери на бюрото. Не помнеше и как ги е пренесъл там. Все едно, важното е да се захване с работата…

Взе най-близкия и прочете името.

— Кру-кву-гри-лу!

Госпожица Флитуърт седна рязко в леглото. В просъница бе дочула звука, събудил петела.

Напипа кибрита и успя да запали свещ. Наведе се да опипа под леглото и пръстите й стиснаха дръжката на късата сабя, с която покойният господин Флитуърт често си бе служил по време на пътуванията си през планините.

Слезе припряно по скърцащите стъпала и закрачи във възхладното утро.

Подвоуми се пред вратата на плевнята, после я отвори колкото да се промъкне вътре.

— Господин Порталски?

Сеното зашумоля, тишината се изпълни с будно внимание.

— ГОСПОЖИЦЕ ФЛИТУЪРТ?

— Ти ли извика? Знам, че някой изкрещя името ми.

Ново шумолене, Бил Порталски подаде глава отгоре.

— ГОСПОЖИЦЕ ФЛИТУЪРТ?

— Аз съм. Ти кого очакваше? Добре ли си?

— Ъ-Ъ… ДА. ТАКА ИЗГЛЕЖДА.

— Ама сигурен ли си? Ти събуди Сирил.

— ДА. ДА. БЕШЕ… ПОМИСЛИХ, ЧЕ… ДА.

Тя духна свещта. Предутринната мъждива светлина й стигаше.

— Е, щом си добре… Тъй и тъй станах, ще ида да сложа водата за кашата.

Бил Порталски полежа в сеното, докато не се увери, че краката му ще го държат, чак тогава слезе внимателно и закрета през двора към къщата.

Не продума, докато тя сипваше с черпака каша в паницата му и направо я удавяше в сметана. Той не знаеше как да задава въпроси, но копнееше да научи отговорите.

— ГОСПОЖИЦЕ ФЛИТУЪРТ?

— Да?

— КАКВО Е… АКО ПРЕЗ НОЩТА… ВИЖДАТЕ РАЗНИ НЕЩА… НО НЕ СЕ СЛУЧВАТ НАИСТИНА?

Тя постоя с гърнето в едната ръка и черпака в другата.

— А, за сънищата ли питаш?

— ТОВА ЛИ СА СЪНИЩАТА?

— Че ти не сънуваш ли? Аз пък си мислех, че всеки сънува.

— А АКО СЪНИЩАТА СА ЗА ОНОВА, КОЕТО ПРЕДСТОИ ДА СЕ СЛУЧИ?

— Ясно. Предчувствия. Хич не вярвам в тях, да ти призная. Сега да не ми изръсиш, че не знаеш що е сън?

— НЕ. НЕ. НЯМА, РАЗБИРА СЕ.

— Какво те тормози, Бил?

— ВНЕЗАПНО РАЗБИРАМ, ЧЕ ВСИЧКИ ЩЕ УМРЕМ.

Тя се взря замислено в него.

— Е, тъй е с всички ни — промълви след минута. — Туй ли сънуваш? На всекиго му идва множко понякога. На твое място щях да загърбя тия тревоги. Открай време си знам, че най-добре е да имаш работа за вършене и да се държиш, все едно ти е много весело.

— НО НАЛИ ВСИЧКО ЩЕ СВЪРШИ!

— О, туй не е толкова ясно. Май зависи как си живял.

— СЪЖАЛЯВАМ, НЕ РАЗБРАХ.

— Ти вярващ ли си?

— ЗНАЧИ КАЗВАТЕ, ЧЕ СЛЕД СМЪРТТА ЩЕ ВИ СЕ СЛУЧИ ОНОВА, КОЕТО ВЯРВАТЕ, ЧЕ ЩЕ СЕ СЛУЧИ?

— Много ще е хубаво, ако е тъй, нали? — бодро отвърна тя.

— АЗ ОБАЧЕ ЗНАМ В КАКВО ВЯРВАМ. НЕ ВЯРВАМ В НИЩО.

— Ех, че сме умърлушени тая сутрин! — поклати глава госпожица Флитуърт. — Я по-добре си дояж кашата. Ще ти бъде от полза. Хората казват, че от нея укрепвали костите.

Бил Порталски огледа преценяващо паницата си.

— ТОГАВА МОЖЕ ЛИ ОЩЕ ЕДНА ПОРЦИЯ?

Бил Порталски прекара утрото в цепене на дърва. Беше приятно с еднообразието си занимание.

Да се умори. В това беше разковничето. Несъмнено бе спал и предишните нощи, но е бил прекалено уморен, за да сънува. Изпълваше го решимост да не се повтори онзи сън. Брадвата се надигаше и се стоварваше върху дървата с точността на часовников механизъм.

Не! Не и часовников механизъм!

Госпожица Флитуърт бе сложила няколко гърнета на печката, когато той влезе в кухнята.

— МИРИШЕ ПРИЯТНО — сподели Бил и посегна към подскачащия капак на едно гърне.

Госпожица Флитуърт мигом се завъртя към него.

— Не пипай! Не е за теб, а за плъховете!

— ПЛЪХОВЕТЕ НЕ СИ ЛИ НАМИРАТ ХРАНА САМОСТОЯТЕЛНО?

— То се знае. Затуй ще им дадем още мъничко преди жътвата. По няколко лъжици от тая гадост в дупките им и… край на плъховете.

Мина време, докато Бил Порталски пресметне колко е две плюс две, но когато процесът завърши, беше като съешаване на тектонски плочи.

— ТОВА ОТРОВА ЛИ Е?

— Отвара от биле-тръшкач, смесена с овесена каша. Няма грешка.

— И ТЕ УМИРАТ ЛИ?

— Тутакси. На мига вирват крачка. Ние ще хапнем хляб и сирене — добави тя. — Не ми се готви два пъти в един и същ ден, довечера ще ядем пиле. Като се заприказвахме за пилета… ела с мен…

Тя взе окаченото на стената сатърче и излезе в двора. Петелът Сирил я наблюдаваше подозрително, кацнал на торището. Неговият харем от дебели и малко престарели кокошки заподскача тромаво към стопанката. Тя посегна пъргаво и хвана една.

Птицата зяпаше Бил Порталски с ярки тъпи очички.

— Можеш ли да оскубеш пиле? — провери госпожица Флитуърт.

Бил гледаше ту нея, ту курника.

— НО НАЛИ ГИ ХРАНИМ?… — смотолеви безпомощно.

— Вярно си е. А после се храним с тях. Тая не снася от месеци. Тъй се въртят нещата в пилешкия свят. Татко направо им извиваше вратовете, ама аз някак не можах да свикна. Със сатърчето пада малко цапотене, подскачат, докато се усетят, че са умрели.

Бил Порталски обмисли какво би могъл да стори. Кокошката го следеше с едното си мънистено око. Тези птици са далеч по-тъпи от хората и не разполагат с усъвършенстваните умствени филтри, които не позволяват да видиш изпречилото се пред очите ти. Кокошката знаеше къде е попаднала и кой се взира колебливо в нея.

Той гледаше късичкия простичък животец и видя изтичането на последните му секунди.

Никога не бе убивал. Само бе отнемал свършил живот. Има коренна разлика между кражбата и намирането на нещо изтървано.

— НЕ СЪС САТЪРЧЕТО — помоли отпаднало той. — ДАЙТЕ МИ КОКОШКАТА.

Обърна се с гръб замалко, после подаде увисналото телце на госпожица Флитуърт.

— Добре се справи — похвали го тя и се върна в кухнята.

Бил Порталски усещаше укорния поглед на Сирил.

Разтвори пръсти. Мъничко сияние пърхаше над дланта му.

Издуха го лекичко и то угасна в далечината.

След пладне сипаха отровата за плъхове. Той се почувства като масов убиец.

Умряха много плъхове.

Долу в проходите под плевнята, в най-дълбокия, изровен от отдавна забравени миши прадеди, нещо се появи в тъмата.

Май не му беше лесно да реши каква форма иска да има.

Започна като буца незаслужаващо доверие сирене. Явно не одобри резултата.

Следващият опит постигна близко подобие на малък и прегладнял териер. И този вариант бе отхвърлен.

За миг се превърна в назъбен стоманен капан. Веднага проумя, че е нелепо.

Изтормози се в търсене на свежи идеи, но за негова изненада една го осени плавно, сякаш винаги я е имало. Не форма, а някакъв спомен за формата.

То я опита и макар да беше на практика абсолютно неподходяща, пълното удовлетворение го убеди, че друга просто не може да бъде.

Време беше да се заеме с работата си.

Тази вечер на площада мъжете се упражняваха в стрелба с лък. Бил Порталски усърдно си заслужи славата на най-некадърния стрелец в цялата история. Никой не понечи да умува дали забиването на стрели в шапките на зяпачите зад него не е по-трудно изпълнение от улучването на достатъчно голяма мишена, сложена на някакви си петдесетина метра.

Той не можеше да се начуди колко приятели си спечелваш с непохватност, стига да си толкова смотан, че да си и смешен.

Затова му позволиха да седне на пейката пред кръчмата — при старците.

Наблизо от комина на ковачницата изскачаха искри и се виеха на спирала в здрача. Иззад затворената врата ехтяха безмилостни удари с чук. Бил Порталски не знаеше защо вратата на ковачницата винаги е затворена. Повечето ковачи предпочитат да я държат широко отворена и ковачниците им са неофициалните зали за събрания на селото. Този обаче много се увличаше в работата си…

— Ждрашти, шкелет.

Той веднага се обърна.

Момиченцето от къщата над кръчмата го зяпаше с най-проницателния поглед, който бе срещал.

— Ти ши шкелет, нали? Личи ши по голите кошти.

— ГРЕШИШ, ДЕТЕНЦЕ.

— Шкелет ши, жнам. Хората штават шкелети, като умрат. Ама пошле не бива да ше разжмотават наоколо.

— ХА. ХА. ХА. ЧУЙТЕ ГО САМО ТОВА ДЕТЕ…

— Ти жащо ше ражмотаваш наоколо?

Бил Порталски се озърна към старците. Изглеждаха увлечени в състезанието.

— ЧУЙ КАКВО ЩЕ ТИ ПРЕДЛОЖА — заговори притеснен на момиченцето. — АКО ПРЕСТАНЕШ ДА МИ ДОСАЖДАШ, ЩЕ ТИ ДАМ МОНЕТКА. ПОЛОВИН ПЕНИ.

— Имам ши машка на шкелет — просвети го тя. — От хартия.

Бил Порталски направи грешката, допускана от милиони гузни възрастни в горе-долу подобни обстоятелства. Опита се да убеждава детето.

— АКО БЯХ СКЕЛЕТ, МОМИЧЕНЦЕ, ТЕЗИ МНОГО ВЪЗРАСТНИ ГОСПОДА ДО МЕН ОТДАВНА ДА СА ЗАБЕЛЯЗАЛИ.

Тя изгледа старците в другия край на пейката.

— И те почти ша штанали шкелети. Не вярвам, че ишкат да виждат още един.

Той се примири.

— ТРЯБВА ДА ПРИЗНАЯ, ЧЕ ПОНЕ В ТОВА СИ ПРАВА.

— Жащо не ше ражпадаш на парчета?

— НЕ ЗНАМ. НИКОГА НЕ МИ СЕ Е СЛУЧВАЛО.

— Виждала шъм шкелети на животни. Те ше ражпадат.

— МОЖЕ БИ ЗАЩОТО СКЕЛЕТИТЕ СА ОСТАТЪК ОТ ТЯХ, А АЗ СЪМ СИ ТАКЪВ ПОНАЧАЛО.

— Аптекарят, дето прави лекове в Чамбли, ши има шкелет на кука, жакрепил му е коштите ш телчета — съобщи детето с тон, който подсказваше подробно проучване на обекта.

— АЗ НЯМАМ ТЕЛЧЕТА.

— Има ли ражлика между мъртвите шкелети и живите?

— ДА.

— Жначи той е окачил мъртъв шкелет?

— ДА.

— Дето преди е бил в жив човек?

— Да.

— Брей, че гадно. — Детето позяпа хоризонта и се похвали: — Имам ши нови чорапки.

— ТАКА ЛИ?

— Ако ишкаш, виж ги.

Протегна за оглед мърляво краче.

— Я ГЛЕДАЙ! НОВИ ЧОРАПИ.

— Мама ми ги оплете от овча вълна.

— БРЕЙ…

Тя пак огледа хоризонта за нещо интересно.

— Ей, жнаеш ли… жнаеш ли, че е петък?

— ДА.

— А аж ши намерих една лъжичка.

Бил Порталски се усети, че очаква някакво продължение. Не бе свикнал да общува с хора, които задържат вниманието си на една тема не по-дълго от три секунди.

— Ти нали работиш при гошпожица Флитуърт?

— ДА.

— Моят татко кажа, че ти добре ши намештил краката ши под машата там.

Бил Порталски не успя да съчини отговор, защото не разбра смисъла на подмятането. Беше от изреченията, които хората изричат преспокойно, прикривайки грубостта зад намеци, предадени понякога само с глас или поглед. Детето обаче още не владееше този майсторлък.

— Татко кажва още, че тя криела пълни шандъци ш имане.

— НИМА?

— Пък аж ши имам две парички по едно пени.

— ОХО…

— Сал!

И двамата се озърнаха — госпожа Лифтън стоеше на прага.

— Време ти е да си лягаш. Стига си дотягала на господин Порталски.

— О, УВЕРЯВАМ ВИ, ЧЕ ТЯ ИЗОБЩО НЕ МИ Е…

— Кажи „лека нощ“.

— Ама шкелетите как жашпиват? Нали не могат да ши жатворят очите, щото…

Той дочуваше приглушените им гласове откъм кръчмата.

— Не бива да наричаш така господин Порталски само защото е… твърде… кльощав…

— Няма штрашно. Той не е от умрелите шкелети.

В гласа на госпожа Лифтън се промъкна типичното объркване на човек, който просто не желае да повярва на очите си.

— Може да е бил болен.

— Че един шкелет може ли да е болен?

Бил Порталски се върна в стопанството, потънал в тежък размисъл.

Прозорецът на кухнята беше осветен, но той отиде направо в плевнята, качи се по стълбата и легна в сеното.

Можеше да отлага сънищата, но нямаше как да избяга от спомените.

Взря се в мрака.

След малко чу меки стъпки. Обърна се.

Колона от бледи призрачета на плъхове припкаха по таванската греда над главата му и избледняваха в движение, накрая остана само звукът.

Следваше ги един… силует.

Беше висок около педя. Носеше черно наметало. Държеше малка наточена коса в едната си костелива лапичка. Бяла костена муцунка се подаваше изпод сенчестата качулка.

Бил Порталски протегна ръка и го свали от гредата. Силуетът не се възпротиви, а се изпъчи върху дланта му и впери в него поглед, какъвто си разменят признатите професионалисти.

Бил Порталски промълви:

— ЗНАЧИ ТИ СИ?…

Смърт на мишките кимна.

— ПИСУК.

— ПОМНЯ ТЕ, КОГАТО БЕШЕ ЧАСТ ОТ МЕН — спомена Бил Порталски.

Смърт на мишките изписука отново.

Бил Порталски порови в джобовете на работните си дрехи. Бе пъхнал там остатъка от обяда си. Аха, ето го.

— ПРЕДПОЛАГАМ, ЧЕ МОЖЕШ ДА ВИДИШ СМЕТКАТА И НА ПАРЧЕ СИРЕНЕ?

Смърт на мишките прие сиренето с благодарност.

Бил Порталски веднъж (само веднъж, разбира се) навести един старец, който бе прекарал почти целия си живот заключен в килия на върха на кула заради приписано му злодеяние. Старецът разнообразяваше дните си с опитомяване на птички, за да си има компания. Те цвъкаха на постелята му и го лишаваха от храна, но той ги търпеше и се усмихваше, когато кацаха и отлитаха от перваза пред зарешетения прозорец. Тогава Смърт не можа да разбере кому е притрябвало да се увлича по подобни глупости.

— НЯМА ДА ТЕ БАВЯ — подхвърли. — ПРЕДПОЛАГАМ, ЧЕ ИМАШ РАБОТА, СРЕЩИ С ДРУГИ ПЛЪХОВЕ. ЗНАМ КОЛКО СИ ЗАЕТ.

Вече разбираше.

Остави фигурката на гредата и се излегна.

— ОТБИВАЙ СЕ, АКО МИНАВАШ НАБЛИЗО.

Бил Порталски пак се зазяпа в тъмата.

Сънят… Долавяше как го дебне наоколо. Сънят, понесъл цял куп видения.

Лежеше в мрака и се бореше да го отблъсне.

Крясъците на госпожа Флитуърт го накараха да се изправи в миг и замалко му олекна, че не секнаха със събуждането.

Вратата на плевнята се блъсна в стената.

— Бил! Слез бързо!

Той напипа с крак първото стъпало.

— КАКВО СЕ Е СЛУЧИЛО, ГОСПОЖИЦЕ ФЛИТУЪРТ?

— Нещо се е подпалило!

Хукнаха през двора и продължиха на бегом по пътя. Небето над градчето червенееше.

— Размърдай се, де!

— НО ПОЖАРЪТ НЕ Е ПРИ НАС.

— Ама целият град може да пламне! Прехвърля се по тия сламени покриви, преди да се усетиш!

Стигнаха до окаяното подобие на градски площад Пожарът бе обхванал кръчмата, сламата на покрива отскачаше нагоре с рев на милиони искри.

— Гледай ги, бе, стърчат като вкаменени! — заръмжа госпожица Флитуърт. — Ей я там помпата, всички имат кофи вкъщи, ама може ли да се свърти толкоз проста мисъл в кратуните им?!

Недалеч от тях започна схватка — двама от клиентите на кръчмата възпираха Лифтън да не нахълта в къщата. Той виеше в лицата им.

— Момиченцето му е вътре — сепна се госпожица Флитуърт. — Нали туй каза?

— ДА.

Пламъците закриваха като завеси всеки прозорец.

— Трябва да има начин! — настръхна тя. — Ако намерим стълба…

— НЕ БИВА.

— Какво?! Поне ще опитаме. Как тъй ще зарязваме хората в беда!

— ВИЕ НЕ РАЗБИРАТЕ — изрече Бил Порталски. — НАМЕСАТА В СЪДБАТА ДОРИ НА ЕДИН-ЕДИНСТВЕН ЧОВЕК МОЖЕ ДА УНИЩОЖИ СВЕТА.

Госпожица Флитуърт го огледа стъписано, сякаш смяташе, че току-що е полудял.

— Що за тъпотии дърдориш?

— ИСКАМ ДА КАЖА, ЧЕ ЗА ВСЕКИГО НАСТЪПВА МОМЕНТЪТ ДА УМРЕ.

Тя се облещи. После замахна и го цапардоса по лицето с опакото на дланта си.

Лицето се оказа по-твърдо, отколкото очакваше. Госпожица Флитуърт изохка и си духна на пръстите.

— Махаш се от стопанството ми още тая нощ, Бил Порталски! Ясно?

Врътна се и затича към помпата.

Неколцина от мъжете донесоха дълги пръти с куки, за да смъкнат горящата слама от покрива. Госпожица Флитуърт накара други да опрат подвижна стълба до единия прозорец на спалнята, но докато убеди някого да се покатери под защитата на подгизнало одеяло, върхът на стълбата вече тлееше.

Бил Порталски не откъсваше поглед от пламъците.

Бръкна в джоба си и извади животомер. Светлината на пожара играеше червеникаво по стъклото. Пак прибра златния часовник в джоба.

Част от покрива хлътна навътре.

— ПИСУК.

Бил Порталски погледна в краката си. Фигурка в черно наметало мина решително между тях и влезе наперено през обрамчения с огън вход.

Някой викаше оглушително, че вътре имало бурета с ракия.

Бил Порталски отново извади животомера. Съскането му заглушаваше рева на пожара. Бъдещето изтичаше в миналото, имаше несравнимо повече минало, отколкото бъдеще. Порази го обаче фактът, че бъдещето винаги тече в миналото през неизменното сега.

Внимателно пусна животомера в джоба си.

Смърт знаеше, че намесата в съдбата на един-единствен човек може да унищожи света. Това знание беше част от него.

Но откри, че за Бил Порталски в това няма повече смисъл, отколкото в думите „конски лакти“.

— ОХ, ПО ДЯВОЛИТЕ… — промърмори той.

И влезе в огъня.

— Ъ-хъм. Библиотекарю, аз съм! — Уиндъл се мъчеше да вика през ключалката. — Уиндъл Пунс.

Опита пак с думкане по вратата.

— Той защо не се обажда отвътре?!

— Не знам — отвърна глас зад него.

— Шлепел?

— Аз съм, господин Пунс.

— Как се озова зад мен?

— Трябва да бъда зад нещо, господин Пунс. В това е същината на караконджула.

— Библиотекарю! — кресна Уиндъл и заблъска с юмрук по вратата.

— Ууук.

— Защо отказваш да ме пуснеш?

— Ууук.

— Но аз искам да проверя нещо в книгите.

— Ууук ууук!

— Е, да, такъв съм си. Туй какво общо има с молбата ми?

— Ууук!

— Ама не е… не е честно!

— Той какво ви каза, господин Пунс?

— Нямало да ме пусне, защото съм бил мъртъв!

— Типично поведение. Рег Шу все се оплаква от това отношение.

— Някой друг наясно ли е с тая жизнена сила?

— Ами винаги можете да се обърнете към госпожа Кейк. Но тя си е особнячка.

— Коя е госпожа Кейк? — Уиндъл поумува над казаното от Шлепел. — А ти между другото си караконджул.

— Никога ли не сте чувал за госпожа Кейк?

— Не съм.

— Не вярвам да се интересува от магия… А господин Шу бездруго ни увещава да не говорим е нея. Твърди, че тя експлоатирала мъртъвците.

— Как?

— Тя е медиум.

— Сериозно? Добре, да вървим при нея. И… Шлепел?

— Да?

— Тръпки ме побиват, защото се спотайваш зад гърба ми през цялото време.

— Господин Пунс, много се разстройвам, ако не съм застанал зад нещо или някого.

— Не можеш ли да се криеш зад друго нещо, не зад мен?

— А вие какво предлагате, господин Пунс?

Уиндъл прехвърли в ума си възможностите.

— Да, може и да се изхитрим — промърмори под носа си, — ако намеря отвертка.

Градинарят Модо бе коленичил и разравяше пръстта около гергините, но изведнъж чу ритмичен шум като от влачене на тежък предмет.

Озърна се.

— Добър вечер, господин Пунс. Още сте мъртъв, както виждам.

— Добър вечер, Модо. Градината има чудесен вид.

— Господин Пунс, някой мъкне врата зад вас.

— Да, знам.

Вратата се местеше полека по пътеката. Като подминаваше Модо, се завъртя неловко, сякаш носещият я се мъчеше да не бъде видян.

— Това е един вид предпазна врага — обясни Уиндъл.

Спря разколебан. Нещо го подразни. Не долови причината, но изведнъж усети някакво объркване, все едно чуваше музикант да свири фалшиво в голям оркестър. Внимателно обмисли гледката пред очите си.

— В какво слагаш бурените?

Модо кимна към предмета до себе си.

— Полезна е, нали? Намерих я до торището. Ръчната ми количка съвсем се потроши и като надникнах случайно, зърнах ей това там…

— Странна измишльотина — поклати глава Уиндъл. — Кому е хрумнало да изработи кошница от тел? И колелцата й са прекалено малки…

— Но е много удобна за бутане, има си дръжка — похвали се Модо. — Чудя се как някому е дало сърце да я захвърли. Господин Пунс, вие как мислите — защо са я изоставили?

Уиндъл се вторачи в количката. Не можеше да се отърве от усещането, че и тя е впила поглед в него.

Внезапно се чу да мърмори:

— Може пък сама да се е дотъркаляла там.

— Сигурно сте прав, господин Пунс! Искала е малко да си отдъхне! Как налучкахте!

— Да, тъй изглежда — невесело смънка Уиндъл.

Излезе през портата в града, до ушите му начесто достигаха чегъртането и тропотът на вратата.

„Ако някой ми бе казал преди месец, че няколко дни след смъртта си ще се шматкам из града, а по петите ми ще върви стеснителен караконджул, скрит зад носена от самия него врата, щях… щях да се смея до полуда.“

„Как пък не! Щях да бръщолевя «А?», «К’во?» и «Говори по-силно, де!». Накрая нищичко нямаше да разбера.“

До краката му някой излая.

Едно куче го гледаше втренчено. Огромно куче. Всъщност единствената причина да прилича на куче, а не на вълк, беше всеизвестният факт, че в градовете няма вълци.

То му намигна. Уиндъл се сети: „Пълнолунието мина снощи.“

— Лупин, ти ли си?

Кучето кимна.

— Сега можеш ли да говориш?

Кучето завъртя глава.

— Е, как си в момента?

Лупин успя да размърда рамене.

— Искаш ли да дойдеш с мен?

Същото движение, изразило почти членоразделно думите: „Защо не? С какво друго да се занимавам?“

„Ако някой ми бе казал преди месец, че няколко дни след смъртта си ще се шматкам из града, а по петите ми ще върви стеснителен караконджул, скрит зад носена от самия него врата, и ще ме придружава точната противоположност на върколак, щях… все пак вероятно щях да се смея до полуда. След като го накарам да повтори едно и също поне десетина пъти, де.“

Смърт на мишките събра последните си клиенти, повечето обитавали доскоро сламения покрив, и ги поведе през пламъците натам, където отиват след кончината си добрите плъхове.

Учуди се, когато подмина горяща фигура, пробиваща си със сила път през непоносимо горещата бъркотия от срутили се греди и пропадащи подове. Фигурата се качи по запалената стълба, извади в движение нещо от останките на дрехите си и грижливо го стисна със зъби.

Смърт на мишките не дочака края на случката. От една страна, беше стар колкото първия протоплъх, но от друга — възникна само преди ден. Още налучкваше задълженията си в ролята на Смърт. Пък и вероятно се досещаше, че глухото боботене, клатещо къщата, е от кипналата в буретата ракия.

Лошото на ракията е, че не кипи особено дълго.

Огненото кълбо разпръсна отломки от къщата на километър околовръст. Ослепително бели пламъци изригваха от доскорошните врати и прозорци. Горящи дъски летяха с бръмчене. Някои нападаха по съседните покриви и подпалиха нови пожари.

На мястото на кръчмата остана зарево, от което очите се насълзяваха.

После в сиянието се появиха мънички тъмни петна.

Раздвижиха се, сляха се и оформиха очертанията на висока фигура, понесла нещо в ръцете си.

Мина през опърлената тълпа и закрачи по хладния тъмен път към стопанството. Зашеметените хора се надигнаха и я последваха като опашка на мрачна комета.

Бил Порталски се качи по стъпалата в спалнята на госпожица Флитуърт и сложи детето на леглото.

— ТЯ МИ КАЗА, ЧЕ НЯКЪДЕ НАБЛИЗО ИМА АПТЕКАР.

Госпожица Флитуърт разблъска навалицата на площадката пред вратата.

— Да, има един в Чамбли. Но можем да повикаме вещица от Ланкър.

— НИКАКВИ ВЕЩИЦИ. НИКАКВА МАГИЯ. ПОВИКАЙТЕ АПТЕКАРЯ. ВСИЧКИ ДРУГИ ДА СИ ВЪРВЯТ.

Не беше предложение. Дори не беше заповед. Беше неоспоримо описание на най-близкото бъдеще.

Госпожица Флитуърт размаха тънката си ръка пред лицата на хората.

— Хайде, всичко свърши! Къш! Нямате работа в моята спалня! По-живо, излизайте!

— Ама той как успя? — обади се някой от стоящите по-назад. — Никой не би могъл да излезе оттам жив! Нали всички видяхме как гръмна!

Бил Порталски бавно завъртя глава към човека.

— СКРИХМЕ СЕ В МАЗЕТО.

— Ето! Разбрахте ли сега? — сопна се госпожица Флитуърт. — В мазето. Много разумно.

— Но в кръчмата нямаше… — подхвана скептикът и млъкна.

Бил Порталски бе съсредоточил погледа си само в него.

— Вярно, бе. В мазето. Хитро, хитро.

— Много хитро — подчерта госпожица Флитуърт. — А сега се разотивайте.

Не я чу как се качи обратно по стъпалата с купа студена вода и кърпа. И тя можеше да ходи тихо като котка, когато поискаше.

— Родителите й скоро ще дойдат да я видят. Майка й припадна, пък Големия Хенри от мелницата просна баща й, за да не скочи в огъня. Но щом се опомнят, ще довтасат направо тук — Наведе се и избърса челото на момиченцето с влажната кърпа. — Тя къде беше?

— КРИЕШЕ СЕ В ЕДИН ШКАФ.

— От пожара?

Бил Порталски вдигна рамене.

— И аз съм изумена, че си я намерил в пламъците и пушека — подхвърли госпожица Флитуърт.

— ДА РЕЧЕМ, ЧЕ ТОВА УМЕНИЕ МИ Е ПРИСЪЩО.

— А по нея няма и един мехур от изгаряне.

Той не обърна внимание на питащия глас.

— ПРАТИХТЕ ЛИ НЯКОГО ДА ПОВИКА АПТЕКАРЯ?

— Да.

— ТОЙ НЕ БИВА ДА ИЗНАСЯ НИЩО ОТТУК.

— Как тъй?

— СТОЙТЕ ДО НЕГО, КОГАТО ВЛЕЗЕ. НИЩО НЕ БИВА ДА СЕ ИЗНАСЯ ОТ ТАЗИ СТАЯ.

— Що за глупости? Кому би хрумнало да изнесе нещо?

— МНОГО Е ВАЖНО. А СЕГА ТРЯБВА ДА ИЗЛЯЗА.

— Къде отиваш?

— В ПЛЕВНЯТА. ИМАМ РАБОТА. МОЖЕ БИ НЕ ОСТАВА МНОГО ВРЕМЕ.

Госпожица Флитуърт се взря в малкото телце на леглото. Вече нищо не разбираше и действаше пипнешком.

— Но тя сякаш е заспала… Какво й е станало?

Бил Порталски поспря на вратата.

— ЖИВЕЕ С ВРЕМЕ НА ЗАЕМ.

Изоставената ковачница се намираше зад плевнята. Никой не бе влизал там от години. Но сега по земята наоколо играеха червено-жълти отблясъци, пулсиращи като сърце.

Чуваха се и удари, равномерни като пулс. При всеки грохот сиянието за миг синееше.

Госпожица Флитуърт се вмъкна през отворената врата. Ако беше склонна да се кълне, щеше да се закълне, че не издаваше никакъв шум, различим в пращенето на огъня и ударите на чука. Въпреки това Бил Порталски се извъртя към нея, стиснал извито острие.

— Аз съм!

Той си отдъхна или поне напрежението му спадна мъничко.

— Какво те е прихванало?

Той се опули към острието в ръцете си, сякаш едва сега го виждаше ясно.

— РЕШИХ ДА НАТОЧА ТАЗИ КОСА, ГОСПОЖИЦЕ ФЛИТУЪРТ.

— В един часа през нощта?!

— И НОЩЕМ КОСАТА СИ ОСТАВА ТЪПА, ГОСПОЖИЦЕ ФЛИТУЪРТ. — Той стовари острието на наковалнята. — НО НЕ МОГА ДА Я НАТОЧА ДОСТАТЪЧНО ДОБРЕ!

— Май си се сгорещил прекалено в пожара — успокои го тя и посегна да хване ръката му. — Пък и на мен ми се вижда остра…

Млъкна. Пръстите й се плъзнаха по костта на ръката му, отдръпнаха се за миг и пак стиснаха. Бил Порталски потрепери. Госпожица Флитуърт не се блещеше прекалено дълго. През седемдесет и петте години на живота си се бе нагледала на войни, глад, безброй болни животни, две-три епидемии и хиляди мънички всекидневни трагедии. Изпаднал в дълбока депресия скелет не влизаше дори в първата десетка на познатите й ужасии.

— А, ти ли си бил…

— ГОСПОЖИЦЕ ФЛИТУЪРТ, АЗ…

— Отдавна знам, че ще дойдеш някой ден.

— МОЖЕ БИ ВИЕ НЕ…

— Между другото почти цял живот все чакам някой рицар на бял кон — ухили се тя. — Ама че шегичка си извъртях сама…

Бил Порталски седна тежко на наковалнята.

— Аптекарят дойде — сети се госпожица Флитуърт. — Каза, че с нищо не може да помогне. Тя била добре. Просто не се буди. Впрочем мина цяла вечност, докато й разтворим пръстчетата на едната ръка. Стискаше много силно.

— КАЗАХ НИЩО ДА НЕ СЕ ИЗНАСЯ ОТТАМ!

— Всичко е наред, по-кротко. Тя още си го държи.

— ДОБРЕ.

— Но какво е онова нещо?

— МОЕТО ВРЕМЕ.

— Моля?

— ВРЕМЕТО МИ. ВРЕМЕТО НА МОЯ ЖИВОТ.

— Прилича на пясъчен часовник за варене на твърде скъпички яйца.

Бил Порталски я погледна сепнато.

— ДА. ВЯРНО Е В ИЗВЕСТЕН СМИСЪЛ. ДАДОХ Й ЧАСТ ОТ СВОЕТО ВРЕМЕ.

— Че откога и ти имаш нужда от време?

— ВСЯКО ЖИВО СЪЩЕСТВО ИМА НУЖДА ОТ ВРЕМЕ. И КОГАТО ВРЕМЕТО СВЪРШИ, СЪЩЕСТВОТО УМИРА. КОГАТО МОЕТО ВРЕМЕ СВЪРШИ, ТЯ ЩЕ УМРЕ. АЗ СЪЩО. СЛЕД НЯКОЛКО ЧАСА.

— Но ти не можеш…

— МОГА. ТРУДНО МИ Е ДА ГО ОБЯСНЯ.

— Мръдни малко.

— КАКВО?

— Казах да мръднеш малко. И аз искам да седна.

Бил Порталски й направи място на наковалнята.

— Значи ще умреш.

— ДА.

— Но не искаш.

— НЕ ИСКАМ.

— А защо?

Той я изгледа особено.

— ЗАЩОТО ПОСЛЕ НЕ БИ ИМАЛО НИЩО. ЗАЩОТО НЯМА ДА СЪЩЕСТВУВАМ.

— И с хората ли е тъй?

— НЕ МИ СЕ ВЯРВА. ПРИ ВАС Е ДРУГО. ПО-ДОБРЕ ОРГАНИЗИРАНО.

Поседяха вторачени в гаснещата жарава.

— А защо се захвана с острието на косата?

— ПИТАХ СЕ ДАЛИ НЕ БИХ МОГЪЛ… ДА СЕ БОРЯ…

— А някой успявал ли е досега? Да се пребори с теб, де.

— ОБИКНОВЕНО НЕ УСПЯВАТ. ПОНЯКОГА ХОРАТА МЕ ПРЕДИЗВИКВАТ ДА ИГРАЕМ. И ЗАЛАГАТ ЖИВОТА СИ.

— Случва ли се да печелят?

— НЕ. НО МИНАЛАТА ГОДИНА ЕДИН УСПЯ ДА КУПИ ТРИ УЛИЦИ И ВСИЧКИ КОМУНАЛНИ УСЛУГИ.

— А? Що за игра е тая?!

— НЕ ПОМНЯ ТОЧНОТО Й ИМЕ. МАЙ БЕШЕ „ЗАГРАБИ ВСИЧКО“. АЗ ДЪРЖАХ БАНКАТА.

— Я почакай… — намръщи се госпожица Флитуърт. — Щом твоето време изтича, кой ще дойде да те отнесе?

— СМЪРТ. МИНАЛАТА НОЩ НАМЕРИХ ТОВА ПОД ВРАТАТА.

Той разтвори длан и показа мръсно листче, на което тя едва успя да разчете думата „УУуууИИИииУУУуууИИиииУУУуууИИиии“.

— ПОЛУЧИХ БЕЛЕЖКА ОТ БАНШИ, КОЕТО НЕ Е НА „ТИ“ С КРАСНОПИСА.

Госпожица Флитуърт наклони глава настрани.

— Но… Поправи ме, ако греша, обаче…

— НОВИЯТ СМЪРТ.

Бил Порталски взе острието.

— ТОЙ ЩЕ БЪДЕ СТРАШЕН.

Острието се огъваше в ръцете му. Синкава светлина се преливаше по наточения ръб.

— ЩЕ ДОЙДЕ ПЪРВО ПРИ МЕН.

Тя зяпаше светлината като омагьосана.

— Колко страшен?

— А ВИЕ КОЛКО СТРАШЕН МОЖЕТЕ ДА СИ ГО ПРЕДСТАВИТЕ?

— Аха…

— ТОЧНО ТОЛКОВА СТРАШЕН ЩЕ БЪДЕ.

— Ще дойде и за детето…

— ДА.

— Като поумувам, май не ти дължа никакви услуги, господин Порталски. И не ми се вярва някой по света да ти дължи нещо.

— МОЖЕ И ДА СТЕ ПРАВА.

— Е, да ти река, животът също има да отговаря за туй-онуй. Искам да съм справедлива.

— АЗ НЕ МОГА ДА ОТСЪДЯ.

Госпожица Флитуърт отново го изгледа изпитателно.

— В ъгъла има доста свестен точилен камък.

— ИЗПОЛЗВАХ ГО.

— Има и точило за ножове в шкафа.

— ИЗПОЛЗВАХ И НЕГО.

Стори й се, че чува звук при всяко движение на острието — лекото писукане на изтормозен въздух.

— Но пак не се е наточила както трябва, тъй ли?

Бил Порталски въздъхна.

— МОЖЕ БИ НИКОГА НЯМА ДА СЕ НАТОЧИ КАКТО ТРЯБВА.

— Я стига, мой човек — скастри го тя. — Каква полза да се откажеш? „Докато има живот…“ Сещаш се, нали?

— ЗА КАКВО ДА СЕ СЕЩАМ?

— „… има и надежда“.

— ИМА ЛИ?

— Ами тъй си е.

Бил Порталски прокара костелив пръст по ръба на острието.

— НАДЕЖДА?

— Че остава ли ти друго?

Бил завъртя глава. Бе опитал с различни чувства, но това беше ново за него.

— МОЖЕ ЛИ ДА МИ НАМЕРИТЕ ЖЕЛЕЗЕН БРУС?

Час по-късно.

Госпожица Флитуърт ровеше в чувала с парцалите.

— Какво да ти дам сега?

— А КАКВО ОПИТАХМЕ?

— Я да преброя… Зебло, памук, лен… ами сатен? Ето ти едно парче.

Бил Порталски взе късчето плат и усърдно го прокара по острието.

Тя стигна до дъното на чувала и извади смачкана бяла топка.

— ДА?

— Коприна — промълви госпожица Флитуърт. — Най-фината бяла коприна. По-истинска от тая няма. И никога не е носена.

След малко той внимателно взе плата от ръката й.

— БЛАГОДАРЯ ВИ.

— Е… — Тя се оживи. — Друго не остана, нали?

Той замахна с острието, което издаде звук, подобен на „уумммм“. В ковачницата тлееха последните въгленчета, но острието светеше с режещ очите блясък.

— Наострено с коприна — поклати глава тя. — Кой би повярвал?

— И ОЩЕ Е ТЪПО.

Бил Порталски огледа ковачницата и се шмугна в един ъгъл.

— Какво намери?

— ПАЯЖИНА.

Разнесе се проточено скимтене, сякаш някой изтезаваше мравки.

— Има ли полза?

— ОЩЕ Е ТЪПО.

Тя видя Бил Порталски да излиза решително и забърза подире му. Той застана насред двора и обърна острието с ръба към слабичкия ветрец на ранното утро.

Острието бръмчеше.

— Но още колко може да се наточи, пусто да остане?

— МОЖЕ ДА БЪДЕ И ПО-ОСТРО.

В курника петелът Сирил се събуди и зяпна умърлушен мъчителните букви. Пое си дъх.

— Кру-кву-ли-бу!

Бил Порталски се вторачи в хоризонта към Ръба, после огледа преценяващо хълмчето зад къщата.

Устреми се напред, стъпалата му потракваха по земята.

Госпожица Флитуърт се задъхваше по склона, а светлината на новия ден нахлуваше покрай нея. Бил Порталски не помръдваше, само острието се въртеше в пръстите му към лъчите на слънцето.

Накрая като че остана доволен.

Замахна, за да провери резултата.

Госпожица Флитуърт опря ръце на хълбоците си.

— О, не се занасяй — сгълча го. — Никой ни-/що/не/мо-/же/да/на-/то-/чи/със/свет-/ли-/на.

Тя млъкна стресната.

Той пак замахна.

— Ама/че/ра-/бо-/та…

Бил Порталски отпусна острието с върха надолу.

— СЕГА Е НАТОЧЕНО.

Озъбената му усмивка посърна, доколкото това изобщо е възможно.

Госпожица Флитуърт се обърна да проследи погледа му и зърна мъгляви очертания над житото.

Напомняха за сива роба, празна, но въпреки това запазваща формата си, сякаш простряна да съхне дреха се издуваше от вятъра.

Силуетът трепна и се разми във въздуха.

— Видях го — процеди тя.

— НЕ БЕШЕ ТОЙ, А ЕДИН ОТ ОНЕЗИ…

— Кои?

— ТЕ СА ЕДИН ВИД… — Бил Порталски размаха ръка, търсейки думи — … СЛУЖИТЕЛИ. НАБЛЮДАТЕЛИ. РЕВИЗОРИ. ИНСПЕКТОРИ.

Очите на госпожа Флитуърт се присвиха.

— Инспектори ли?! Нещо като бирници?

— ДА, БИХТЕ МОГЛА ДА ГИ ОПРИЛИЧИТЕ…

Лицето й грейна.

— Ама защо не каза веднага?!

— НЕ ВИ РАЗБИРАМ…

— Татко често ме караше да му се заричам, че никога няма да помагам на бирниците. Разправяше, че като си помисли за тях, трябва да полегне, за да му мине. Най-лоши били смъртта и данъците, ама данъците са по-страшни, щото смъртта не те сполетява всяка година. Почнеше ли да се пеняви за бирниците, излизах от стаята да не го слушам. Гнусни твари. Все ровичкат наоколо, подпитват какво сме скрили под дървата за огрев и в тайниците зад стените на мазето, а пък изобщо не им се полага да си пъхат носовете.

Тя изсумтя.

Бил Порталски се вторачи в нея смаян. Госпожица Флитуърт успяваше да произнесе трисричковата дума „бирници“ така, че звучеше по-скоро като „сган“.

— Още в началото да ми беше рекъл, че тъкмо те са те подгонили — укори го тя. — Бирниците хич не са на почит и уважение в нашия край, от мен да го знаеш. Когато беше жив баща ми, ако някой бирник се мернеше тук самичък, връзвахме му тежести на краката и го мятахме в езерцето.

— ГОСПОЖИЦЕ ФЛИТУЪРТ, ЕЗЕРЦЕТО Е ДЪЛБОКО ДВЕ ПЕДИ.

— Да, ама падаше голям смях, докато бирникът разбере, че не потъва. Брей… Не знаех, че и Там, Горе, имало бирници.

— ИМА ГИ. В ИЗВЕСТЕН СМИСЪЛ.

Тя се примъкна по-наблизо до него.

— Кога ще дойде оня?

— ТАЗИ ВЕЧЕР. НЯМА КАК ДА ПОЗНАЯ ТОЧНО. ДВАМА ЖИВЕЯТ С ВРЕМЕТО В ЕДИН ЖИВОТОМЕР. ЗАТОВА НЕ Е СИГУРНО.

— Не знаех, че някой може да даде от времето си на друг.

— Вие, хората, го правите постоянно.

— Но поне за тая вечер си сигурен, нали?

— ДА.

— И ще има полза от острието, а?

— НЕ ЗНАМ. ТОВА Е ШАНС ЕДНО НА МИЛИОН.

— О-о… — Тя като че се замисли. — Значи нямаш друга работа през деня?

— Е, И?

— Ами тогава започни да прибираш реколтата.

— КАКВО?!

— Да си заемеш ума с нещо друго. Пък и аз ти плащам шест пенса на седмица. Парите са си пари.

И къщата на госпожа Кейк се намираше на Брястовата улица. Уиндъл потропа на вратата.

След малко някой подвикна сдържано отвътре:

— Кой е отвън?

Уиндъл понадигна капака на пощенската кутия.

— Извинете, вие ли сте госпожа Кейк?

Вратата се отвори.

Госпожа Кейк не беше такава, каквато Уиндъл си я представяше. Беше едра, но не дебела. Просто заемаше пространство в мащаб, малко надвишаващ нормалния. Такива хора обикновено се гърбят леко и гледат виновно заради това, че надвисват. Имаше и прекрасна коса. Обгръщаше главата й като корона и падаше по гърба й като наметало. Ушите й обаче бяха едва доловимо заострени, а зъбите й, макар прекрасни и бели, отразяваха плашещо светлината. Уиндъл се изуми от бързината, с която изостреният му усет на зомби стигна до правилния извод. Погледна надолу.

Лунни беше настръхнал от вълнение, дори забрави да размаха опашка.

— Не ми се вярва, че вие сте госпожа Кейк — учтиво промълви Уиндъл.

— А, търсите мама — установи високото момиче. — Майко! Един господин е дошъл при теб!

Нечие далечно мърморене се чуваше все по-близо и госпожа Кейк се появи иззад дъщеря си като малка луна, излизаща от сянката на планета.

— Ти пък какво искаш? — сопна се тя.

Уиндъл се дръпна за всеки случай. За разлика от своята дъщеря госпожа Кейк беше ниска и почти кръгла. Освен това изпъкваше неимоверно, пак за разлика от младата жена. Може би преди всичко благодарение на шапката. По-късно Уиндъл научи, че ясновидката е привързана към тази шапка почти както магьосник към своята. Беше гигантска, черна и осеяна с какво ли не, например птичи крилца, восъчни черешки и игли. Госпожа Кейк се придвижваше из света под шапката си като кош под балон за полети. Хората често се усещаха, че говорят първо на шапката й.

— Госпожо Кейк? — промълви Уиндъл втрещен.

— Тук съм, по-долу — укори го гласът.

Той послушно се наведе.

— Ами аз съм, да — заяви госпожа Кейк.

— С госпожа Кейк ли говоря? — провери Уиндъл.

— Да, бе, знам — отегчи се госпожа Кейк.

— Името ми е Уиндъл Пунс.

— И това знам.

— Между другото съм магьосник…

— Добре, де, но си избърши обувките на изтривалката.

— Мога ли да вляза?

Уиндъл Пунс поспря. Повтори последните реплики в безупречно работещата пилотска кабина на мозъка си. И се усмихна.

— Така си е, да — потвърди госпожа Кейк.

— Случайно да нямате вродено ясновидство?

— Обикновено изпреварвам събитията с десетина секунди, господин Пунс.

Той се подвоуми.

— Трябва да си зададеш въпроса — припряно настоя госпожа Кейк. — Наляга ме страхотна мигрена, когато хората злонамерено не зададат въпрос, на който вече съм отговорила.

— Колко напред в бъдещето виждате, госпожо Кейк?

Тя кимна.

— Е, дотук добре — отбеляза по-сговорчиво и го поведе по коридора към мъничкия хол. — И караконджолът може да влезе, но да остави вратата отвън и да слезе в мазето. Не понасям такива като него да ми се мотаят из къщата.

— Охо, от цяла вечност не съм бил в хубаво мазе! — зарадва се Шлепел.

— Долу има паяци — осведоми го госпожа Кейк.

— Иха-а!

— А ти ще желаеш чаша чай — обърна се тя към Уиндъл.

Друг сигурно би казал „Ще желаеш ли чаша чай“. Но госпожа Кейк не питаше.

— Да, моля — съгласи се той.

— Откажи се от този навик — поклати глава тя. — Ще ти изгният зъбите.

Уиндъл налучка репликата си.

— С две бучки захар, ако може.

— Поносимо е — изтърси тя.

— Имате чудесно подредена къща, госпожо Кейк — побърза да сподели Уиндъл, превключил ума си на по-висока скорост.

— Почина преди десет години.

— Ъ-ъ… — стресна се Уиндъл, но въпросът вече излизаше от устата му: — Господин Кейк в добро здраве ли е?

— Не се притеснявай, понякога си приказвам с него.

— Колко жалко — смънка Уиндъл.

— Бива, щом така ще се чувстваш по-добре.

— Ъ-ъ… Госпожо Кейк, малко се омотах. Бихте ли… изключила… ясновидството си?

Тя кимна.

— Извинявай. Свикнала съм да го оставям включено, тук сме си само аз, Людмила и Човекът Колкото Кофа. Той е призрак — добави. — Знаех, че непременно ще попиташ за него.

— Да, чувал съм, че медиумите имат водачи в света на духовете.

— Той ли? Хич не ми е водач, ами призрак за черната работа. Не понасям забълбукване с карти и таблици с буквички. А от ектоплазмата ме е гнус. Няма да допусна да ми се изсипва в дома. Никога. После не можеш да изпереш килимите. Дори с оцет.

— Тъй ли било… — промърмори Уиндъл.

— И виене не търпя. Нито пък бърникане в свръхестественото. Щото свръхестественото си е противоестествено. Не го понасям.

— Ъ-хъм — предпазливо се прокашля Уиндъл. — Но някои биха казали, че да сте медиум е малко… знаете… свръхестествено.

— Какво? Какво?! Няма нищо свръхестествено в мъртъвците. Ама че глупости! Всеки умира рано или късно.

— Надявам се да е тъй, госпожо Кейк.

— Е, какво ще искаш, господин Пунс? Сега не съм ясновидка, трябва ти да ми кажеш.

— Искам да знам какво става.

Под краката им нещо изтрополи, до ушите им слабичко долетя щастливият глас на Шлепел:

— Леле, има и плъхове!

— Отидох и се опитах да обясня на вашите магьосници — надменно подхвана госпожа Кейк. — Но никой не щеше и да чуе. Знаех си, че няма да ме изслушат, но трябваше да се опитам, иначе нямаше как да знам.

— С кого говорихте?

— С огромния, дето има червена дреха и мустаци, все едно е нагълтал котарак.

— А, това е Архиканцлерът — не се усъмни нито за миг Уиндъл.

— Имаше и един грамаден дебелак. Ходи като паток.

— Трябва да е Деканът.

— Позволиха си да ме нарекат „добра ми жено“. И ми казаха да си гледам работата. Защо пък да помагам на магьосници?

— Опасявам се, че те почти никога не слушат какво им се говори. И аз не слушах цели сто и тридесет години.

— И защо?

— Предполагам, за да не чуя какви безсмислици дърдоря. Но какво става, госпожо Кейк? На мен можете да кажете. Макар да съм магьосник, вече съм и мъртвец.

— Е, знам ли…

— Шлепел ме уверява, че всичко се дължало на жизнената сила.

— Тя се натрупва, не схващаш ли?

— Но какво означава това?

— Струпала се е повече, отколкото й се полага. Така става… — тя направи неясен жест — … когато чашките на везните не са изравнени…

— Неравновесие ли?

Госпожа Кейк кимна отнесено, сякаш четеше невидим за останалите текст.

— Да, нещо подобно… Виж какво, понякога има мъничък излишък и се появяват призраци — животът вече не е в тялото, но не е изчезнал… а през зимата намалява, защото някак се изцежда, но се връща напролет… И някои неща я събират…

Модо, градинарят на Университета, си пееше без думи и буташе чудатата количка към личното си кътче между Библиотеката и Крилото за високоенергийна магия[14], натоварена с бурени, обречени да се превърнат в тор.

През последните дни настана по-голямо оживление от обичайното. Няма спор, беше интересно да се навърта около магьосниците.

Разделение на труда. Те се грижеха за космическото равновесие, вселенската хармония и правилното съотношение на измеренията, а той внимаваше листните въшки да не гризкат розите.

Чу подрънкване на метал. Погледна над купчината бурени.

— Я, още една ли?

Лъскава телена кошница на колелца бе запречила пътеката.

Дали пък не са му я купили магьосниците?

И първата се оказа полезно пособие, макар че се управляваше трудничко. Всяко колелце като че се опитваше да тръгне в своя посока. Сигурно щеше да й намери цаката след време.

Е, тази пък щеше да му послужи да разнася сандъчетата със семена. Избута втората количка настрана и тогава чу зад гърба си звук, който би описал (ако можеше да пише) с буквосъчетанието „глоп“.

Обърна се, видя най-голямото си торище, просветващо в здрача, и се похвали:

— Виж какво ти донесох да похапнеш!

Едва в този момент забеляза, че торището се движи.

— Събира се и на никои места… — продължи госпожа Кейк.

— Но защо се натрупва? — недоумяваше Уиндъл.

— Същото е като пред буря. Нали знаеш как ги настръхва кожата? Ето какво става.

— Да, да, но защо, госпожо Кейк?

— Ами… Човекът Колкото Кофа разправя, че вече нищо не умирало.

— Какво?!

— Тъпотия, нали? Втълпява ми, че животът на мнозина свършвал, но не се махали. Всички си стоели тук.

— Във вид на призраци ли?

— Не. Все едно… все едно са локви. Но ако локвите се препълнят и се слеят, накрая стават море. Пък и в призраци се превръщат само хората, не и зелките.

— А как мислите, не може ли да си поприказвам с Човека Колкото… — Уиндъл млъкна, стана и се затътри към лавицата над камината. — Госпожо Кейк, откога имате това? — попита веднага, щом пръстите му докоснаха познатото стъклено кълбо.

— А, това ли? Купих го вчера. Хубавичко е, нали?

Уиндъл разклати малката прозрачна топка. Беше почти неотличима от онези под дъската в неговата стая. Надигна се вихрушка от снежинки и посипа великолепното макетче на Невидимия университет.

Напомняше му дразнещо за нещо. Естествено миниатюрната сграда го подсещаше за Университета, но формата намекваше…

… за закуска?

— Защо го има и туй? — процеди повече на себе си. — Проклетиите са навсякъде.

Магьосниците препускаха тежко по коридора.

— Как се убиват призраци?

— Аз откъде да знам? Обикновено няма нужда да се питаме!

Отекна смразяващ кръвта писък. Ехтеше в сумрака между колоните и сводовете и секна внезапно.

Архиканцлерът спря като закован за пода. Останалите се сбутаха в гърба му.

— Май беше смразяваш кръвта писък — отбеляза той. — След мен!

Свърна тичешком зад ъгъла.

Изтрещя блъснат метал, последва нескончаем поток от ругатни.

Дребна твар на червени и жълти ивици с мънички остри зъби, от които капеше слюнка, и с три чифта крилца изскочи иззад ъгъла и се стрелна над главата на Декана с бръмчене като от смален моторен трион.

— Някой да знае какво беше това? — отпаднало попита Ковчежникът. Съществото завъртя няколко орбити около магьосниците и изчезна в тъмнината под тавана. — И как ми се иска той да не бълва такива сквернословия…

— Да вървим — подкани ги Деканът. — Трябва да проверим какво го сполетя.

— Длъжни ли сме? — уточни Старшият наставник.

Надникнаха. Архиканцлерът седеше на пода и старателно си разтриваше единия глезен.

— Кой идиот е зарязал тук тая гадост?

— Каква гадост? — не разбра Деканът.

— Тая скапана телена кошница на колелца — посочи Ридкъли.

До него от въздуха се материализира съвсем малко същество, подобно на паяк, и защъка към най-близкия ъгъл. Магьосниците не го забелязаха.

— Къде има телена кошница на колеща? — в хор попитаха магьосниците.

Ридкъли се огледа.

— Бях готов да се закълна…

Пак долетя писък.

Архиканцлерът се изправи припряно.

— Напред, приятели! — призова и закуцука героично.

— Но защо всеки се втурва, щом чуе смразяващ кръвта писък? — недоволстваше Старшият наставник. — Това противоречи на здравия разум.

Излязоха в тръс на двора.

Насред древната морава се мъдреше заоблена тъмна купчина. Смрадни изпарения се издигаха на тънки струйки от нея.

— А това какво е?

— Нали не виждаме торище точно на моравата, а?

— Модо много ще се огорчи.

Деканът се взря по-зорко.

— Ъ-ъ… особено защото тъкмо неговите крака сгърчат отдолу…

Купчината се завъртя към Магьосниците със звука „глоп-глоп“.

И помръдна.

— Тъй, да видим… — Ридкъли потри ръце обнадежден. — Хора, кой от вас си носи някакво заклинание в момента?

Магьосниците смутено се потупваха по джобовете.

— Е, както сме загазили, аз ще отвлека вниманието на торището, а Ковчежникът и Деканът да издърпат Модо.

— Ами добре — неохотно промълви Деканът.

— Как се отвлича вниманието на торище? — заяде се Старшият наставник. — Откъде накъде то може и да внимава?

Ридкъли си свали шапката и предпазливо доближи купчината.

— Ей, боклук! — изрева могъщо.

Старшият наставник изпъшка и закри очите си с длан.

Архиканцлерът размаха шапката си пред купчината.

— Разложен отпадък!

Купчината се хвърли към шапката.

— Бунище нещастно! — кресна Ридкъли.

— Е, де, чак дотам ли ще… — слиса се Лекторът по съвременни руни.

Деканът и Ковчежникът се прокраднаха напред, хванаха краката на градинаря и задърпаха. Модо се изсули изпод купчината.

— Прояло му е дрехите! — установи Деканът.

— Но той добре ли е?

— Още диша — зарадва се Ковчежникът.

— И ако има късмет, простил се е с обонянието си — добави Деканът.

Торището пак налетя към шапката на Архиканцлера. Чу се „глоп“. Върхът на шапката изчезна.

— Ей, вътре още имаше към половин бутилка! — разяри се Ридкъли.

Старшият наставник го сграбчи за ръката.

— Архиканцлер, да се махаме!

Купчината се завъртя и подгони Ковчежника. Магьосниците заотстъпваха.

— Нали е невъзможно да притежава разум? — плахо се обади Ковчежникът.

— Това торище просто се влачи полека и яде разни неща — сподели наблюденията си Деканът.

— Значи остава да му нахлупим островърха шапка и ще е досущ преподавател в Университета — подсмихна се Ридкъли.

Купчината ги преследваше.

— Не бих казал, че се влачи полека — възрази Деканът.

Всички гледаха с очакване Архиканцлера.

— Бягайте! — заповяда той.

Колкото и масивни да бяха повечето магьосници, стигнаха на скорост до вратата, сблъскаха се, провряха се, затръшваха я и се облегнаха на нея. Мигове по-късно нещо я удари влажно и напористо от другата страна.

— Е, отървахме се — предположи Ковчежникът.

Деканът сведе поглед.

— Архиканцлер, то май минава през вратата — съобщи отмалял.

— Стига глупости, човече, нали сме я затиснали?

— Казах „през“…

Ридкъли вдиша шумно.

— Какво гори?

— Твоите ботуши — просвети го Деканът.

Ридкъли също погледна надолу. Под вратата се разливаше зеленикавожълта локва. Дървото се овъгляваше, каменните плочи на пода съскаха, а неговите подметки от гьон бяха изпаднали в голяма беда. Усещаше как бързичко става по-нисък.

Задърпа трескаво кончовите и със скок от място се озова на сухи плочи.

— Ковчежнико!

— Да, Архиканцлер?

— Дай ми ботушите си!

— Какво?

— По дяволите, човече, заповядвам ти да ми дадеш проклетите си ботуши!

— Но…

— Аз съм твой Архиканцлер!

— Да, но…

— Май и пантите поддават — обади се Лекторът.

Ридкъли се заозърта трескаво.

— Ще се прегрупираме в Голямата зала. А сега ще… отстъпим стратегически на предварително подготвените позиции.

— Че кой ги е подготвил? — озадачи се Деканът.

— Ще ги подготвим, когато отидем там — изскърца със зъби Архиканцлерът. — Ковчежнико! Ботушите! Веднага!

Добраха се до двукрилата врата на Голямата зала в момента, когато другата врата зад тях се разпадна на полусмлени парчета. Вратата на Голямата зала беше несравнимо по-яка. Залостиха я с дебелите резета.

— Разчистете масите и подпрете вратата с тях! — рязко заповяда Ридкъли.

— Но онова чудо яде дърво — напомни Деканът.

От подпряното на един стол тяло на Модо се изтръгна стон. Градинарят отвори очи.

— Казвай бързо как можем да убием торище! — подкани го Архиканцлерът.

— Ъ-ъ… Не знам дали може, господин Ридкъли — смотолеви джуджето.

— А с огън? — сети се Деканът. — Май ще успея да направя малко огнено кълбо.

— Не става — отсече Архиканцлерът. — Твърде влажно е.

— Вече е пред вратата! — развика се Лекторът. — Яде я!

Магьосниците отстъпиха по-навътре в залата.

— Дано не изяде прекалено много дърво — с искрена загриженост изломоти замаяният Модо. — Стават същинска напаст, ако излапат много въглерод. Сгорещяват се.

— Знаеш ли, драги, според мен именно сега е най-подходящият момент да ни изнесеш една лекцийка за динамиката на процесите в торищата — промърмори Деканът.

Джуджетата обаче не схващат лесно смисъла на думата „ирония“.

— Е, щом казвате. Кхъ-кхъ. Правилното съотношение на материалите, разположени на съответни пластове според изискванията на…

— Свършено е с вратата — отбеляза Лекторът, примъквайки се тромаво при останалите.

Купчината маси застърга по пода.

Архиканцлерът объркано оглеждаше залата. Очите му се втренчиха в позната тежка бутилка на един шкаф до стената.

— Въглерод… Същото е като въглените, нали?

— Аз откъде да знам? — навири нос Деканът. — Да не съм ти алхимик?

Торището се измъкна от останките. Усилено бълваше пара.

Ридкъли се взираше с прискърбие в бутилката сос „Ау-ау“. Извади тапата и подуши шумно.

— От мен да знаете, тукашните готвачи изобщо не спазват рецептата. Ще минат седмици, докато ми доставят нова от вкъщи.

Метна бутилката в настъпващата купчина и тя потъна в гърчещото се месиво.

— Винаги е от полза да се добавят бодили — дъднеше Модо зад него. — Заради минералите, ясно ви е. И открай време смятам, че ако се слага по малко бял равнец…

Магьосниците надзърнаха иззад катурната маса.

— Аз ли се заблуждавам или онази гадост се раздува? — попита Старшият наставник.

— И има много доволен вид — добави Деканът.

— Вони отвратително — даде приноса си Ковчежникът.

— Ох, да се не знае! Бутилката беше почти пълна — печално промълви Ридкъли. — Наскоро я отворих.

— Природата е пълна с чудеса, като се замислиш — отбеляза Старшият наставник. — И стига сте ме гледали толкова сърдито. Запълвах времето с безобиден разговор.

— Има моменти, когато… — започна Архиканцлерът и в този миг торището избухна.

Нямаше „бум“ или „тряс“. Просто най-влажното и звучно изригване в историята на смъртоносното вътрешно натрупване на газове. Тъмночервени пламъци, обрамчени с черно, скочиха с тътен до тавана. Буци от торището се разхвърчаха из залата и заплющяха мокро по стените.

Магьосниците пак надникнаха над едва стъкмената барикада, облепена с чаени листенца.

Кочан от зелка тупна меко върху главата на Декана.

А той се пулеше в малкото петно на плочите, по което се пукаха мехури от врял камък.

Лицето му бавно се разтегли в усмивка.

— Ау… Наистина…

И другите се изправиха мъчително. Излелият се в кръвта им адреналин ги понесе на вълните си. Те се ухилиха, започнаха да се тупат дружески по раменете.

— Вкусен ли ти е лютият сос, а?! — изрева Архиканцлерът.

— Така ти се пада, ферментирал боклук!

— Ха, знаем ние как да ритаме задници! — провъзгласи Деканът.

— Модо казва, че има още три торища — намеси се Ковчежникът.

Млъкнаха.

— Защо не отидем да си вземем жезлите? — предложи Деканът.

Ридкъли побутна с крак парче от избухналата купчина.

— И мъртвите неща оживяват — мърмореше ядно. — Не ми харесва. Какво ни чака тепърва? Ходещи статуи ли?

Магьосниците вдигнаха погледи към статуите на покойните Архиканцлери, наредени край стените в Голямата зала, а и в повечето коридори на Университета. Достойното учебно заведение съществуваше от хилядолетия, а средният престой на Архиканцлерите на поста беше единадесет месеца. Имаше множко техни изваяния.

— От сърце ги го казвам — да не беше изтърсил тази приказка — намуси се Лекторът по съвременни руни.

— Ами хрумна ми, какво да правя — сопна се Ридкъли. — Хайде, време е да видим какво правят другите торища.

— Ха така! — изпъчи се Деканът, обзет от необуздан и чужд за магьосниците пристъп на мъжкарство. — Да покажем колко сме корави! Ъхъ! Корави ли сме, а?

Архиканцлерът изви вежди и огледа останалите.

— Е, корави ли сме?

— Ъ-ъ… Чувствам се сравнително корав — установи Лекторът.

— Аз съм се вкоравил, та няма накъде повече — сподели Ковчежникът. — Защото краката ми измръзнаха без ботуши.

— Щом всички са корави, ще бъда и аз — смили се Старшият наставник.

Ридкъли пак се обърна към Декана.

— Ами както излиза, всички сме корави.

Над планините се трупаха облаци. Бил Порталски крачеше широко по първата нива, хванал в ръце една обикновена коса от стопанството. Най-острата бе скътал в тъмно ъгълче на плевнята, за да не я притъпи ветрецът. Зад него вървяха неколцина от арендаторите на госпожица Флитуърт, връзваха снопи и ги трупаха. Бил Порталски вече знаеше, че тя никога не е наемала повече от един ратай. На други помощници плащала само при нужда, за да пести пенсовете.

— И туй доживях да видя, как се жъне с коса — спомена някой от мъжете. — Тая работа се върши със сърп…

По пладне спряха да хапнат в сянката на живия плет.

Досега Бил Порталски не бе обръщал повече внимание на лицата и имената, отколкото налагаше работата му.

По склона се люшкаше узрялото жито. Състоеше се от отделни стръкове с налети класове. Може би всеки клас беше различим за останалите и си имаше десетина чудатости. Но в очите на жътваря всички бяха част от бъдещите снопи.

Вече започваше да разпознава едва доловимите различия.

До него седяха Уилям Чучура, Уилс Дърдоркото и Дук Потурите. Съдейки по сякаш продъбената им кожа, наближаваха преклонна възраст. Вярно, в градчето имаше млади мъже и жени, но наглед изведнъж прескачаха в старостта без никакви междинни периоди. И оставаха стари задълго. Госпожица Флитуърт подмяташе, че навремето за да открият гробище, наложило се да праснат някого по кратуната с лопата.

Уилям Чучура пееше, докато работеше. Уилс Дърдоркото не продумваше. Чучура спомена, че затова му лепнали такъв прякор. Бил Порталски не схвана логиката, колкото и да беше достъпна за другите. Дук бе получил името си от родители, които желаели децата им да се издигнат в обществото, макар и да си представяли процеса твърде опростено. Братята на Дук се казваха Лорд, Граф и Крал.

Седяха под плета и проточваха почивката. От единия край на редичката се чуваше бълбукане.

— Ех, не беше лошо лятото — изказа мнение Чучура. — И временцето е тъкмо като за жътва.

— Снощи видях един паяк да си тъче паяжината отзад напред — сподели Дук. — Туй си е знак, че ще се разрази страшна буря.

— И как тъй паяците познават кога ще има буря?

Уилс Дърдоркото подаде голямата глинена стомна на Бил Порталски. Вътре нещо се плискаше.

— КАКВО Е ТОВА?

— Ябълков сок — обясни Чучура.

Другите се изсмяха.

— АХА — промълви Бил Порталски. — СИЛЕН СПИРТЕН ДЕСТИЛАТ, ПРОБУТАН НА ШЕГА НА НЕПОДОЗИРАЩИЯ НОВАК. ЗА ДА ИЗВЛЕЧЕТЕ ПРОСТИЧКО ВЕСЕЛИЕ ОТ ФАКТА, ЧЕ НЕВОЛНО СЕ Е ОПИЯНИЛ.

— Леле, как го извъртя — възхити се Чучура.

— Видях и лястовичките да прелитат ниско — вметна Дук. — И яребиците се потулиха в гората. И наоколо е пълно с едри охлюви. И…

— Мене ако питаш, тия животинки бъкел не отбират от метеорология — отсече Чучура. — Май ти ходиш да ги подучваш. Нъл тъй, момчета? „Ей, господин Паячко, иде страшна буря, я вземи да направиш нещо, дето го има във фолклора.“

Бил Порталски отпи още една глътка.

— А КАК Е ИМЕТО НА КОВАЧА В ГРАДЧЕТО?

Чучура кимна.

— За Нед Симнел говориш, живее до площада. Много е зает покрай жътвата.

— И АЗ ИМАМ ПОРЪЧКА ЗА НЕГО.

Бил Порталски се надигна и закрачи към пътя.

— Бил…

— ДА?

— Като ще ходиш дотам, остави ни ракията.

Ковачницата беше тъмна и задушна в лятната жега. Но Бил Порталски имаше много остро зрение.

Нещо шаваше под сложно сглобени парчета метал. Оказаха се краката на мъж. Тялото му се губеше някъде в машинарията и само издаваше по някое сумтене отвътре.

Една ръка се показа, щом Бил Порталски пристъпи натам.

— Навреме идваш. Я ми подай втулка осми номер.

Бил огледа всеки тезгях. Навсякъде имаше най-различни инструменти и детайли.

— Хайде, де! — подкани гласът от машината.

Бил Порталски хвана наслуки първото късче обработен метал и го пусна в чакащата длан. Ръката се вмъкна вътре. Метал се удари в метал, последва охкане.

— Казах втулка! Това не е… — скимуцане на късаща се брънка — … олеле, палецът ми, заради тебе стана… — тропот — … Аах! Сега пък главата ми! Виж какво направих заради тебе! И пружината на храповото колелце пак се откъсна от палеца на конзолата, не разбираш ли?

— НЕ РАЗБИРАМ — потвърди Бил Порталски. — НО СЪЖАЛЯВАМ.

Мълчание.

— Ти да не си младият Егбърт?

— НЕ. АЗ СЪМ СТАРИЯТ БИЛ ПОРТАЛСКИ.

Със звън на опънати пружини и тенекиен тропот горната половина от човека се измъкна. Принадлежеше на младеж с черна къдрава коса, почернено лице, черна фланела и черна работна престилка. Плъзна парцал по лицето си и се откри розова ивица. Мигна, за да махне капките пот от клепачите си.

— Вие кой сте?

— ДОБРИЯТ СТАР БИЛ ПОРТАЛСКИ. РАБОТЯ ПРИ ГОСПОЖИЦА ФЛИТУЪРТ.

— Да, да. Който излезе от пожара? Героя на деня, както чувам. Дайте я насам.

Протегна черна ръка. Бил Порталски я погледна притеснен.

— ИЗВИНЕТЕ. ВСЕ ОЩЕ НЕ ЗНАМ КАКВО Е ВТУЛКА ОСМИ НОМЕР.

— Говоря за ръката ви, господин Порталски.

Бил Порталски се подвоуми, но стисна десницата на младежа. Очите насреща му се изцъклиха за миг, докато мозъкът отхвърли крясъка на осезанието, после ковачът се усмихна.

— Аз съм Нед Симнел. Какво ще кажете?

— ХУБАВО ИМЕ.

— Не, питам за машината. Хитро е измислена, а?

Бил Порталски я позяпа с учтиво недоумение. На пръв поглед приличаше на преносима вятърна мелница, смачкана от огромно насекомо. Вторият поглед откриваше подробности, може би присъщи на пътуваща камера за изтезания, вероятно обслужвана от инквизитори, които обичат чистия въздух. Загадъчни съставни лостове стърчаха под всевъзможни ъгли. Имаше ремъци и дълги пружини. Всичко се крепеше на метални колела с шипове.

— Разбира се, няма как да я оцените в цялата й прелест, когато не работи — призна Симнел. — Трябва да я тегли кон. Поне засега. Обмислям и една-две качествено нови идеи в това направление — добави замечтано.

— ДА НЕ Е НЯКАКВО УСТРОЙСТВО?

Симнел се засегна.

— Предпочитам да я наричам машина. Тя ще направи истинска революция в земеделието, ще го завлече, ако ще и по принуда, право във Века на Плодния прилеп. Моят род държи тази ковачница от три столетия, но Нед Симнел няма намерение да прекара остатъка от живота си, като кове огънати парчета метал по копитата на конете, сериозно говоря.

Бил го погледна стъписан, наведе се и надникна под машината. Цяла дузина сърпове бяха завинтени за голямо хоризонтално колело. Изкусно монтирани предавки се задвижваха от колела с шипове чрез разнокалибрени макари и на свой ред местеха подреден хаос от метални лостове и бутала.

У него се породи ужасно подозрение за творението, което виждаше, но попита за всеки случай.

Симнел гордо изопна рамене и избърса ръцете си с друг парцал, но само ги направи малко по-омазани с грес.

— Да, наричам машината комбинирана жътварка.

Бил Порталски се почувства страховито стар. Наистина си беше стар. Но едва сега го осъзна напълно. В сенчесто кътче на душата си знаеше, без да чака обяснения от ковача, какво ще върши комбинираната жътварка.

— Днес следобед ще я изпробваме в голямата Нива на стария Пидбъри. Но отсега мога да кажа, че се откриват широки перспективи. В момента, господин Порталски, виждате пред себе си бъдещето.

— ДА, ВИЖДАМ ГО. — Бил Порталски плъзна ръка по рамата. — АМИ РЕКОЛТАТА?

— Хъм? Защо намесвате реколтата?

— ТЯ КАКВО ЛИ МИСЛИ ЗА ТОВА?

Симнел сбърчи нос.

— Как да мисли? Житото си е жито.

— А ПАРИТЕ СА СИ ПАРИ.

— Именно. — Симнел се запъна. — Вие какво щяхте да искате от мен?

Високата фигура омърлушено опипваше мазните механизми.

— Господин Порталски?

— МОЛЯ? А-А… ДА. ИСКАХ ДА СВЪРШИТЕ НЕЩО ЗА МЕН…

Излезе замалко от ковачницата и се върна с дълъг предмет, увит в коприна. Разгъна плата много грижливо.

Бе издялкал нова дръжка за косата — не права, каквато е в равнините, а дебела, с двойна плавна дъга, както я изработват планинците.

— Искате да поизчукам наново острието ли? Или да сменя някой пирон?

Бил Порталски завъртя глава.

— ИСКАМ ДА Я УБИЕТЕ.

— Да я убия ли?

— ДА. НАПЪЛНО. ВСЯКО ПАРЧЕНЦЕ ДА БЪДЕ УНИЩОЖЕНО. ЗА ДА Е БЕЗВЪЗВРАТНО МЪРТВА.

— Хубава коса — промълви Симнел. — Жалко. Чудесно сте поддържал острието…

— НЕ Я ДОКОСВАЙТЕ!

Симнел засмука порязания си пръст.

— Странно. Сигурен съм, че изобщо не я пипнах. Ръката ми беше на сантиметри от нея. Но бездруго личи колко е остра. — Хвана дръжката и замахна. — Да. По-/ост-/ра/не/мо-/же/и/да/бъ-/де/бих/ка-/зал.

Млъкна, пъхна кутре в дясното си ухо и завъртя неуверено.

— Наистина ли искате да го направя?

Бил Порталски най-сериозно повтори молбата си.

Симнел вдигна рамене.

— Нищо не пречи да я претопя и да изгоря дръжката.

— ДОБРЕ.

— Е, както кажете. Косата си е ваша. Пък и постъпвате разумно, разбира се. Стара технология. Ще стане излишна.

— БОЯ СЕ, ЧЕ МОЖЕ БИ СТЕ ПРАВ.

Симнел посочи през рамо комбинираната жътварка. Бил Порталски съзнаваше, че машината е направена само от метал и платно, значи няма как да дебне. Въпреки това дебнеше. И то с вледеняващо метално самодоволство.

— Господин Порталски, убедете госпожица Флитуърт да ви купи такава машина. Подхожда идеално за стопанство с един-единствен работник. Вече си представям как сте я подкарал, ремъците плющят, сърповете се въртят…

— НЕ.

— Опитайте. Тя може да си го позволи. Хората разправят, че имала цели сандъци с имане от едно време…

— НЕ!

— Ъ-ъ…

Симнел се задави. Последното „НЕ“ съдържаше по-ясна заплаха от пращенето на тънък лед по реката. И подсказваше, че следващите думи на Нед Симнел щяха да бъдат проява на най-тъпата настойчивост в целия му живот.

— Е, вие си знаете най-добре — смънка накрая.

— ДА.

— Тогава ще ви взема… да речем, половин пени за работата по косата — избълва Симнел. — Съжалявам, че ви скубя, но ще отидат много въглища за топенето, а джуджетата не се умориха да вдигат цените…

— ЗАПОВЯДАЙТЕ. НО РАБОТАТА ТРЯБВА ДА БЪДЕ СВЪРШЕНА ДО ДОВЕЧЕРА.

Симнел не понечи да спори. Това би означавало Бил Порталски да се заседи в ковачницата, а младежът се изпълваше с нетърпение престоят му да свърши по-скоро.

— Добре, добре.

— РАЗБРАХТЕ ЛИ МЕ?

— Да. Ясно.

— СБОГОМ — изрече тържествено Бил Порталски и си тръгна.

Симнел залости вратата след него и се облегна. Пфу… Прекрасен човек, разбира се, всеки говореше само за него, но само след минута-две около него те полазваха тръпки, сякаш някой ходи по гроба ти, който дори още не е изкопан.

Прекоси оплескания с грес под, напълни чайника и го окачи в единия ъгъл на огнището. Взе гаечен ключ, за да донагласи това-онова в комбинираната жътварка, и зърна косата, подпряна на едната стена.

Тръгна на пръсти към нея и осъзна колко глупаво се държи. Този предмет не беше жив. Не чуваше. Само изглеждаше остър.

Замахна с гаечния ключ и го налегнаха угризения. Господин Порталски спомена нещо… Да, беше смахнато, подбра съвсем неподходящи думи за най-обикновено сечиво. Едва ли би възразил обаче срещу такава постъпка.

Симнел стовари безмилостно гаечния ключ.

Не срещна никаква съпротива. И изобщо не се съмняваше, че гаечният ключ бе разрязан на две, сякаш е от тесто, на няколко сантиметра от острието.

Вече се питаше може ли нещо да е толкова наточено, че да притежава не острие, а самата същност на остротата, да излъчва поле от абсолютна острота, което се простира и отвъд последните атоми метал.

— Що/за/ад-/ска/чуде-/сия!

Опомни се. Такава податливост на суеверия не подобаваше на човек, който знае къде да постави втулка осми номер. Заемеш ли се с верижни предавки, те или работят, или са безполезни. Не те изправят пред стъписващи загадки.

Погледна гордо към комбинираната жътварка. Да, де, трябваше да я тегли кон. Това отнемаше мъничко от задоволството му. И конете принадлежаха на вчерашния ден. Утрешният беше зает от комбинираната жътварка и нейното усъвършенствано потомство, които щяха да превърнат света в по-чисто и подредено място. Бе опитал с навиващи се пружини, но не даваха голяма мощност. Защо да не сложи ръчка за…

Зад него чайникът изкипя и угаси огъня.

Симнел се промъкна през облаците пара. Пак същите затруднения. Тъкмо се заеме с малко полезна умствена дейност и някоя безсмислена случка му отвлича вниманието.

Госпожа Кейк закри прозорците с пердетата.

— Всъщност кой е Човекът Колкото Кофа? — попита Уиндъл.

Тя запали две свещи и седна до масата.

— Произхождал от някакво езическо племе в Хоуондаленд — обясни сдържано.

— Човек Колкото Кофа… Твърде необичайно име.

— Това е съкратената версия на името — мрачно сподели госпожа Кейк. — Трябва да се държим за ръце. — Огледа се. — И имаме нужда от трети.

— Да повикам Шлепел? — предложи Уиндъл.

— Няма да търпя караконджул под масата, та да ми наднича под полата — заяви госпожа Кейк. — Людмила!

След миг завесата от нанизи пред кухнята се разтвори и влезе младата жена, която отвори вратата на Уиндъл.

— Да, мамо?

— Седни тук, момиче. Имаме нужда от още някого за сеанса.

Момичето се усмихна на Уиндъл.

— Това е Людмила — набързо я представи госпожа Кейк.

— Очарован съм.

Людмила го озари с кристално ярката усмивка, която всеки, твърдо решил да не издава чувствата си, усъвършенства.

— Вече се запознахме — добави Уиндъл.

„Тъй… Мина ден, може и да са два, след пълнолунието. И всички признаци почти са изчезнали. Почти. Виж ти, виж ти…“

— Тя е моят срам — отрони госпожа Кейк.

— Мамо, пак започваш — въздъхна Людмила, но не заядливо.

— Хванете се за ръце — нареди госпожа Кейк.

Седяха в полумрака, но Уиндъл усети, че тя си издърпа ръката.

— Забравих чашата.

— Нали не понасяте таблици с букви и подобни… — подхвана Уиндъл.

Нещо забълбука на шкафчето. Госпожа Кейк сложи пълна чаша на покривката и пак си седна на мястото.

— Не ги понасям — потвърди тя.

Пак настана тишина. Уиндъл се прокашля нервно. След малко госпожа Кейк промърмори:

— Без номера, Човеко Колкото Кофа, знам, че си тук.

Чашата помръдна. Кехлибарената течност се разклати.

Зазвуча треперлив безплътен глас:

— Привет, бледолики, от безгрижните ловни полета на…

— Я стига — прекъсна го госпожа Кейк. — Всички знаят, че те е прегазила каруца на Шосето на петмезената мина, и то щото си бил пиян.

— Не съм виновен. Моя ли е вината, че прапрадядо ми се е преселил тука? Полагаше ми се да ме стъпче до смърт мамут, да ме разкъса пума или каквото още се случва по ония земи. Отнеха ми правото на достойна смърт.

— Човеко Колкото Кофа, господин Пунс иска да те пита за нещо.

— Тя е щастлива тука и те чака да дойдеш при нея — тутакси изтърси Човекът Колкото Кофа.

— За кого говорите? — не разбра Уиндъл.

Това май запуши липсващата уста на призрака. С тази реплика обикновено успяваше да се измъкне от по-подробни разяснения.

— А ти кого предпочиташ? — попита предпазливо. — И може ли вече да си пийна?

— Още не — спря го госпожа Кейк.

— Ама аз имам нужда да си пийна. Тука е страшно претъпкано.

— С призраци ли? — припряно се намеси Уиндъл.

— Стотици са — оплака се Човекът Колкото Кофа.

Уиндъл се поддаде на разочарованието.

— Само стотици ли? Не е кой знае какво.

— Малцина се превръщат в призраци — обясни госпожа Кейк. — Нужно е да имаш… например много спешна недовършена работа или да жадуваш за страшно възмездие, или да си пешка в недостъпна за разума ти космическа игра.

— Или да те мъчи адска жажда — допълни Човекът Колкото Кофа.

— Чуйте го само… — поклати глава тя.

— Реших да остана в света на спиритичното, поне при спомените за къркането. Хъ-хъ-хъ.

— И какво става с жизнената сила, когато животът на тварите свърши? — попита Уиндъл. — Заради нея ли са всички неприятности напоследък?

— Кажи на човека — нареди госпожа Кейк, защото призракът не бързаше с отговора.

— За какви неприятности говориш?

— Разни дреболии се развинтват. Дрехи тичат по улиците. Всички са по-жизнени. Такива неща.

— А, туй ли било? Нищо особено. Виж сега, жизнената сила се просмуква обратно в света, когато може. Не се тревожи напразно.

Уиндъл закри чашата с длан.

— Но има и друго, за което би трябвало да се тревожа, нали? — изрече безстрастно. — Свързано е с онези стъклени сувенирчета.

— Не ми се ще да ти казвам.

— Но ще му кажеш.

Този път се обади Людмила — с гърлен, но и привлекателен глас Лупин направо я поглъщаше с поглед. Уиндъл се засмя безмълвно. Ето ти едно от предимствата да си мъртъв. Виждаш онова, на което живите не обръщат внимание.

Човекът Колкото Кофа заговори по-пронизително и свадливо.

— А той какво ще стори, като му кажа? Мога да си навлека голяма беля с такива истории.

— Не може ли поне да потвърдиш, ако налучкам отговора? — упорстваше Уиндъл.

— Да-а… Защо пък не?

— И няма нужда да говориш — помогна госпожа Кейк. — Потропай два пъти за „да“ и веднъж за „не“, както някога.

— Е, добре, де.

— Опитайте, господин Пунс — подкани Людмила.

Такъв глас ти се иска да погалиш.

Уиндъл се прокашля.

— Според мен… Според мен те са някакви яйца. Чудех се… защо ли се сетих за закуска? А после… яйца…

Туп.

— О, тъй ли… Ами хрумването бездруго беше глупашко…

— Извинявам се, значи, но веднъж или два пъти беше за „да“?

— Два пъти! — троснато напомни госпожа Кейк.

ТУП. ТУП.

— Аха! — отдъхна си Уиндъл. — И от тях се излюпва нещо на колелца, нали?

— Два пъти ли беше за „да“?

— Точно така! — изсъска госпожа Кейк.

ТУП. ТУП.

— Знаех си. Знаех си! Намерих едно под пода — искало е да се излюпи, но е нямало място! — изграчи победоносно Уиндъл. После се намръщи. — Но какво се излюпва от тях?

Муструм Ридкъли нахълта с тежък тръс в кабинета и взе магьосническия си жезъл от поставката му над камината. Близна си показалеца и предпазливо докосна върха. Изскочи малка октаринова искра и замириса на мазен калай.

Понечи да излезе бързешком.

Вместо това се обърна полека, защото мозъкът му успя да се възползва от краткия промеждутък, да преброи вещите в стаята и да открие излишната.

— Туй пък какво търси тук, дяволите го взели?

Побутна го с края на жезъла. То издрънча и се търкулна една-две педи.

Смътно му напомняше за онези колички, които прислужничките бутаха по коридорите, натоварени с кофи и метли, чисти чаршафи и каквото още имаха да разнасят. Ридкъли си рече, че трябва да обсъди находката с икономката. И тутакси я забрави.

— Проклетите телени колички се развъдиха навсякъде — промърмори той.

Щом произнесе „проклетите“, създание като едра конска муха, но с котешки зъби, се измъкна от нищото, размаха бясно крилца, проучи околностите и се понесе след потъналия в мисли Архиканцлер.

В словата на магьосниците е скрита мощ. В ругатните — също. А жизнената сила едва ли не кристализираше във въздуха и се отприщваше при най-нищожната възможност.

— Градове — смънка Човекът Колкото Кофа. — Май са яйца на градове.

Магьосниците пак се събраха в Голямата зала. Дори Старшият наставник се поддаде на умерено вълнение. Смяташе се за простотия да използваш магия срещу колегите си, а употребата й срещу простосмъртните беше погазване на спортния дух. Но всеки магьосник се ободрява, ако понякога има какво да разпердушини.

Архиканцлерът ги огледа един по един.

— Декане, защо си намацал черти по цялото си лице?

— Маскировка, Архиканцлер.

— Маскировка, а?

— Ъхъ, Архиканцлер.

— Бива. Важното е да си доволен от себе си.

Промъкнаха се към малкото кътче на Модо. Поне повечето се промъкваха. Деканът напредваше с поредица от ниски скокове и понякога се притискаше до стената.

Много се обезсърчи, когато откриха другите торища на местата, където ги бе създал градинарят. Модо, който се мъкнеше след магьосницнте, защото Деканът на два пъти едва не го премаза, обиколи купчините загрижен.

— Преструват се на кротки — заяви Деканът. — Хайде да пръснем дяволските…

— Дори не са се загрели засега — прекъсна го джуджето. — Онова сигурно е било най-старото.

— Значи няма с какво да се сражаваме? — уточни Архиканцлерът.

Земята под краката им се разтресе. И откъм покритите галерии долетя дрънчене. Ридкъли сви вежди.

— Някой пак тика скапаните телени колички насам-натам. Таи вечер намерих една и в кабинета си.

— Хъ — изсумтя Старшият наставник. — Аз заварих една в спалнята си. Отворих гардероба и тя се спотайваше вътре.

— В гардероба ли? — учуди се Архиканцлерът. — Защо ти хрумна да я напъхаш там?

— Не бях аз. Вече ти обясних. Може да я е вкарал някой студент. Те си падат по такъв хумор. Веднъж бяха оставили гребен в леглото ми.

— И преди се спънах в количка — спомни си Ридкъли, — но щом я потърсих, бяха я отмъкнали.

Дрънченето се засилваше.

— Добре, млади ми момко, дето се мислиш за много остроумен… — промърмори Архиканцлерът и красноречиво потупа дланта си с жезъла.

Другите магьосници се отдръпнаха към стената.

Невидимият шегаджия с количките ги доближаваше.

Ридкъли изръмжа и изхвърча от скривалището си.

— А-а, младо приятелче…_що за адска тъпотия!_

— Я не ме занасяй! — разсърди се госпожа Кейк. — Градовете не са живи. Знам какво разправят хората, ама не го казват сериозно.

Уиндъл Пунс въртеше в ръцете си едно от кълбата със снежинките.

— Сигурно снася хиляди. Но не всички ще оцелеят, разбира се. Иначе да сме затънали до гуша в градове, нали?

— Значи ни казваш, че от тези малки топки се излюпват огромни места? — не повярва Людмила.

— Не направо. Първо има подвижни зародиши.

— Нещо с колелца — кимна Уиндъл.

— Тъй си е. Виждам, че вече си понаучил туй-онуй.

— Може и да съм научил, но не го разбирам. И в какво се превръщат подвижните зародиши?

— Де да знам.

Уиндъл стана.

— Значи е време ние да узнаем.

Озърна се към Людмила и Лупин. „Да, бе. И защо пък не? Ако ти е по силите да помогнеш някому мимоходом, значи животът ти… или съществуването, де, не е било безцелно.“

Накара тялото си да се прегърби и вмъкна леко хриптене в гласа си.

— Но напоследък краката не ме държат много — изграчи на пресекулки. — Ще бъде много мило, ако някой ме придружи. Млада госпожице, ще ме съпроводите ли до Университета?

— Людмила почти не излиза навън, защото здравето й… — започна госпожа Кейк.

— … е прекрасно — довърши дъщерята. — Мамо, няма нужда да ти напомням, че мина цяло денонощие след пълнолунието…

— Людмила!

— Ами така е, недей да спориш.

— В наше време не е безопасно млада жена да ходи по улиците — заяви майката.

— Но чудесното куче на господин Пунс би прогонило и най-опасния престъпник — натърти Людмила.

Като по даден знак Лупин излая насърчаващо и подаде лапа. Госпожа Кейк се вгледа изпитателно в него.

— Да, много послушно животно — призна неохотно.

— Значи се разбрахме — установи Людмила. — Само ще изтичам да си взема шала.

Лупин се претърколи по гръб. Уиндъл го побутна внимателно с крак.

— Я не се престаравай.

Човекът Колкото Кофа се прокашля многозначително.

— Добре, по-кротко, не съм забравила — промърмори госпожа Кейк.

Взе кутия кибрит от шкафчето, нехайно драсна една клечка и я пусна в пълната с уиски чаша. Течността се запали със син пламък, а някъде в света на спирт… извинете, на спиритичното, призракът на двойната голяма порция просъществува колкото беше нужно.

На излизане от къщата Уиндъл като че дочу безплътен глас да се извива в песен.

Количката спря. Въртеше се наляво-надясно, сякаш наблюдаваше магьосниците. После бясно зави само на три колела и отпраши вихрено.

— Дръжте я! — провикна се Архиканцлерът.

Прицели се с жезъла и запрати огнено кълбо, което превърна част от камъните на двора в нещо жълтеникаво и врящо. Ускоряващата се количка залитна, но продължи, макар едно колелце да се кривеше писукащо.

— Това е от Тъмничните измерения! — заяви Деканът. — Пръснете подвижната кошница!

Ридкъли отпусна длан на рамото му, за да го укроти малко.

— Не оглупявай. Тварите от Тъмничните измерения имат пипала и още какво ли не. Не изглеждат направени.

Обърнаха се от шума на друга количка. Потракваше си безгрижно по една алея, но спря, щом някак усети магьосниците. Изобрази доста правдоподобно количка, изоставена от някого насред алеята.

Ковчежникът се примъкна към нея.

— Няма смисъл да се преструваш. Знаем, че се движиш сама.

— Видяхме те — обвинително добави Деканът.

Количката си траеше.

— Не е възможно да мисли — завъртя глава Лекторът по съвременни руни. — Никъде не виждам място за мозък.

— А кой казва, че мисли? — вдигна рамене Архиканцлерът. — Само се тътрузи насам-натам. За туй нужен ли е мозък? И скаридите се тътрузят насам-натам.

Плъзна пръсти по телената кошница.

— Впрочем скаридите са поносимо интел… — подхвана Старшият наставник.

— Млъкни — скастри го Ридкъли. — Хъм… Но дали туй нещо е направено от някого?

— Нали е от тел? — напомни Старшият наставник. — В природата няма тел. Ето ви ги и колелцата. Не съм чувал за жива твар с колелца.

— Само че отблизо изглежда…

— … цяла — вметна Лекторът, който бе коленичил с усилие, за да огледа явлението отвсякъде. — Не прилича на сглобена. По-скоро на машина, отгледана от зародиш. Това обаче е нелепо…

— Може би, но ако не греша, в планините Овнерог има кукувица, която си прави часовник, за да свие гнездо в него — намеси се Ковчежникът.

— Любовен ритуал — поклати глава Лекторът. — Пък и онези часовници изобщо не показват вярно времето.

Количката се втурна към пролуката между магьосниците и щеше да се измъкне безпрепятствено, ако Ковчежникът не се бе килнал в нея с писък. Количката изобщо не спря, а се понесе с тракане към портата.

Деканът вдигна жезъла си. Архиканцлерът навреме го наведе надолу.

— Ще вземеш да цапардосаш Ковчежника.

— Не може ли поне мъничко огнено кълбо?

— Изкушаващо е, но… не може. Хайде. След нея!

Магьосниците хукнаха тежко. Зад тях бръмчеше и жужеше, все още незабелязано от никого, цяло ято от псувните, ругатните и проклятията на Архиканцлера. А Уиндъл Пунс водеше своята малка делегация към Библиотеката.

Библиотекарят на Невидимия университет подтичваше забързано, подпирайки се на юмруци, към разтърсваната от гръмовни удари врата.

— Знам, че си вътре — подвикна Уиндъл Пунс иззад вратата. — Трябва да ни пуснеш. Жизненоважно е.

— Ууук.

— Нима ли да ни отвориш?

— Ууук!

— Значи не ми оставяш избор…

Древните зидове се разместиха. Посипа се хоросан. После част от стената се срути и Уиндъл Пунс застана в дупката, повтаряща грубо очертанията на тялото му.

— Омразно ми е да върша това — сподели той. — Крайно досадно е да се държа в съгласие с разпространените заблуди за неумрелите.

Библиотекарят се стовари на раменете му. Изненада се, че нищо не постигна. Орангутан, тежащ над сто килограма, обикновено сериозно затруднява ходенето, но Уиндъл си го носеше като яка.

— Май трябва да проверим в древната история — мърмореше си мъртвият магьосник. — И би ли прекратил тези опити да ми откъснеш главата?

Библиотекарят се заозърта трескаво. Що да стори, след като и този безотказен похват се провали?

Изведнъж ноздрите му се разшириха.

Не беше човекоподобно по рождение. Магическата библиотека е опасна месторабота и едно произшествие го превърна в орангутан. Като човек беше направо безобиден, макар мнозина така да свикнаха с новия му облик, че не помнеха това. Промяната обаче го запозна с цял куп предчувствия и видови спомени. Един от тях, най-дълбокият, впил се дори в костния му мозък, беше свързан с някои форми. Връщаше го в зората на разума. Формите с муцуни, зъби и четири крака несъмнено попадаха в рубриката „лоша новина“.

Огромен вълк се бе промъкнал ловко през дупката в стената, последван от привлекателна млада жена. Сетивата на Библиотекаря временно се задръстиха.

— Освен това допускам — продължи Уиндъл, че бих могъл да ти вържа ръцете на възел.

— Ииик!

— А той не е обикновен вълк. За твое добро е да ми повярваш.

— Ууук?

Уиндъл заговори по-тихо.

— Тя пък едва ли е жена в по-официалния смисъл на думата.

Библиотекарят се вторачи в Лодмила. Ноздрите му пак се издуха. Челото му се набръчка.

— Ууук?

— Добре, прав си, изразих се просташки. Бъди любезен да ме пуснеш.

Орангутанът откопчи пръсти от шията му много предпазливо и се смъкна на пода, като внимаваше магьосникът да е между него и Лупин.

Уиндъл изтръска мазнилката от останките на робата си.

— Трябва да научим нещо за живота на градовете. И по-точно…

Слабо дрънчене.

Телена кошница се показа нехайно иззад грамадата на най-близкия библиотечен шкаф. Беше препълнена с книги. Спря, щом усети, че я наблюдават. Даваше си вид, че изобщо не е помръдвала.

— Подвижните зародиши! — ахна Уиндъл.

Телената кошница се мъчеше да отстъпи, без да проличи, че шава. Лупин заръмжа.

— За това ли говореше Човекът Колкото Кофа? — попита Людмила.

Количката изчезна. Библиотекарят изохка и се хвърли да я гони.

— О, да — потвърди Уиндъл и изведнъж в гласа му звънна почти маниакална бодрост. — Нещо, което ще се постарае да се хареса. Отначало ще поискаш да го запазиш и ще го прибереш някъде. Хиляди няма да попаднат в подходящи условия, но им е все едно тъкмо защото са хиляди. В следващия етап ще бъде полезно, ще се вре навсякъде и никому няма да хрумне, че се е напъхало там самостоятелно. Това обаче се случва, преди да му е дошло времето!

— Не е ли немислимо градът да е жив? Състои се само от мъртви части! — възкликна Людмила.

— Досущ като хората. Аз знам най-добре. Но ти все пак си права. Не би трябвало да се случва. Всичко е заради излишната жизнена сила. Тя… тя нарушава равновесието. Превръща в действително нещо, което всъщност не е истинско. Започна прекалено рано и се разви твърде бързо…

Библиотекарят изквича. Телената количка изскочи от друг проход между рафтовете с бясно въртящи се колелца. Напираше към дупката в стената, а орангутанът неумолимо я стискаше с едната си ръка и се развяваше зад нея като дебело знаме.

Вълкът скочи.

— Лупин! — кресна му Уиндъл.

Но Лупин вече захапваше.

Челюстите му се срещнаха върху метал. Оглушителен вой, писък откъм Библиотекаря и в стената се блъсна купчина от вълк, орангутан и телена кошница.

— Ох, горкичкият! Вижте го само!

Людмила притича до падналия вълк.

— Погледнете, прегази му лапите!

— Май се е простил и с два-три зъба — предположи Уиндъл.

Помогна на Библиотекаря да се изправи. В очите на орангутана играеха червеникави отблясъци. Количката се бе опитала да му открадне книги. За всеки магьосник това щеше да е окончателното доказателство, че телените кошници нямат никакъв разум.

Той се пресегна и откъсна колелцата.

А главата на Лупин лежеше в скута на Людмила. Все пак бе загубил един зъб, козината му стърчеше разрошена. Поотвори едното си жълто око и впери в Уиндъл съзаклятнически поглед, докато нежни пръсти го галеха по ушите.

„Ето ти едно кученце, на което му провървя, но то ей сегичка ще си насили късмета, ще протегне лапа и ще заскимти.“

— Така-а… — проточи Уиндъл. — Библиотекарю… Струва ми се, че щеше да ни помогнеш?

— Горкото храбро куче — промълви Людмила.

Лупин трогателно протегна лапа и заскимтя.

Обременена с кряскащия Ковчежник, другата телена количка не успяваше да набере скоростта на вече повалената си съратничка. А и едното й колелце стържеше безполезно по камъните. Тя се клатушкаше опасно и едва не падна, преди да мине на зигзаг през портата.

— Виждам я добре! Виждам я! — врещеше Деканът.

— Недей! — възпираше го гръмогласно Архиканцлерът. — Ами ако улучиш Ковчежника? Ще повредиш ценно имущество на Университета!

Но Деканът не го чуваше заради бученето в ушите си, причинено от непривично високото равнище на тестостерон в кръвта му. Нажежено зелено кълбо порази криволичещата количка. Разхвърчаха се колелца.

— Ах, ти, тъп… — ревна Ридкъли.

Последвалата думичка прозвуча чудато за онези магьосници, които нямаха закалката на детство в провинцията и не бяха изучили тънкостите в размножаването на добитъка. Думата обаче се овеществи на една педя от лицето му — тлъста, кръгла, черна и лъскава, с ужасяващи вежди. Отлетя нагоре да се присъедини към кръжащото ято от ругатни.

— Що за дяволска гнусотия?!

По-дребна твар възникна до ухото му.

— Проклятие! — Ятото се увеличи. — Нещо ме жилна по ухото!

Напразно се мъчеше да прогони създанията, като размахваше шапката си.

— Разкарвайте се, бе, гад…

— Не го казвай! — отсече Старшият наставник. — Млъкни!

Никой никога не бе заповядвал на Архиканцлера да млъкне. Той се подчини от изумление.

— Щом се разпсуваш и запроклетисваш, думите ти оживяват — обясни Старшият наставник. — И от въздуха изскачат противни същества.

Ковчежникът изпълзя зашеметен от парчетиите. Намери островърхата си шапка, изтупа прахоляка от нея, опита се да я сложи на главата си, намръщи се и извади отвътре едно колелце. Неговите колеги май не го и поглеждаха.

Чу Архиканцлера да възразява недоволно:

— Но аз си говоря тъй открай време! Какво лошо има в сочната псувня? Напротив, раздвижва кръвта. Внимавай, Декане, едно от тия изр…

— Не можеш ли да използваш други думи?! — кресна Старшият наставник, за да надвика бръмчащия рояк.

— Например?

— Например… ами… „таковата“.

— „Таковата“ ли?!

— Защо не?

Ковчежникът се примъкна до групичката. Споровете за дреболии по време на световна криза бяха типична черта на магьосниците.

— Икономката госпожа Уитлоу — намеси се той — винаги казва „И таз добра!“, ако изтърве нещо.

Архиканцлерът рязко се обърна към него.

— Може да казва „И таз добра!“, ама й се ще да викне „Що за гов…“. — Другите се снишиха. Ридкъли стисна устни. — Ех, таковата… — промърмори унило.

Оживелите сквернословия се настаниха дружески на шапката му.

— Харесват те — отбеляза Деканът.

— Ами ти си им като татко — вметна Лекторът.

Ридкъли се озъби.

— Ей, коп… момчета, стига сте се кефили за сметка на своя Архиканцлер, да ви… По-добре се напънете да откриете какво става.

Магьосниците наблюдаваха в очакване въздуха около него. Нищо не се появи.

— Добре се справяш — установи Лекторът. — Продължавай в същия дух.

— И таз добра! — смънка Ридкъли. — Таковата… Тъй не ми олеква.

— Но поне спряхме замърсяването на въздуха — утеши го Ковчежникът.

Едва сега и останалите го забелязаха.

Озърнаха се към парчетата от количката.

— Разни неща търчат и фучат — процеди Ридкъли. — Оживяват…

Всички се сепнаха от внезапно подновения и неприятно познат шум. Още две кошници на колелца тракаха по калдъръма по площада пред портата. Едната беше препълнена с плодове. Другата — наполовина с плодове и наполовина с малко разревано детенце.

Магьосниците се облещиха. Цяла колона хора търчеше след количките. Малко пред останалите трополеше уплашена, но решителна жена, чиито лакти цепеха въздуха.

Архиканцлерът успя да докопа едър мъж, който кротко подтичваше в края на тълпата.

— Какво стана?

— Тъкмо натоварих малко плодове в тая кошница, пък тя ми се изплъзна от ръцете и ми избяга!

— Детето как се озова в другата?

— Знам ли… Ей оная жена тикаше свойта кошница, купи малко праскови от мене, а после…

Всички се обърнаха светкавично. Количка се подаде от тясна пресечка, зърна ги, зави ловко и профуча през площада.

— Но защо?… — смънка Ридкъли.

— Ами нали са много удобни да си слагаме разни неща в тях? — вдигна рамене мъжът. — Трябваше да разкарам тия праскови по-бързичко. Знаете ги колко лесно се натъртват.

— Всички са се устремили в една посока — сподели наблюденията си Лекторът по съвременни руни. — Не виждате ли?

— След тях! — нададе вой Деканът.

Неговите колеги, твърде смаяни, за да спорят, се повлякоха подире му.

— Не… — заекна Ридкъли.

Разбра, че няма смисъл. Изтърва юздите. Сдържано изрече най-благия боен вик в историята на лицемерието:

— И таз добра… Таковата, де…

Бил Порталски прекара в работа целия тежък следобед, другите едва смогваха да връзват и събират снопите след него.

Докато не ги прекъсна вик. Всички се втурнаха към живия плет.

От другата страна беше голямата нива на Яго Пидбъри. Неговите ратаи тъкмо вкарваха комбинираната жътварка през портата.

Бил също застана при плета. Виждаше, че в далечината Симнел се разпорежда. Впрегнаха един уплашен кон в тегличите. Ковачът се намести върху малката метална седалка по средата на машината и хвана юздите.

Конят закрачи напред. Разгънаха се лостове, завъртяха се платнища, но нещо се потроши и комбинираната жътварка спря.

Симнел слезе, пошепна си с Пидбъри и неговите хора, после се порови малко в машината.

Този път комбинираната жътварка измина два-три метра, преди едно платнище да се разкъса.

Някои от възрастните мъже край плета вече се превиваха от смях.

— Старо желязо по шест пенса килото!

— Ей, докарайте друга измишльотина, тая се скапа!

Симнел отново се смъкна от седалката. Далечните подвиквания стигаха до ушите му, докато сменяше платнището. Все едно не ги чуваше.

Без да откъсва поглед от сценката в съседната нива, Бил Порталски извади точилен брус от джоба си. Започна да остри своята коса бавно и настървено.

Симнел седна върху комбинираната жътварка и кимна на човека, дошъл да хване поводите на коня.

— Ей, тоя пак се заинати!

— Туй чудо може ли да пере чорапи?

Виковете стихнаха.

Половин дузина чифтове очи проследиха машината до края на нивата, видяха я да обръща при синора и да се връща.

Тракаше, разни части се въртяха, други жънеха, трети отделяха житото от плявата.

Пак обърна в края и ги отмина с шум на работещ метал.

След малко някой от зяпачите подметна унило:

— Туй няма да се прихване в нашия край, помнете ми думата.

— Ми да, тъй си е. Кому е притрябвало?

— Все едно е грамаден часовник. Нищо особено не върши, само минава по нивата…

— … ама много бързо…

— … жъне и отделя плявата…

— И вече направи три реда.

— Вярно, бе, да пукна!

— Направо не се вижда как фучат тия сърпове отдолу! Ей, Бил, ти к’во ще речеш? Бил?

Озърнаха се.

Той беше по средата на втория си ожънат ред, но ускоряваше с всяка крачка.

Госпожица Флитуърт открехна вратата.

— Какво има? — сопна се недоверчиво.

— Водим Бил Порталски, госпожице Флитуърт.

Тя отвори по-широко.

— Да не го сполетя нещо?

Двамата мъже влязоха непохватно, опитвайки се да крепят фигурата помежду им, по-висока поне с една стъпка. Тя вдигна глава и погледна мътно госпожица Флитуърт.

— Не знам какво го прихвана — сякаш се оправдаваше Дук Потурите.

— Като се развихри, няма спиране — добави Уилям Чучура. — Изкарва си париците, дето му ги плащате.

— Значи е първият свестен работник по тия земи — установи тя кисело.

— Размахваше косата напред-назад по нивата като пощурял, надпреварваше се с оная джаджа на Нед Симнел. Четирима не смогвахме да връзваме сноповете след него. И едва не задмина машината.

— Сложете го на миндера.

— Рекохме му, че се престарава в тая жега…

Дук въртеше глава, за да провери не се ли подават накити и други съкровища от кухненските шкафове.

Госпожица Флитуърт му се изпречи.

— Не се и съмнявам, че сте му рекли. Много ви благодаря. Знам, че бързате да се приберете по домовете си.

— Ако има с какво да помогнем…

— Знам добре къде живееш, Уилям Чучура. Не си плащаш арендата от пет години. Лека ти нощ.

Изпроводи ги до вратата и я затръшна. После се обърна начумерена.

— Какви ги вършиш, господин така наречения Бил Порталски?

— УМОРИХ СЕ, НО МАШИНАТА НЕ СПИРА. — Бил Порталски се хвана за черепа. — А ЧУЧУРА МИ ДАДЕ НА ШЕГА ПИТИЕ ОТ ФЕРМЕНТИРАЛ ЯБЪЛКОВ СОК И СЕГА СЕ ЧУВСТВАМ БОЛЕН.

— Няма нищо чудно. Той вари тая ракия нейде из гората. А ябълките дори не са половината от всичко, което слага в казана.

— НИКОГА ДО ДНЕС НЕ СЪМ СЕ УМОРЯВАЛ, НИТО МИ Е ПРИЗЛЯВАЛО.

— И туй е част от живота.

— КАК Я ПОНАСЯТ ХОРАТА?

— Е, ферментиралият ябълков сок помага от време на време.

Бил Порталски седеше и мрачно зяпаше пода.

— НО НИЕ ОЖЪНАХМЕ НАШАТА НИВА. — В гласа му се прокрадна задоволство, след миг отново притисна длани до черепа си. — АААХ!

Госпожица Флитуърт излезе, заскърца с помпата отвън и след малко се върна с мокра кърпа и чаша вода.

— ВЪТРЕ ИМА ПОПОВА ЛЪЖИЧКА!

— Значи водата е прясна — заяви госпожица Флитуърт[15], извади поповата лъжичка и я пусна на пода, където съществото се завря в най-близката цепнатина.

Бил Порталски понечи да стане.

— ВЕЧЕ НЕ СЕ ИЗНЕНАДВАМ МНОГО, ЧЕ НЯКОИ ХОРА ИСКАТ ДА УМРАТ. ЧУВАЛ СЪМ ЗА БОЛКАТА И МЪКАТА, НО ДОСЕГА НЕ РАЗБИРАХ ДОБРЕ ЗНАЧЕНИЕТО НА ТЕЗИ ДУМИ.

Госпожица Флитуърт се взираше през прашния прозорец. Облаците, трупали се цял следобед, надвисваха над хълмовете — сивкави, но и със застрашителен жълт оттенък. Задухът стягаше като менгеме.

— Голяма буря се задава.

— ЩЕ СЪСИПЕ ЛИ РЕКОЛТАТА, КОЯТО СЪБРАХ?

— Не. После всичко ще изсъхне.

— КАК Е ДЕТЕТО?

Бил Порталски разтвори пръсти. Госпожица Флитуърт изви питащо вежди. Златният часовник се появи на дланта му и в горната половина нямаше почти нищо. Животомерът ту се мяркаше, ту избледняваше.

— Как го взе? Нали е в горната стая! Тя го стискаше толкова силно…

— ОЩЕ ГО ДЪРЖИ. НО В СЪЩОТО ВРЕМЕ Е ТУК. ИЛИ КЪДЕТО ЩЕ ДА Е. В КРАЯ НА КРАИЩАТА ЧАСОВНИКЪТ Е САМО МЕТАФОРА.

— Онуй, което тя стиска, ми се видя доста истинско.

— АКО НЕЩО Е МЕТАФОРА, КАКВО ПРЕЧИ ДА Е ИСТИНСКО?

Госпожица Флитуърт долавяше слаб екот в гласа му, сякаш двама души изричаха думите в почти пълно съзвучие.

— Колко ти остава?

— БРОЕНИ ЧАСОВЕ.

— А какво стана с косата?

— ДАДОХ НА КОВАЧА НАЙ-ТОЧНИ УКАЗАНИЯ.

Тя се понамръщи.

— Не мога да кажа, че младият Симнел е лошо момче, но сигурен ли си, че ще те послуша? Твърде много искаш от човек с неговия занаят — да унищожи такова сечиво…

— НЯМАХ ИЗБОР. МАЛКАТА ПЕЩ ТУК НЯМАШЕ ДА СВЪРШИ РАБОТА.

— Страховито остра коса, няма спор.

— ОПАСЯВАМ СЕ, ЧЕ МОЖЕ БИ НЕ Е ДОСТАТЪЧНО ОСТРА.

— Никой ли не опита същото срещу теб?

— НАЛИ ИМА ПОГОВОРКА „НЕ МОЖЕШ ДА ОТНЕСЕШ НИЩО СЪС СЕБЕ СИ“?

— Има.

— НО КОЛКО ЛИ ХОРА ДОСЕГА НАИСТИНА СА БИЛИ УБЕДЕНИ В ТОВА?

— Веднъж прочетох — спомни си госпожица Флитуърт — за разни езически царе в пустинята, които си издигали грамадански пирамиди и слагали какво ли не вътре. Дори кораби. Дори момичета по прозрачни панталонки и две капачета отпред. Само не ми казвай, че са постъпвали както е редно.

— НИКОГА НЕ СЪМ ЗНАЕЛ КОЕ Е РЕДНО И КОЕ НЕ — призна Бил Порталски. — НЕ ЗНАМ ИМА ЛИ ДОБРО И ЗЛО. ПРОСТО СА РАЗЛИЧНИ ВЪЗГЛЕДИ.

— Ами! — възрази тя. — Доброто си е добро, злото си е зло. Възпитана съм да правя разлика.

— ТАКОВА ВЪЗПИТАНИЕ ЛИ ДАВА ЕДИН КОНТРАБАНДИСТ?

— Нищо лошо няма в контрабандата!

— САМО СЕ ОПИТВАМ ДА ИЗТЪКНА, ЧЕ НЯКОИ ХОРА СА УБЕДЕНИ В ОБРАТНОТО.

— Тяхното мнение не се брои!

— НО…

Някъде из хълмовете удари мълния. Гръмотевицата разлюля къщата. Две-три тухли от комина рухнаха в огнището. После прозорците се разтресоха от безмилостни удари.

Бил Порталски прекрачи към вратата и я отвори широко.

Парчета градушка колкото кокоши яйца отскачаха от прага и трополяха по пода на кухнята.

— О, МЕЛОДРАМА…

— Дяволите да го вземат! — Госпожица Флитуърт се шмугна под ръката му. — Тоя пък вятър откъде се взе?!

— НЕ Е ЛИ ОТ НЕБЕТО? — отвърна Бил Порталски, изненадан от внезапната й възбуда.

— Идвай с мен!

Тя нахълта обратно в кухнята и порови в шкафа за фенер и кибрит.

— НАЛИ КАЗАХТЕ, ЧЕ ЩЕ ИЗСЪХНЕ?

— Да, след обикновена буря. Но тази хала ще съсипе ожънатото! Сутринта има да събираме зърно по зърно!

Припряно запали свещта във фенера и хукна.

Бил Порталски се взря в бурята. Свирепият вятър подмяташе стръкове.

— ЩЕ Я СЪСИПЕ ЛИ? МОЯТА РЕКОЛТА? — Той се наежи. — МАМКА МУ.

Градушката биеше по покрива на ковачницата. Нед Симнел натискаше духалото, докато в пещта сърцевината на огъня не побеля, обрамчена с бледожълто.

Хубав ден. Комбинираната жътварка поработи по-добре, отколкото той смееше да се надява. Старият Пидбъри настоя да остане на неговата земя, за да ожънат още една нива на другия ден. Не я прибраха от полето, а я покриха със здраво завързан брезент. Утре би могъл да научи някого да борави с машината, за да започне да сглобява нов, усъвършенстван модел. Успехът му беше в кърпа вързан. Виждаше надалеч в бъдещето.

Да, обаче трябваше да стори нещо с косата. Отиде при стената, на която я окачи. Не можеше да проумее тази история. По-съвършено сечиво не бе виждал. Оказа се, че острието не може да се затъпи. Остротата се простираше далеч отвъд металния ръб. А от него се искаше да унищожи косата. Какъв смисъл имаше? Нед Симнел упорито търсеше смисъл във всичко, макар и посвоему.

Дали пък Бил Порталски не е искал просто да се отърве от сечивото? Разбираемо — дори невинно окачена на стената, косата излъчваше острота. Бледовиолетов ореол обгръщаше остието, защото течението в ковачницата носеше въздушни молекули към смърт чрез разсичане.

Нед Симнел взе косата крайно предпазливо.

Голям особняк е онзи Бил Порталски. Каза, че искал косата да бъде безвъзвратно мъртва. Сякаш е възможно да убиеш предмет.

Впрочем как да я унищожи? Е, да, дръжката ще изгори, металът ще се изпече и ще се натроши. Ако вложи повече упоритост, накрая сигурно би останала само купчинка метален прах и пепел. Точно каквото клиентът искаше.

От друга страна, можеше да смята, че я е унищожил, като просто свали острието от дръжката… Нали тогава няма да е коса?… Ще има само… части. Вярно, от тях пак би могла да се сглоби косата, но същото важи и за праха и пепелта, стига да знаеш как.

Нед Симнел се зарадва искрено на доводите си. В края на краищата Бил Порталски дори не настоя за доказателства, че тази вещ е била… ъ-ъ, убита.

Ковачът се прицели старателно и с един замах отсече ъгълчето на наковалнята. Чак да се смръзнеш…

Абсолютна острота.

Той отстъпи пред самия себе си. Не беше честно на човек като него да се възложи унищожението на такова сечиво. Ами че то беше произведение на изкуството!

Дори нещо по-добро — творение на майстор в занаята.

Отиде при струпаните в единия край дърва и напъха косата зад купчината. Нещо изписука кратичко.

Щеше да постъпи почтено. Сутринта щеше да върне половината пени на Бил Порталски.

Смърт на мишките се появи зад дървата в ковачницата и пристъпи към жалката купчинка козина, останала от плъха, който неволно се изпречи пред косата.

Призракът му стоеше неспокойно до трупчето. Май не се зарадва много на посетителя.

— Писук? Писук?

— ПИСУК — обясни Смърт на мишките.

— Писук?!

— ПИСУК — потвърди Смърт на мишките.

Призрачният плъх се омърлуши. Смърт на мишките отпусна костелива, но блага лапичка на рамото му.

— ПИСУК.

Безтелесният плъх кимна нещастно. Добре си поживя в ковачницата. Нед май не знаеше що е разтребване, освен това вероятно беше световен шампион по зарязване на недоядени сандвичи. Призрачето вдигна рамене и се помъкна след дребната фигурка с черното наметало. Впрочем какъв друг избор имаше?

Хората прииждаха по улиците. Повечето преследваха колички. Почти всички кошници на колелца биха пълни с онова, което някой бе сметнал за удобно да кара в тях — дърва за огрев, дечица, покупки.

Вече не криволичеха, а напираха слепешката в една и съща посока.

Не беше трудно да възпреш една, като я прекатуриш, за да се въртят колелцата бясно и безцелно. Магьосниците виждаха как мнозина въодушевени граждани се мъчеха да потрошат количките, но те бяха практически неунищожими — огъваха се, без да се чупят, а ако им оставаше дори едно-единствено колелце, правеха неукротими опити да продължат по пътя си.

— Вижте я тая! — разгневи се Архиканцлерът. — Отмъкнала е прането ми! Моето пране! И таз добра!

Разбута гъмжилото, заби жезъла си в телената кошница и я събори.

— По нищо не можем да стреляме безпрепятствено с всички тези цивилни наоколо — оплака се Деканът.

— Количките са стотици! — възклицаваше Лекторът по съвременни руни. — Досущ като вермини![16] Махни се от мен, бе!

Замахна с жезъла си към поредната нахална количка.

Плътната вълна колички напираше да излезе от града. Борещите се с тях хора постепенно изоставаха или падаха под напора им. Само магьосниците останаха насред потока, кряскаха си и отпъждаха телените кошници с жезлите си. Не че магията не помагаше. Напротив, вършеше добра работа. Точно насочено огнено кълбо можеше да превърне количка в хиляди парченца от забавен телен пъзел. Но каква полза? Само миг по-късно други две колички профучаваха през останките на поразената си посестрима.

Около Декана те се превръщаха в капки разтопен метал.

— Той наистина ги громи здраво, а? — подхвърли Старшият наставник, докато двамата с Ковчежника преобръщаха поредната количка.

Деканът не помнеше да се е чувствал по-щастлив. Шестдесетина години се бе подчинявал на правилата за благоприличие, наложени на магьосниците от инстинкта за самосъхранение, но изведнъж получи шанс да се развихри. Досега не знаеше, че дълбоко в душата му се таи настървеното желание да руши и разпарчетосва.

Върхът на жезъла му бълваше огън. Около Декана дрънчаха дръжки, разкривена тел и жално въртящи се колелца. А несекващият приток от мишени само разпалваше радостта му. В теснотията втора вълна от колички се мъчеше да напредне върху онези, които още допираха земята. Не успяваха, но въпреки всичко се опитваха. И то неумолимо, защото третата вълна вече чегърташе отгоре им и ги мачкаше. Само че едва ли „опитваха се“ беше най-уместното описание. То предполага съзнателно усилие и поне нищожна възможност да има състояние „не се опитваха“. Нещо в упоритото настъпление и взаимното газене подсказваше, че количките нямат избор досущ като течаща по склон вода.

Необуздана магия се заби в скрибуцащата метална плетеница. Заваля дъжд от колелца.

— На ви малко гореща тавматургия, мер… — заръмжа Деканът.

— Не ругай! Не ругай! — развика се Ридкъли, който размахваше ръце да отпъди един „скапан мръсник“ от шапката си. — Не се знае какво ще се пръкне!

— Ама че досадници! — по-сдържано изсумтя Деканът.

— Няма смисъл — поклати глава Старшият наставник. — Все едно се стараем да възпрем прилива. Предлагам да се върнем в Университета и да си донесем няколко едрокалибрени заклинания.

— Идеята си я бива — одобри Ридкъли и се озърна към настъпващата стена от разкривена тел. — А имаш ли идея и как да се измъкнем?

Деканът пак се прицели, но жезълът издаде окаян тих звук, който може да се предаде само с буквите „пфффт“. Немощна искра падна на калдъръма.

Уиндъл Пунс ядосано затвори поредната книга. Библиотекарят трепна.

— Нищо не намерих! Вулкани, цунами, божи гняв, безразсъдни магьосници… Не искам да науча как други градове са били затрити, искам да знам какво става с тях накрая…

Библиотекарят подреди още една купчина върху бюрото. Уиндъл откриваше поредното предимство на съществуването след смъртта — имаше усет към езиците. Схващаше смисъла, без да знае думите. Все пак се оказа, че да умреш не е като да заспиш. По-скоро се пробуждаш.

Погледна към ъгъла, в който Лупин с удоволствие търпеше превързването на едната си лапа.

— Библиотекарю… — тихичко промълви Уиндъл.

— Ууук?

— Навремето и ти смени вида, към който принадлежеше… Да речем, че срещнеш двойка, която… Представи си, че има вълк, който при пълнолуние се превръща във вълк-мъж. Има и момиче, което пък при пълнолуние е жена-вълчица… Нали разбираш — стигат до един и същ облик, но от противоположните посоки. И накрая се срещат. Какво би им казал? Или ще ги оставиш сами да си подредят някак отношенията?

— Ууук — незабавно отвърна Библиотекарят.

— Да, и аз се изкушавам да постъпя тъй.

— Ууук.

— Но на госпожа Кейк няма да й хареса.

— Ииик ууук.

— Прав си. Е, можеше да не се изразяваш толкова грубо, но си прав. Всеки сам трябва да си оправя личния живот.

Уиндъл въздъхна и обърна следващата страница. Очите му зейнаха.

— Град Кан Ли… Чувал ли си за него? Коя е тая книга? Аха, гримоарът „Ако щете — вярвайте“ на Гологръб. Тук е написано… „малки колички… никому не било известно откъде са дошли… толкова полезни, че били наети хора да ги събират и да ги докарват в града… изведнъж се втурнали като побесняло стадо… хората ги последвали и що да видят — нов град извън стените на Кан Ли, сякаш целият построен от сергии… натам се устремили всички колички…“ Май има нещо…

„Още не разбирам докрай тая история. Човекът Колкото Кофа мисли, че това са размножаващи се градове. Не ми се вярва.“

„Градът е жив. Ако си някой муден великан като Боровете-бройкаджии и гледаш град, какво ще видиш? Израснали сгради, отблъснати нашественици, загасени пожари. Ще знаеш, че градът е жив, но няма да забележиш хората — движат се прекалено бързо. Силата, поддържаща живота в града, не е никаква загадка. Хората му дават живот.“

Прелистваше книгата разсеяно, без да се заглежда.

„И тъй, имаме градове — грамадни неподвижни създания, които растат на едно място и почти не помръдват хилядолетия наред. Размножават се, като изпращат свои жители да завладяват нови земи. А самите те се излежават. Живи са, но само колкото е жива и една медуза. Или пък малко по-схватлив зеленчук. В края на краищата и ние измислихме прякор на Анкх-Морпорк — Голямото уахуни…“

„А където има големи мудни твари, има и малки бързи твари, които ги изяждат…“

Уиндъл Пунс усещаше как импулсите прескачат между клетките в мозъка му. Възникваха нови връзки. Мислите се стрелкаха в неочаквани посоки. Нима изобщо е имал ум в главата си приживе? Съмняваше се. Тогава представляваше сбирщина от сложни реакции, скачени с нервни окончания. Всичко му бе пречило да мисли — от ленивото предвкусване на обяда до случайни разсейващи спомени.

„И те ще растат в града, където са на топло и в безопасност. После ще излязат извън града, за да построят… не истински град, а фалшиво подобие… и то ще изсмуче хората, значи и живота от поразения град…“

„Ето ти го разковничето — хищникът…“

Деканът зяпна невярващо жезъла си. Разтръска го и пак се прицели.

Този път звукът беше по-скоро „пфуът“.

Вдигна глава. Надвисваща вълна от колички стигаше до покривите и всеки момент щеше да рухне върху него.

— Ама че… неприятност — смени думата в последната секунда и закри главата си с ръце.

Някой докопа края на робата му и го издърпа в мига, когато количките се стовариха с грохот.

— По-пъргаво! — скастри го Ридкъли. — Ако тичаме, няма да ни настигнат.

— Свърши ми магията! Свърши ми магията! — вайкаше се Деканът.

— И всичко друго ще свърши за теб, ако не побързаш — разкри му бъдещето Архиканцлерът.

От желание да не се делят магьосниците се блъскаха непрекъснато, докато се влачеха в спънат тръс пред количките. От града към равнината се изливаха плътни телени струи.

— Тъй, сега сме на открито — установи Ридкъли. — Време е да им минем откъм фланга. Просто тръгваме към първата пролука и…

— Няма да стане — прекъсна го Лекторът по съвременни руни.

Отвсякъде напираше стържеща стена от бутащи се колички.

— Искат да ни довършат! — изхленчи Ковчежникът.

Деканът изтръгна жезъла от ръката му.

— Ей, този е моят!

Деканът го отблъсна и пръсна колелцата на най-дръзката кошница.

— Дай си ми жезъла, бе!

Магьосниците се скупчиха, опрели гърбове, насред стесняващия се метален обръч.

— Хич не им е мястото в града — прозря Лекторът.

— Сещам се за какво говориш — кимна Ридкъли. — Чужди са тук.

— Днес никой ли не си носи заклинание за летене? — попита Старшият наставник.

Деканът се прицели и стопи поредната количка.

— Пак ти напомням, че злоупотребяваш с моя жезъл…

— Млъкни, Ковчежнико — по навик заповяда Архиканцлерът. — Декане, нищо не постигаш, като ги трошиш една по една. Хайде, момци, да им навредим колкото се може повече. Не забравяйте — само изблици на дива магия без никаква сдържаност…

Количките настъпваха.

— ОУ-У… ОУ-У…

Госпожица Флитуърт се влачеше напред в подгизналия трополящ мрак. Под краката й хрущяха парчета градушка. От небето падаше гръмовна стихия.

— Жилят, а? — подвикна тя.

— И ОТЕКВАТ.

Бил Порталски улови отвят сноп и го сложи при останалите. Госпожица Флитуърт щъкаше наблизо, превита на две под тежестта на вързаното жито.[17] Двамата се трудеха неуморно, кръстосваха наляво-надясно из полето под ударите на бурята, спасяваха реколтата, преди вятърът и градушката да им я откраднат. Мълнии цепеха назъбено небето. Това не беше нормална буря. Някой сякаш воюваше с тях.

— Ей сегинка ще ни залее същински потоп! — кресна госпожица Флитуърт. — Няма начин да приберем всичко в хамбара! Върви донеси платнище или каквото намериш! И туй стига за през нощта!

Бил Порталски кимна и се втурна през жвакащата тъма към сградите на стопанството. Толкова мълнии се забиваха в нивите и хълмовете, че дори въздухът съскаше и цвърчеше, а над живия плет трепкаше бледо сияние.

Там беше Смърт.

Видя страшните очертания — присвит, подобен на скелет силует, готов да се нахвърли, а наметалото му плющеше от вятъра.

Нещо стисна отвътре Бил Порталски — хем го подтикваше да се впусне в лудешки бяг, хем не му позволяваше да направи и крачка. Нахлу в съзнанието му и се настани там, прогони всякаква мисъл освен тъпичкото гласче, изрекло невъзмутимо: „ЗНАЧИ ТОВА БИЛ УЖАСЪТ.“

После Смърт изчезна с първата светкавица.

Спокойният вътрешен глас добави: „ЗАЩО НЕ ПОМРЪДВА?“

Бил Порталски се принуди да пристъпи сантиметър по сантиметър. Дебнещото нещо остана неподвижно.

Изведнъж прозря, че онова отвъд плета според настроението ти може да бъде увито в наметало сборище от ребра, прешлени и дълги кости, но може и да е сложна сглобка от колела, лостове и сърпове, покрита с брезент, подмятан насам-натам от бурята.

Бе се озовал пред комбинираната жътварка.

Бил Порталски се ухили смразяващо. Споходиха го мисли, които не му бяха присъщи. Той прекрачи към машината.

Стената от колички се сключи около магьосниците.

Последните пламъци, бликнали от нечий жезъл, стопиха широка дупка, която незабавно се запълни с още кошници на колелца.

Ридкъли огледа колегите си. Бяха зачервени, с дупки по робите, а няколко излишно безразсъдни изстрела им опърлиха брадите и прогориха шапките.

— Никой ли няма други заклинания? — попита за всеки случай.

Замислиха се напрегнато.

— Май си спомням едно… — поколеба се Ковчежникът.

— Хайде, човече. В такъв момент си струи да опитаме всичко възможно.

Ковчежникът протегна ръка напред, затвори очи и измънка няколко срички.

Кратък октаринов проблясък, а после…

— О-о… Само толкова ли?

— Изненадващият букет на Ерингияс — обяви Ковчежникът, чиито зеници светеха трескаво. — Не знам защо успявам всеки път. Май съм му хванал цаката.

Ридкъли се вторачи в огромния букет, стискан с все сила от пръстите на Ковчежника.

— Само дето не е особено полезен точно сега — промърмори Архиканцлерът.

Ковчежникът се заозърта към напредващите стени и усмивката му посърна.

— Така изглежда.

— Никой ли не се сеща за друго? — подкани Ридкъли.

Не му отговориха.

— Е, поне розите са хубави — призна Деканът.

— Бързо се върна — учуди се госпожица Флитуърт, когато Бил Порталски довлече брезента.

— НАЛИ? — съгласи се той небрежно.

Тя му помогна да покрият струпаните снопи и да затиснат краищата на платнището с камъни. Вятърът дърпаше брезента, сякаш нарочно искаше да го измъкне от ръцете му. Със същия успех би бутал планина.

Дъждът плющеше по полето през раздърпаната мъгла, блещукаща в синьо от статичните заряди.

— За пръв път виждам такава нощ — оплака се госпожица Флитуърт.

Пак изтрещя гръмотевица. По хоризонта играеха плетеници от мълнии.

Тя хвана ръката на Бил Порталски.

— Няма ли… фигура на хълма? Май ми се привидя… нещо.

— НЕ Е НИЩО ПОВЕЧЕ ОТ НЕУГЛЕДЕН МЕХАНИЗЪМ.

Пак ги заля ослепителна светлина.

— На кон? — усъмни се госпожица Флитуърт.

Този път нямаше съмнение. Върху най-близкото възвишение се появи конник. С качулка на главата. И държеше косата си гордо, сякаш е бойно копие.

— ПЪЧИ СЕ. — Бил Порталски се обърна и погледна госпожица Флитуърт. — ПЕРЧИ СЕ. НИКОГА НЕ СЪМ СЕ ДЪРЖАЛ ТАКА. ЗАЩО ДА ГО ПРАВЯ? КАКЪВ Е СМИСЪЛЪТ?

Разтвори длан и се появи златният животомер.

— Още колко ти остава?

— МОЖЕ БИ ЧАС. МОЖЕ БИ МИНУТИ.

— Тогава да вървим!

Бил Порталски се взираше в часовника.

— Хайде, де!

— БЕЗПОЛЕЗНО Е. ЗАБЛУЖДАВАХ СЕ. ОТ НЯКОИ НЕЩА НЕ МОЖЕШ ДА ИЗБЯГАШ. НИКОЙ НЕ МОЖЕ ДА ЖИВЕЕ ВЕЧНО.

— Как да не може?

Бил Порталски се стъписа.

— ЩО ЗА ВЪПРОС?!

— Ти ми кажи защо никой не може да живее вечно?

— НЕ ЗНАМ. НЕ Е ЛИ В ТОВА СЪЩИНАТА НА ВСЕЛЕНСКАТА МЪДРОСТ?

— Какво общо има туй с вселенската мъдрост? Няма ли да се размърдаш най-сетне?!

Фигурата на хълма си стоеше на мястото.

Вятърът превръщаше прахоляка във фина кал. Хлъзнаха се по склона и прекосиха забързано двора, накрая влязоха в къщата.

— ТРЯБВАШЕ ДА СЕ ПОДГОТВЯ ПО-ДОБРЕ. ИМАХ НЯКОИ ПЛАНОВЕ…

— Но трябваше и да се ожъне житото.

— ДА.

— Няма ли как да заклещим вратата?

— ЧУВАТЕ ЛИ СЕ КАКВО ГОВОРИТЕ?

— Ами измисли нещо, де! Никой никога ли не успя да се опази от теб?

— НИТО ВЕДНЪЖ — отвърна Бил Порталски с намек за гордост.

Госпожица Флитуърт надникна през прозореца.

— Той се е махнал!

— ТО — поправи я Бил Порталски. — ОЩЕ НЕ Е ТОЙ.

— Добре. То се е махнало. Може да е навсякъде.

— И МОЖЕ ДА МИНЕ ПРЕЗ СТЕНАТА.

Тя го опари с поглед.

— ДА БЪДЕ КАКТО ИСКАТЕ. ДОНЕСЕТЕ ДЕТЕТО. СПОРЕД МЕН Е ПО-ДОБРЕ ДА СМЕ ИЗВЪН КЪЩАТА — Хрумна му нова идея и той се развесели. — ИМАМЕ МАЛКО ВРЕМЕ. КОЛКО Е ЧАСЪТ?

— Знам ли… Ти все спираш часовниците…

— НО НАЛИ НЕ Е НАСТЪПИЛА ПОЛУНОЩ?

— Не ми се вярва да е по-късно от единайсет и четвърт.

— АКО Е ТАКА, ИМАМЕ ТРИ ЧЕТВЪРТИ ЧАС.

— Защо си сигурен?

— ЗАРАДИ МЕЛОДРАМАТА, ГОСПОЖИЦЕ ФЛИТУЪРТ. СМЪРТ, КОЙТО СЕ ПЕРЧИ НАД ХЪЛМА, ЗА ДА ГО ОСВЕТЯВАТ МЪЛНИИТЕ — с явно неодобрение обясни Бил Порталски. — НЯМА ДА ВЛЕЗЕ В ЕДИНАДЕСЕТ ЧАСА И ДВАДЕСЕТ И ПЕТ МИНУТИ, ЩОМ МОЖЕ ДА СЕ ПОЯВИ В ПОЛУНОЩ.

Тя кимна пребледняла и се шмугна нагоре по стълбата. Върна се след минута-две, увила Сал в одеяло.

— Още спи непробудно.

— ТОВА НЕ Е СЪН.

Дъждът спря, но бурята пак гърмеше из хълмовете. Въздухът цвърчеше и подлъгваше, че е нажежен като в пещ.

— Къде отиваме?

— В ГРАДА.

— За да си близо до косата ли?

— ДА.

Той се скри в плевнята. След малко изведе оседлания Бинки. Възседна го, наведе се и качи пред себе си и нея, и спящото дете.

— АКО СЪМ СБЪРКАЛ В КРОЕЖИТЕ СИ, ТОЗИ КОН ЩЕ ВИ ОТВЕДЕ КЪДЕТО ПОИСКАТЕ.

— Няма да ходя никъде освен в дома си!

— КАКТО ПРЕДПОЧИТАТЕ.

Поеха по пътя към града и Бинки заприпка в тръс. Вятърът брулеше листата от дърветата. От време на време някоя мълния съскаше в небето.

Госпожица Флитуърт се загледа към хълма над стопанството.

— Бил…

— ЗНАМ.

— … то пак е там…

— ЗНАМ.

— Защо не ни преследва?

— НИЩО НЕ НИ ЗАПЛАШВА, ДОКАТО НЕ ИЗТЕЧЕ ПЯСЪКЪТ.

— А когато изтече, ще умреш ли?

— НЕ. ТОГАВА БИ ТРЯБВАЛО ДА УМРА. ЩЕ БЪДА МЕЖДУ ЖИВОТА И ОТВЪДНОТО.

— Бил, стори ми се, че онуй нещо язди… отначало го помислих за нормален кон, но твърде кльощав, обаче…

— ДА, СКЕЛЕТ НА ЖРЕБЕЦ. ПОТРЕСАВАЩО, НО НЕПРАКТИЧНО. И АЗ ИМАХ ТАКЪВ НЯКОГА, САМО ЧЕ МУ ПАДНА ГЛАВАТА.

— Значи от него има полза точно колкото от умрял кон.

— ХА. ХА. МНОГО ОСТРОУМНО, ГОСПОЖИЦЕ ФЛИТУЪРТ.

— Май е време да спреш с туй „госпожице Флитуърт“.

— ЗНАЧИ МОЖЕ ДА ТЕ НАРИЧАМ РЕНАТА?

Тя се сепна.

— Откъде знаеш, че името ми е Рената? Да, бе… Май си го видял изписано някъде, нали?

— ГРАВИРАНО.

— На един от часовниците, а?

— ДА.

— Дето в него текат пясъците на времето?

— ДА.

— Всеки ли си има такъв?

— ДА.

— Ясно. Знаеш и колко ще…

— ДА.

— Сигурно е доста смахнато да знаеш… нещата, с които ти е пълна главата…

— ПО-ДОБРЕ НЕ ПИТАЙ.

— Не е честно, струва ми се. Ако знаеха кога ще умрат, хората щяха да живеят по-почтено.

— АКО ХОРАТА ЗНАЕХА КОГА ЩЕ УМРАТ, ЕДВА ЛИ БИХА ЖИВЕЛИ.

— Брей, че засукано го извъртя. Ти пък какво знаеш за живота, Бил Порталски?

— ВСИЧКО.

Копитата на Бинки затропаха по една от малкото улички на градчето, после и по калдъръма на площада. Никой не се мяркаше наоколо. В градове като Анкх-Морпорк полунощ е едва късна вечер, защото там всъщност няма нощ, просто вечерта преминава в утро. Но тук хората регулираха дните си по залезите и кукуригането на объркани петли. Полунощ си беше полунощ.

Въпреки вилнеещата по хълмовете стихия площадът беше притихнал. Тиктакането на часовника на кулата, незабележимо по пладне, сега като че отекваше от околните сгради.

Щом излязоха на площада, нещо избръмча дълбоко в механичните му вътрешности. Дългата стрелка трепна и спря пред цифрата девет. В циферблата се отвори вратичка, две кукли излязоха наперено и удариха с привидно усилие малката камбанка.

Фигурките се заклатушкаха и се върнаха в часовника.

— Имаме ги, откакто се помня — спомена госпожица Флитуърт. — Изработил ги е прапрадядото на Нед Симнел. Като малка все се питах какво ли правят между ударите на камбаната. Представях си, че вътре имат къщичка или нещо подобно.

— НЕ МИ СЕ ВЯРВА. ТЕ СА ВЕЩИ. НЕ СА ЖИВИ.

— Хъм… Тук са от стотина години. Животът не е ли нещо, което се натрупва полека?

— ТАКА Е.

Почакаха смълчани, чуваше се само друсането, с което голямата стрелка прескачаше от минута на минута.

— Бил Порталски… беше ми много приятно да си в стопанството.

Той не отговори.

— Помогна ми с реколтата и още какво ли не.

— БЕШЕ… ИНТЕРЕСНО.

— Не биваше да ти губя времето заради малко жито.

— ГРЕШИТЕ. ЖЪТВАТА Е МНОГО ВАЖНА.

Бил Порталски обърна длан нагоре. Златният животомер заблещука.

— Още не мога да проумея как го правиш.

— НЕ Е ТРУДНО.

Шумоленето на пясъка се засилваше, накрая изпълни целия площад.

— Ще кажеш ли последни думи?

— ДА. НЕ ИСКАМ ДА МЕ НЯМА.

— Е, туй изчерпва всичко.

Бил Порталски откри с изумление, че тя го е хванала за ръката.

Над него стрелките се събраха и отбелязаха полунощ. Часовникът забръмча. Вратичката се отвори. Куклите излязоха. Спряха с щракане от двете страни на камбанката, поклониха се и вдигнаха чукчетата си.

Бум.

Тогава се чу и потропването на доближаващ кон.

Госпожица Флитуърт виждаше през алени и сини петна като след болезнено ярък образ, заличил всичко друго.

Завъртеше ли рязко глава, с ъгълчетата на очите си откриваше дребни сиви форми, мяркащи се покрай стените.

„А-а, инспекторите. Ще се погрижат да се случи каквото подобава според тях.“

— Бил?

Той сви пръсти около златния животомер.

— СЕГА ЗАПОЧВАМЕ.

Копитата чаткаха по-силно, ехото отскачаше от къщите.

— И ПОМНИ — ТИ НЕ СИ ЗАПЛАШЕНА ОТ НИЩО.

Бил Порталски отстъпи в тъмата.

Пак се показа за миг.

— МОЖЕ БИ — добави и се скри.

Госпожица Флитуърт седна на стъпалата под часовниковата кула и настани удобно момиченцето в скута си.

— Бил? — обади се отново.

Конник влезе на площада.

Вместо жребец наистина бе яхнал конски скелет. По костите на създанието пращеше синкав огън. Госпожица Флитуърт неволно се зачуди дали това все пак е истински скелет, съживен незнайно как, или същество, съставено само от кости. Самата тя реши след миг, че е нелепо да я занимават подобни мисли, но бяха за предпочитане пред пристъпващата към нея вцепеняваща действителност.

Такъв кон разтрива ли се или е достатъчно да го лъснеш хубавичко с парцал?

Ездачът слезе от седлото. Беше видимо по-висок от Бил Порталски, но мракът на наметалото скриваше всякакви подробности. Създанието носеше не коса, а изделие, което вероятно бе имало и коса сред прадедите си, както най-усъвършенстваният хирургически инструмент има смътна прилика със заострената клечка. Никому не би хрумнало да си окоси ливадата с такова сечиво.

Съществото доближи госпожица Флитуърт, метнало косата на рамо, и спря пред нея.

— Къде е Той?

— Хич не знам за кого говориш — отвърна тя. — И на твое място, млади момко, щях да храня по-добре коня си.

Създанието като че осмисли доста трудно думите й, но накрая взе решение. Хвана косата с две ръце и се вторачи в детето.

— Ще намеря и Него. Но преди това…

Смръзна се.

Един глас зад него произнесе:

— ПУСНИ КОСАТА НА ПЛОЧИТЕ И СЕ ОБЪРНИ СЪВСЕМ БАВНО.

„Нещо, породено от самия град — умуваше Уиндъл. — С израстването си градовете се препълват с хора, но те гъмжат и от магазини, храмове и…“

„Ама че тъпотия! Те са неща, не са живи. Дали пък животът не се натрупва с времето?“

„Паразити и хищници, но не като онези, които тормозят животните и растенията. Трябва да са някаква голяма, бавна, метафорична форма на живот, която се храни от градовете. Но яйцата съзряват в самите градове.“

„И сигурно… приличат по нещо на градовете, за да си ги отнасят жителите по домовете. Досущ кукувичи яйца, снесени в чужди гнезда.“

„Питам се колко ли градове са умрели досега? Удушени от паразити като коралов риф, съсипан от морски звезди. Изпразвали са се, губели са крепящия ги дух, какъвто и да е той.“

Той стана.

— Библиотекарю, накъде хукнаха всички?

— Ууук ууук.

— Такива са си. И аз щях да постъпя като тях, когато бях жив. Втурват се, без да помислят. Дано боговете ги благословят и закрилят, ако успеят да отделят малко време от семейните си свади.

„Ами сега? Мислих достатъчно, но какво ще направя накрая?“

„Ще се втурна натам, разбира се. Само че по-бавно.“

Точката, в която се струпа купчината от колички, вече не се виждаше. Долу нещо се вършеше. Бледосиньо сияние покриваше огромната пирамида от разкривен метал. Дълбоко в грамадата понякога проблясваха мълнии. Още кошници на колелца се забиваха с все сила в купчината като астероиди, събиращи се около ядрото на нова планета. Някои от новодошлите се държаха различно от гъмжилото. Насочваха се към зейналите в пирамидата тунели и изчезваха в светещото ядро.

Върхът на металната планина се размести, нещо се промуши и изскочи над отломките. Беше лъскав шип, увенчан с двуметрово кълбо. Постоя така минута-две, но щом ветрецът го изсуши, кълбото се разпадна на парчета.

Разсипаха се бели късчета, повеят ги подхвана и ги изсипа над Анкх-Морпорк и тълпите зяпачи.

Едно от тях се носеше на зигзаг над покривите, накрая се приземи лекичко в краката на Уиндъл Пунс, който тъкмо се затътряше извън Библиотеката.

Още беше влажно и на него имаше надпис. Или поне опит за надпис. Наподобяваше странните органични писмена в кълбата със снежинки — думи, надраскани от нещо, което и понятие си няма от азбука.

РАЗПРОДАЖБА!

РАЗПРОДАЖБА!!

РАЗПРОДАЖБА!!!

ЗАПОЧВА ОТ УТРЕ!!!

Уиндъл излезе през портата на Университета. Хората го подминаваха на плътни колони.

Той познаваше съгражданите си. Бяха готови да зяпат каквото и да било. И се хващаха на въдичката, щом видеха изречение, завършващо с повече от един възклицателен знак.

Долови, че нещо го дебне, и се обърна. Една количка го наблюдаваше от пресечката. Тя веднага отстъпи и се скри.

— Какво става, господни Пунс? — недоумяваше Людмила.

Имаше нещо сбъркано в израженията на минувачите. Бяха се изцъклили в непоклатимо жадно очакване.

Не беше нужно да е магьосник, за да усети опасността. А сетивата на Уиндъл работеха с мощността на прегрят мотор.

Лупин подскочи, хвана със зъби реещо се листче и му го донесе.

СМАЙВАЩИ

НАМАЛЕНИЯ!!!!!

Уиндъл печално поклати глава. Пет възклицателни знака — отличителен белег на безумието.

Тогава чу музиката.

Лупин седна на задните си лапи и зави.

В мазето под къщата на госпожа Кейк караконджолът Шлепел поспря, преди да дояде третия плъх, и се ослуша.

Преглътна набързо и посегна към своята врата.

Людмила рискува да дръпне ръцете си от ушите.

— Що за ужас! Какво е това, господин Пунс?

Той също се опитваше да нахлупи останките от своята шапка върху ушите си.

— Не знам. Би могла да се заблудиш, че е музика, ако никога не си чувала истинска.

Не бяха музикални тонове, а събрани в последователност шумове, вероятно с намерението да образуват мелодични звуци. Така се рисува карта на страна, която никога не си виждал.

Хнийп. Нийп. Хуомп.

— Звучи някъде извън града — налучка Людмила. — Накъдето отиват всички тези хора… Нали не е възможно да я харесват?

— Струва ми се немислимо — кимна Уиндъл.

— Да, обаче… Нали помните неприятностите с плъховете миналата голина? И онзи мъж с музикалния инструмент, чиито звуци уж можели да чуват само плъховете?

— Помня, но той не казваше истината, защото беше мошеник — Изумителния Морис и неговите Учени гризачи…

— Ами ако си представим, че е било вярно?

Уиндъл врътна глава.

— Музика за привличане на хора? За туй ли намекваш? Едва ли. Нали не привлича и нас? Напротив.

— Е, вие не сте човек… в най-точния смисъл на думата — напомни Людмила. — Пък и аз…

Тя млъкна и се изчерви.

Уиндъл благо я потупа по рамото.

— Добър довод. Да, имаш право.

Друго не можа да измисли.

— Вие се досетихте, нали? — смънка тя, без да го погледне.

— Да. И не мисля, че има от какво да се срамуваш, ако туй те утешава.

— Мама все ми казва, че ще стане страшно, ако някой някога научи истината!

— Май зависи кой ще научи — възрази Уиндъл и се озърна към Лупин.

— Защо вашето куче ме гледа така? — учуди се Людмила.

— То е изключително умно — похвали го Уиндъл.

Порови в джоба си, изхвърли две шепи пръст и извади бележника. До следващото пълнолуние оставаха двадесет дни. Щеше да чака с любопитство.

Металните парчета в купчината започнаха да пропадат навътре. Около нея свистяха кръжащи колички, а множество жители на Анкх-Морпорк стояха наоколо в широк кръг и се опитаха да надзърнат вътре. Смахнатата музика цепеше въздуха.

— Ето го и господин Диблър — кимна Людмила, докато минаваха безпрепятствено през тълпата.

— Какво продава тоя път?

— Не забелязвам да продава нещо.

— Толкова ли сме загазили? Явно ни предстоят големи неприятности.

От една пролука в грамадата струеше синя светлина. Натрошени късчета от кошници падаха на земята като метални есенни листа.

Уиндъл се наведе сковано и вдигна една островърха шапка. Беше газена от много колички, но още личеше, че мястото й е на нечия глава.

— Вътре има магьосници — съобщи той.

Сребристо сияние се плъзгаше мазно по метала. Уиндъл протегна ръка, тлъста искра изскочи и потъна в пръстите му.

— Хъм… Сериозен потенциал…

До ушите му стигна викът на вампирите.

— Ехо-о! Господин Пу-унс!

Обърна се. Сполетя го семейство Несерато.

— Ние искахме… тоезт изкахме да дойдем по-зкоро, но…

— … все не можех да намеря проклетото копче на яката — процеди сгорещеният и вбесен Артър.

Носеше сгъваем оперен цилиндър, богато надарен със сгъваемост, но оскъден откъм цилиндричност. Артър сякаш се движеше под мях на акордеон.

— О, здравейте.

Уиндъл откриваше някаква страховита трогателност в стремежа на семейство Уинкингс да се придържа точно към представите си за вампиризма.

— Нямам чезтта да зъм зрещала младата дама — промълви лъчезарно Дорийн на Людмила.

— Моля? — озадачи се Уиндъл.

— Дорийн… да, де, графинята всъщност пита кое е това момиче — с досада обясни Артър.

— Знам добре какво съм казала — сопна се Дорийн с по-привичния говор на човек, отраснал в Анкх-Морпорк. — Откровено казано, ако оставех всичко на тебе, щяхме да се излагаме час по час…

— Името ми е Людмила — представи се момичето.

— Много ми е приятно — любезно изрече графиня Несерато. Подаде ръка, която несъмнено щеше да е тънка и бледа, ако не беше розова и дебеличка. — Радваме зе да зрещнем звежа кръв. Ако ви зе приизка да хапнете кучешка бизквитка, нашата врата е винаги отворена за ваз.

Людмила се озърна към Уиндъл.

— Да не ми е написано на челото?

— Те са по-особени хора — кротко я успокои той.

— И аз предположих — хладнокръвно го увери момичето. — До днес не познавах човек, който носи театрална пелерина денем.

— Пелерината е задължителна — заяви граф Артър. — Заради крилете, ако ме разбирате. Вижте…

Разпери пелерината с драматичен жест. Кратко всмукване и във въздуха увисна малък дебел прилеп. Той погледна надолу, писна гневно и заби нос в земята. Дорийн го вдигна за краката и го изтупа.

Нов шум и Артър си възвърна предишния облик с главата надолу.

— Има нужда от засилване, така да се каже — обясни Дорийн. — Ако е по-ниско от втория етаж, не успява да набере скорост.

— Извинете — намеси се Уиндъл. — Музиката не ви ли влияе?

— Само ме смъдят зъбите от нея — сърдито отвърна Артър. — Едва ли е нужно да ви обяснявам, че за един вампир това никак не е приятно.

Уиндъл наблюдаваше тълпата. Никой дори не поглеждаше към членовете на „Ново начало“.

— Те сякаш… Те зякаш чакат нещо — установи Дорийн.

— Стряскащо — промълви Людмила.

— Няма лошо — вдигна рамене Дорийн. — И ние зме зтрязкащи.

— Господин Пунс иска да влезе в тази купчина.

— Браво на него — зарадва се Артър. — Нека ги накара да спрат гадната музика.

— Но вътре може би има гибелни опасности! — упорстваше Людмила.

Уиндъл плесна с ръце и ги потри замислено.

— Ето в какво е нашето предимство…

Навлезе в сиянието.

Светлината сякаш се и мънкаше отвсякъде и безмилостно заличаваше всяка сянка. Беше несравнимо по-ярка от слънчевите лъчи, но по нищо не приличаше на тях заради синия си оттенък, който режеше очите като нож.

— Графе, добре ли сте?

— Всичко е наред — увери го Артър.

Лупин заръмжа.

Людмила дръпна една метална плетеница.

— Отдолу има… мрамор. А може би само прилича на мрамор. Оранжев. — Плъзна ръка по повърхността. — И е топъл. Мраморът обикновено не е топъл, нали?

Уиндъл клекна непохватно, за да огледа пода.

— Не вярвам някой да е построил туй чудо… — промърмори на себе си.

„Пукнатини. Трябва да има пукнатини. Ръбове, пролуки, където едно парче е снадено с друго. Не е обичайно всичко да е цяло. И малко лепкаво.“

А, ето и някакъв ръб. Не в тесния смисъл на думата. Мраморът ставаше прозрачен като прозорец и откриваше изглед към друго ярко осветено пространство. Вътре имаше някакви неща, неясни и наглед стопени, но при тях не можеше да се влезе отникъде.

Уиндъл плъзна пръсти по прозрачната повърхност. Тук всичко беше на правоъгълници. Имаше ъгли, а от двете страни на коридора се редяха прозрачни части от стените. И антимузиката изобщо не спираше.

Не би могло да е живо, нали? Живите твари обикновено са… по-закръглени.

— Какво ще кажеш, Лупин?

Лупин излая.

— Хъм. Не ми помагаш много.

Людмила приклекна до Уиндъл.

— Как така никой не го е построил?

Той се почеса по темето.

— Не съм сигурен… но си мисля, че… това нещо е избълвано.

— Избълвано ли?! Как? От кого?!

Озърнаха се. Една количка изхвърча от страничен тунел, подхлъзна се и изчезна в отсрещно разклонение на коридора.

— Да не е от тях? — промълви Людмила.

— Едва ли. Струва ми се, че те са по-скоро слуги. Като при мравките. Или в пчелен кошер.

— Това ли е медът в такъв кошер?…

— Не знам. Но още не е узряло. Като гледам, не е съвсем завършено. И никой да не докосва нищо.

Продължиха напред. Коридорът свършваше в широка ярка кухина с таван като купол. Стълби се изкачваха и слизаха към други етажи, имаше фонтан и цяла горичка от растения в саксии с твърде благоденстващ вид, за да са истински.

— Нали е много приятно за окото? — зарадва се Дорийн.

— Все си мисля, че тук трябва да има хора — промърмори Людмила. — На тълпи.

— Поне знам, че има магьосници. Половин дузина от тях не могат да изчезнат безследно.

Петимата се скупчиха в по-плътна групичка. В коридора, по който дойдоха, лесно биха се разминали два слона.

— Как мислите, не е ли най-добре да си излезем? — предложи Дорийн.

— Каква полза? — вдигна рамене Уиндъл.

— Поне няма да сме тук.

Уиндъл се въртеше на място и броеше. От площадката под купола започваха пет коридора.

— Предполагам, че е същото и горе, и долу…

— Тук е много чисто — нервно отбеляза Дорийн. — Нали, Артър?

— Да, много е чисто.

— Какъв е този шум? — учуди се Людмила.

— Шум ли?

— Сякаш някой смуче нещо.

Артър се озърна с внезапно пробудил се интерес.

— А, не съм аз.

— От стълбите е — осведоми ги Уиндъл.

— Не се занасяйте, господин Пунс. Стълбите не смучат.

Уиндъл погледна надолу.

— Тези го правят.

Стъпалата бяха черни и приличаха на река, стичаща се нагоре по склона. Тъмното вещество излизаше изпод пода и се превръщаше в подобия на стъпала, които се изкачваха по наклонената плоскост, а накрая пак се скриваха под пода някъде горе. С появата си издаваха бавно ритмично „шлюп-шлюп“, все едно някой изследва с език особено дразнеща дупка в зъба си.

— Знаете ли — изрече Людмила, — че това може би е най-неприятната гледка в живота ми?

— Виждал съм по-гадни неща — сподели Уиндъл. — Но и от туй ме втриса. Нагоре ли ще тръгнем или надолу?

— Искате да стъпите на това?

— Не искам. Но магьосниците не са на тоя етаж, а ако не стъпим, трябва да се плъзгаме по парапета. Погледнахте ли го по-отблизо?

Взряха се в парапета и Дорийн подхвърли неспокойно:

— Май има повече смисъл да тръгнем надолу.

Слязоха безмълвно. Артър пльосна там, където стъпалата влизаха под пода.

— Ужасно се уплаших, че ще завлекат и мен — оправда се гузно и огледа новото място. — Голямо е. Просторно.

Людмила пристъпи към най-близката стена.

— Има повече стъкло, отколкото съм виждала през живота си. И тези прозрачни правоъгълници малко ми напомнят за магазини. Глупаво ли звучи? Грамаден магазин, съставен от множество малки магазинчета.

— Които още не са узрели — добави Уиндъл.

— Моля?

— Просто мислех на глас. А можеш ли да видиш каква стока предлагат вътре?

Людмила засенчи очите си с длан.

— Виждам само всякакви цветове и искрене.

— Кажи ми, ако зърнеш магьосник. — Някой се разпищя. — Или пък го чуеш… — добави Уиндъл.

Лупин се втурна по коридора, Уиндъл се затътри припряно след него.

Някой лежеше по гръб и отчаяно се бранеше от две колички. Бяха по-едри от онези в града и блестяха златисто.

— Ей! — кресна им Уиндъл.

Прекратиха опитите си да накълцат поваления и се завъртяха пъргаво към него.

— Охо… — промълви той, докато се ускоряваха.

Първата се изплъзна от челюстите на Лупин, блъсна се в коленете на Уиндъл и го събори. Втората го подмина, той посегна слепешката, докопа някакъв метал и дръпна яростно. Откъсна се колелце и кошницата се заби в стената.

Щом се изправи, видя Артър вкопчен в дръжката на първата количка — двамата се въртяха в лудешки валс.

— Пусни я! Пусни я! — пищеше Дорийн.

— Не мога! Не мога!

— Направи нещо, де!

Въздухът се втурна с пукот в опразненото място. Изведнъж количката вече не се бореше със застаряващ пълен търговец на плодове и зеленчуци, а с дребен уплашен прилеп. Тя отлетя към мраморна колона, отскочи от стената и се преобърна.

— Колелцата! — извика Людмила. — Откъснете ги!

— Аз ще се заема — реши Уиндъл. — Вие идете да помогнете на Рег.

— Но това Рег ли е? — стресна се Дорийн.

Уиндъл посочи стената. Думите „По-добре твърде късно, отколкото ник…“ завършваха с ивица боя.

— Дай му стена и четка и той вече не знае на кой свят е — поклати глава Дорийн.

— Е, щом може да избира между цели два… — промърмори Уиндъл и захвърли колелцата на пода. — Лупин, гледай да не нахълтат още колички.

Тези колелца бяха остри като кънки за лед. Усещаше се доста опърпан около коленете. Как ли се лекува понакълцано тяло?

Помогнаха на Рег Шу да седне.

— Какво става тук? — попита той. — Никой друг не влизаше, а аз дойдох да проверя що за музика звучи и докато се опомня, почнаха да ме газят разни колела…

Граф Артър си възвърна приблизителната човешка форма, озърна се гордо, но никой не го гледаше и той наведе глава.

— Тези като че бяха по-напористи от другите — подхвърли Людмила. — По-големи, по-гадни и целите в остри ръбове.

— Войници — кимна Уиндъл. — Видяхме работниците, сега срещнахме и войниците. Точно като при мравките.

— Чакайте… — замисли се момичето. — Научила съм нещичко за мравките. Имаме си мравуняк в задния двор. Щом видяхме работници и войници, би трябвало да намерим и…

— Знам, знам — потвърди Уиндъл.

Людмила се облегна на стената.

— Значи е някъде наоколо.

— И аз тъй мисля — съгласи се Уиндъл.

— Как ли изглежда?

— Не знам. Как да предположа? Но и магьосниците ще са наблизо.

— Не разбирам защо зе тревожиш за тях — намеси се Дорийн. — Жив те погребаха замо защото беше умрял.

Уиндъл се озърна, щом чу тракането на колелца. Десетина колички-войници се показаха иззад ъгъла и се подредиха в боен строй.

— Смятаха, че го правят за добро — промълви разсеяно. — Тъй е при хората. Смайващо е какви приумици могат да ти изглеждат чудесни от начало.

Новият Смърт изопна рамене.

— И какво ще стане иначе?

— АМИ-И… Ъ-Ъ…

Бил Порталски се отдръпна, завъртя се на пета и се втурна да бяга.

Той най-добре знаеше, че така само отлага неизбежното. Но не се ли състои в това и целият живот?

Никой не бе бягал от него след края си. Мнозина бяха опитвали преди този момент, често с невероятна находчивост. Но обичайната реакция на един дух, внезапно запратен от единия свят в другия, беше кротко обнадеждено размотаване. Защо да бяга? Нима би знаел накъде да хукне?

Призрачният Бил Порталски обаче знаеше накъде да хукне.

Ковачницата на Нед Симнел беше заключена през нощта, но това не го възпря. Нито жив, нито мъртъв, духът на Бил Порталски се гмурна през стената.

От огъня в пещта тлееха последните въгленчета. Топла тъма изпълваше ковачницата.

Липсваше обаче призрачната коса, която очакваше да намери.

Бил Порталски се оглеждаше отчаяно.

— ПИСУК?

Малка фигурка с черно наметало седеше на гредата под тавана. Сочеше настойчиво ъгъла.

Той зърна тъмната дръжка, подаваща се иззад купчина дърва. Помъчи се да я хване с пръсти, не по-плътни от сянка.

— НАЛИ МИ ОБЕЩА ДА Я УНИЩОЖИ?!

Смърт на мишките вдигна рамене съчувствено.

Новият Смърт мина през стената, хванал своята коса с две ръце.

Настъпваше към Бил Порталски.

С шумолене в ковачницата се изсипаха и сивите празни роби.

Бил Порталски се ухили ужасено.

Новият Смърт спря и зае драматична поза в мъждивата светлина на пещта.

Замахна.

И едва не загуби равновесие.

— Не е честно да се навеждаш!

Бил Порталски отново се хвърли през стената и препусна по площада, но призрачните му крака не потракваха по калдъръма. Стигна до стъпалата под часовниковата кула.

— ВЪЗСЯДАЙ КОНЯ! ТРЪГВАЙ!

— Какво става? Какво става?!

— НЕ УСПЯХ!

Госпожица Флитуърт го зяпна панически, но качи безчувственото дете върху Бинки и се покатери на седлото. Бил Порталски плесна силно хълбока на жребеца. Поне него докосна — Бинки съществуваше във всички светове.

— ТРЪГВАЙТЕ!

Без да се озърне, той затича по пътя към стопанството.

Оръжие!

Нещо, което би могъл да хване!

Единственото оръжие в света на неумрелите беше в ръцете на новия Смърт.

Бил Порталски дочуваше слабичко тракане. Погледна надолу. Смърт на мишките го съпровождаше.

И му писукаше насърчаващо.

Нахълта през портата и се притисна до стената.

Бурята тътнеше в далечината. Нямаше други звуци.

Малко се успокои и се прокрадна зад къщата.

Зърна мъждиво лъщене на метал. Когато мъжете го довлякоха преуморен, бяха подпрели косата му отвън. Не онази, старателно подготвената, а обикновената, с която окоси житото. Все пак беше нещо познато и той се пресегна нерешително. Пръстите му минаха през дръжката.

— Колкото и да бягаш, само доближаваш мен.

Новият Смърт излезе от сенките, без да бърза, и добави:

— Би трябвало да го знаеш.

Бил Порталски се изправи.

— Това ще ни хареса.

— ЩЕ ТИ ХАРЕСА ЛИ?!

Новият Смърт пристъпяше напред. Бил Порталски се отдръпваше.

— Да. Заличаването на Смърт е равно на отнемането на милиард нищожни живота.

— НИЩОЖНИ ЛИ?! ТОВА ДА НЕ ТИ Е НЯКАКВА ИГРА?

Новият Смърт се поколеба.

— Какво е игра?

У Бил Порталски трепна мъничка искрица надежда.

— БИХ МОГЪЛ ДА ТЕ НАУЧА…

Краят на дръжката го улучи под брадичката и го запрати в стената. Той се свлече.

— Долавяме хитрост. Не те слушаме. Жътварят не говори с реколтата.

Бил Порталски се насили да стане.

Дръжката на косата го удари втори път.

— Няма да допуснем същите грешки.

Бил Порталски погледна нагоре. Новият Смърт държеше златния животомер. В горната половина нямаше нищо. Около двамата местността почервеня, насити се с недействителността на битието, видяно от другата страна…

— Изтече ти времето, господин Бил Порталски.

Новият Смърт отметна назад качулката си.

Нямаше лице. Нямаше дори череп. Струйки дим се виеха безформено между наметалото и златна корона.

Бил Порталски се надигна на лакти.

— КОРОНА?! — Гласът му пресекваше от ярост. — НИКОГА НЕ СЪМ НОСИЛ КОРОНА!

— Защото никога не си искал да властваш.

Смърт замахна с косата.

И в този миг старият Смърт и новият Смърт осъзнаха, че съскането на отминаващото време не е спряло.

Новият Смърт се подвоуми и извади златния пясъчен часовник.

Разтръска го.

Бил Порталски се взираше в пустотата под короната. Нямаше лице с черти, но личеше недоумение, увиснало във въздуха.

Видя короната да се обръща.

Госпожица Флитуърт стоеше отзад, раздалечила дланите си на една педя и отворила очи. Между ръцете й се рееха бледите очертания на животомер, чийто пясък се сипеше като лавина.

И двамата Смърт различиха тънките букви на стъклото — „Рената Флитуърт“.

Безликият нов Смърт изпадна в гибелно изумление. Вторачи се с липсващите си очи в Бил Порталски.

— Прави го за ТЕБ?!

Но Бил Порталски вече се надигаше и връхлиташе като гнева на всички земни крале. Посегна с ръмжене в дареното му време и пръсни е му стиснаха косата от жътвата.

Коронованият Смърт видя какво ще го сполети и вдигна собственото си оръжие. Но едва ли някъде, в някой свят нещо би могло да възпре износеното острие, което профуча с вой във въздуха, невъобразимо наточено от яростта и жаждата за възмездие. Разряза метала, без дори да забави устрема си.

— НИКАКВА КОРОНА — заяви Бил Порталски, взрян в пушеците. — НИКАКВА КОРОНА! ИМА САМО ЖЪТВА.

Робата изплющя около неговото острие. Тънък писък се извиси отвъд предела на чийто и да било слух. Черна колона, същинско отрицание на светкавица, изригна от земята и се изгуби в облаците.

Смърт почака, после подритна свляклата се роба. Изкривената корона се търкулна метър-два, преди да се изпари.

— О, ПАК ЛИ МЕЛОДРАМА… — промърмори той презрително.

Отиде при госпожица Флитуърт и внимателно събра дланите й. Образът на животомера изчезна. Синьо-виолетовата мъгла се пръсна и плътната реалност се завърна.

В града отекнаха последните удари на часовника.

Старата жена трепереше. Смърт щракна с пръсти пред очите й.

— ГОСПОЖИЦЕ ФЛИТУЪРТ? РЕНАТА?

— Аз… не знаех що да сторя, а ти ми рече, че не било трудно, и…

Смърт влезе замалко в плевнята. Излезе загърнат в наметалото си.

Тя не бе помръднала.

— Не знаех що да сторя — повтори, но може би не говореше на него. — Какво се случи? Свърши ли най-сетне?

Смърт се огледа. Сивите силуети нахлуваха в двора.

— ВЕРОЯТНО НЕ.

И други колички се струпаха зад наредените войници. Повечето биха сребристи малки работници, но тук-там лъщяха в златно още войници.

— Не е зле да отстъпим към стълбата — предложи Дорийн.

— Точно там искат да ни изтикат — завъртя глава Уиндъл.

— Нямам нищо против. С тези колелца не могат да се качват по стълби, нали?

— Пък и вие не можете да се биете до смърт, ако позволите да ви напомня — подсмихна се Людмила.

Лупин не се отделяше от нея, впил жълтите си очи в бавно търкалящите се към тях колелца.

— Ех, да имах тоя шанс, щеше да е чудесно — въздъхна Уиндъл.

Стигнаха до движещите се стъпала. Той спря и погледна нагоре. Там се тълпяха колички, но пътят надолу като че беше свободен.

— Не може ли да отидем горе от другаде? — с надежда предложи Людмила.

Пристъпиха неохотно към черните стъпала. Зад тях количките се събираха да им попречат, ако решат да се върнат.

Намериха магьосниците на долния етаж. Стояха толкова неподвижно сред саксиите и фонтаните, че в първия миг Уиндъл ги подмина, защото ги взе за някакви статуи или твърде езотерични мебели.

Архиканцлерът се кипреше с изкуствен червен нос и държеше връвчиците на немалко балони. Зад него Ковчежникът жонглираше с пъстри топки, но приличаше на автомат, изцъклил очи към нищото.

Старшият наставник бе накичен с табели на гърдите и на гърба. Надписите на тях тепърва съзряваха, но Уиндъл бе готов да заложи и задгробния си живот, че накрая ще се появи нещо като „РАЗПРОДАЖБА!!!“.

Другите магьосници стояха скупчени като кукли, чиито часовникови механизми не са навити. Всеки носеше голяма правоъгълна значка на робата си. Вече познатите органични подобия на букви се оформяха в странна дума:

ОХРАНА

Не можа да го проумее. Вярно, магьосниците си бяха охранени, но пък не личеше да охраняват нещо.

Уиндъл щракна пръсти пред светлите очи на Декана. Никаква реакция.

— Не е мъртъв — обяви Рег.

— Просто си почиват — установи Уиндъл. — В момента са изключени.

Рег побутна Декана, който се затътри напред, олюля се и спря в несигурна поза.

— Да, ама така не можем да ги измъкнем — намръщи се Артър. — Няма ли начин да ги събудиш?

— Да запалим птиче перо под носа на всекиго? — сети се Дорийн.

— Не ми се вярва, че ще постигнем нещо.

Съмненията му се опираха на факта, че Рег Шу се навърташе около същите носове. Който не успееше да подуши господин Шу, не би се втресъл от някакво си горящо перо. Или дори от изтървана върху главата му смазваща тежест.

— Господин Пунс… — обади се Людмила.

Уиндъл се оглеждаше.

— Трябва да открием откъде звучи противната музика.

— Искате да потърсим скривалището на музикантите ли?

— Според мен тук няма музиканти.

— Трябва да има музиканти, братко — поучително настоя Рег Шу. — Затова се нарича „музика“.

— Първо, такава музика не бях чувал до днес. Второ, открай време се заблуждавах, че за светлина имаме нужда от маслени лампи или газени фенери. Лампи и фенери няма, но светлината е навсякъде.

— Господин Пунс…

Този път Людмила го побутна.

— Какво има?

— Пак идват колички.

Кошниците на колелца бяха запълнили и петте коридора, започващи от централното помещение.

— Няма повече стълби надолу — промърмори Уиндъл.

— Може би то… тоест тя е в някое от остъклените места — подсказа момичето, — които приличат на магазини?

— Не е много вероятно. И те изглеждат недовършени. Пък и усетът не ме влече натам…

Лупин изръмжа. По предните колички искряха остри шипове, но още нямаше признаци за атака.

— Май са видели как се разправихме с предишните — изпъчи се Артър.

— Да… Но как? Нали беше на горния етаж?

— Ами ако си приказват?

— Че как ще приказват? И как ще мислят? Няма мозък в купчина тел — отсъди Людмила.

— Като опряхме до туй, ще ви напомня, че пчелите и мравките не мислят. Просто се подчиняват…

Погледна нагоре.

Всички останали сториха същото.

— Някъде от тавана е — откри той. — Трябва да го намерим веднага!

— Там има само светещи плочи — възрази Людмила.

— Търси нещо друго!

— Но музиката звучи отвсякъде!

— А какво е онова черно кръгче? — намеси се Артър.

— Къде?

— Ей там — посочи графът.

— Добре, двамата с Рег ще ти помогнем…

— На мен ли?! Не понасям да съм на високо!

— Нали уж се превръщаш в прилеп?

— Да, и то в крайно изнервен!

— Стига си се вайкал. Тъй… едната подметка тук, сега ръката ти там, стъпи с другия крак върху рамото на Рег…

— И внимавай кракът ти да не мине през рамото ми — предупреди господин Шу.

— Не ми харесва! — изпъшка Артър, когато го повдигнаха.

Дорийн за миг откъсна свирепия си поглед от настъпващите колички.

— Артър! Благородството задлъжнява… или беше задължава…

— Това да не е някакъв вампирски шифър? — шепнешком се учуди Рег.

— Означава нещо като „Графът трябва да прави онуй, що подобава на граф“ — преведе Уиндъл.

— Граф, а?! — фучеше клатушкащият се Артър. — Изобщо да не бях слушал онзи адвокат! Да бях предвидил, че нищо хубаво няма в дълги кафяви пликове! И между другото не мога да се протегна до гадното нещо!

— Защо не подскочиш? — подкани го Уиндъл.

— А ти защо не умреш?

— Не мога.

— И аз не мога.

— Тогава отлети догоре. Превърни се в прилеп.

— Няма начин да набера скорост!

— Бихте могли да го подхвърлите като стреличка за мишени — вметна Людмила.

— Я стига! Аз съм граф!

— Току-що се оплака, че не искаш да бъдеш граф — меко напомни Уиндъл.

— Така е на земята, но щом ще ме мятате като фризби…

— Артър! Прави каквото ти казва господин Пунс!

— Не виждам защо…

— Артър!

В облика си на прилеп Артър се оказа учудващо тежък. Уиндъл го държеше за ушите като уродлива топка за боулинг и се мъчеше да се прицели.

— Не забравяй, че принадлежа към застрашен от изчезване вид! — изцвърча прилепът, когато Уиндъл замахна.

Хвърли точно. Артър изпърха до диска в тавана и заби ноктите си в него.

— Можеш ли да го помръднеш?

— Не!

— Тогава се хвани здраво и пак се преобрази в човек.

— Не!

— Ние ще те хванем.

— Не!

— Артър! — изкрещя Дорийн, която отпъждаше настъпваща количка.

— Добре, де.

За миг всички видяха Артър Уинкингс, вкопчен измъчено в тавана, после рухна върху Уиндъл и Рег, притиснал диска към гърдите си.

Музиката спря отведнъж. От разкъсаната дупка горе се посипаха розови гъвкави тръби, които падаха навити върху Артър и му придаваха вид на порция твърде евтини спагети с топчета кайма. В първия миг фонтаните като че засмукаха водата обратно, после пресъхнаха.

Количките се запънаха. Задните се блъскаха в предните с жално дрънчене.

От дупката още се изсипваха тръби. Уиндъл вдигна една навивка. Имаше неприятен розов оттенък и лепнеше.

— Какво е това според вас? — попита Людмила.

— Според мен — отвърна Уиндъл — най-добре е веднага да се махнем оттук.

Подът затрепери. Фонтаните изхвърлиха струи изпарения.

— Дори още по-бързо — добави Уиндъл.

Архиканцлерът изстена. Деканът тупна по корем. Другите се задържаха на крака, макар и неустойчиво.

— Опомнят се — установи Людмила. — Но като ги гледам, не могат да се качат по стъпалата.

— Мисля, че никой не бива и да помисля за стъпалата — уточни Уиндъл. — Погледни ги.

Вече нямаше подвижни стъпала. Лъщяха черно в светлината без сенки.

— Разбирам — кимна Людмила. — По-скоро бих ходила в блато.

— И вероятността да оцелееш щеше да е по-голяма.

— Няма ли някоя гладка рампа? Откъде минават количките?

— Навреме се сети.

Людмила се загледа преценяващо в телените кошници, които се мотаеха безцелно.

— Май се сещам още нещо…

Докопа една плъзгаща се край нея дръжка. Количката се възпротиви за миг, но не получи никакви заповеди и се укроти.

— Който може да ходи — ще ходи, другите ще ги бутаме — заяви тя. — Ела насам, дядко.

С леко побутване тя накара Ковчежника да се свие в количката. Деканът бе стоварен върху него.[18]

— А сега накъде? — попита Дорийн.

Две плочки се надигнаха и около тях се разстла гъста сивкава пара.

— Трябва да е никъде към края на коридорите — предположи Людмила. — Да вървим.

— Как мислите, не нанесохме ли излишни щети? — обезпокои се Артър. — Дали да не оставим бележка…

— Ъхъ, ако искаш, тутакси ще напиша нещо на стената — съгласи се Рег Шу.

Хвана дръжката на немощно инатяща се количка-работник и така я фрасна в близката колона, че колелцата й се разлетяха.

Уиндъл проследи с поглед как клуб „Ново начало“ пое нагоре по един коридор, тикайки колички с магьосници първо качество.

— Брей, брей… Толкова просто било. Не направихме кой знае какво. Почти нямаше напрегнати моменти.

Понечи да тръгне, но не успя да мръдне.

Розови тръби се измъкваха от пода и вече се увиваха стегнато около краката му.

Още плочки подскачаха във въздуха. Стъпалата се пръснаха и откриха тъмна, назъбена и преди всичко жива тъкан, която ги бе задвижвала. Стените туптяха и хлътваха навътре, мраморът се напукваше, под него се подаваше нещо алено-розово.

„Разбира се — отбеляза мъничка невъзмутима част от съзнанието на Уиндъл, — тези неща не са наистина реални. И сградите не са наистина живи. Всичко е само метафора, но в момомента метафорите са като запалени свещи в цех за фойерверки.“

„И щом стигнах дотук, що за твар е тяхната царица? Може да е като пчелата-майка, само че тая тук е също и целият кошер. Или като оня наутилус, който си уголемява черупката, докато расте. А като гледам как се разкъсват подовете, твърде много прилича на ужасно ядосана морска звезда.“

„Питам се обаче как ли градовете се бранят от такава напаст? Обикновено живите същества постигат накрая някаква защита срещу хищниците. Отрови, жила, шипове и какво ли не.“

„Тук и сега май аз съм защитата. Старото жило Уиндъл Пунс.“

„Поне мога да се погрижа другите да се измъкнат живи и здрави. Я сега тая твар да усети, че съм тук…“

Той се наведе, сграбчи с двете си ръце пулсиращите тръби и дръпна с все сила.

Яростният чегъртащ вой на царицата се чу чак в Университета.

Буреносните облаци се събираха към хълма, трупаха се и надвисваха с изумителна бързина. Някъде в ядрото им проблясваха мълнии.

— ТВЪРДЕ МНОГО ЖИВОТ СЕ Е СЪБРАЛ НАОКОЛО — отбеляза Смърт. — НЕ ЧЕ СЕ ОПЛАКВАМ. КЪДЕ Е ДЕТЕТО?

— Сложих я в леглото. Вече спи нормално.

Мълния се заби във възвишението. Последва тракане и стъргане някъде недалеч.

Смърт въздъхна.

— А, ОЩЕ МЕЛОДРАМА.

Заобиколи плевнята, за да вижда по-добре тъмните ниви. Госпожица Флитуърт го следваше по петите, сякаш й служеше като щит срещу незнайните опасности.

Синьо сияние пращеше зад живия плет. И се движеше.

— Туй пък какво е?

— ДОСКОРО БЕШЕ КОМБИНИРАНАТА ЖЪТВАРКА.

— Беше ли? А сега какво е?

Смърт се взря в събралите се зрители.

— СЕГА Е ЖАЛКИЯТ ГУБЕЩ В ИГРАТА.

Жътварката наближаваше устремно през подгизналите поля, прътите развяваха зеблото, лостовете мърдаха сред нажежено син ореол. Тегличите за коня се мятаха безполезно.

— Но как върви без кон? Нали вчера я теглеше кон!

— НЯМА НУЖДА ОТ НЕГО.

Той пак се озърна към сивите зрители. Вече се рееха в няколко редици.

— Бинки още е на двора. Да вървим!

— НЕ.

Комбинираната жътварка ускоряваше към тях. Свистенето на остриетата се превръщаше във вой.

— Да не е ядосана, че й открадна брезента?

— ОТКРАДНАХ Й НЕ САМО БРЕЗЕНТА.

Смърт се ухили на зрителите. Взе косата, повъртя я в ръцете си и щом се увери, че погледите им са приковани в нея, я пусна да падне на земята.

И скръсти ръце.

Госпожица Флитуърт го дръпна за наметалото.

— Ей, защо ти щукна да го правиш?

— ЗА ДА ИМА МЕЛОДРАМА.

Жътварката стигна до портата и нахлу през нея в облак стърготини.

— Уверен ли си, че ще се отървем невредими?

Смърт кимна.

— Тогава всичко е наред.

Колелата на жътварката не се виждаха ясно заради скоростта.

— ВЕРОЯТНО — подхвърли той.

И тогава…

… нещо в машината се спраска.

Жътварката още напираше, но на парчета. От осите й се издигаха фонтани искри. Няколко вала и мотовилки успяха да останат скрепени помежду си и отлетяха на тласъци от забавящия устрема си метален хаос. Кръгът със сърповете се откъсна, разби остатъците от машината и се затъркаля по полето.

Имаше трясък, дрънчене, накрая и самотен тенекиен удар — звуковото съответствие на прословутия чифт празни димящи ботуши.

Настъпи тишина.

Смърт невъзмутимо посегна надолу и улови вал със сложни гърбици, литнал към краката му. Беше огънат под прав ъгъл.

Госпожица Флитуърт надникна иззад гърба му.

— Какво стана?

— СМЯТАМ, ЧЕ ЕКСЦЕНТРИКЪТ ПОСТЕПЕННО ПРИПЛЪЗНА ПО ОСТА И СЕ ЗАКАЧИ ВЪВ ФЛАНЦОВИЯ ШПУНТ, КОЕТО ИМАШЕ КАТАСТРОФАЛНИ ПОСЛЕДСТВИЯ.

Смърт се вторачи дръзко в сивите зрители. Един по един те изчезваха.

Той си взе косата.

— А СЕГА ТРЯБВА ДА ТРЪГВАМ.

Госпожица Флитуърт като че се втрещи.

— Какво?! Просто тъй?

— ИМЕННО. ПРОСТО ТАКА. ИМАМ МНОГО РАБОТА ЗА ВЪРШЕНЕ.

— И няма ли да те видя повече? Исках да кажа…

— О, ДА. СКОРО. — Той потърси по-подходящи думи и след малко се примири. — ОБЕЩАВАМ ТИ.

Смърт повдигна края на наметалото си и бръкна в джоба на работните дрехи, които още носеше отдолу.

— КОГАТО ГОСПОДИН СИМНЕЛ ДОЙДЕ СУТРИНТА ДА СЪБЕРЕ ПАРЧЕТИИТЕ, ВЕРОЯТНО ЩЕ ПОТЪРСИ ТОВА.

Пусна нещо малко в ръката й.

— Какво е?

— ВТУЛКА ОСМИ НОМЕР.

Смърт тръгна към коня си, но си спомни нещо.

— ОСВЕН ТОВА МИ ДЪЛЖИ ПОЛОВИН ПЕНИ.

Ридкъли поотвори едното си око. Наоколо се щураха хора. Виждаше светлини и оживено суетене. Мнозина говореха едновременно.

Стори му се, че седи в много неудобна и тясна плоскодънна лодка, а около главата му бръмчат чудати буболечки.

Чуваше мрънкането на Декана, пъшкането и охкането наблизо несъмнено излизаха от устата на Ковчежника. Говореше някаква млада жена. Някой се грижеше за някого, но на него не обръщаха внимание. Е, щом е така, той щеше да се погрижи някой да се погрижи за него.

Разкашля се гръмогласно.

— Защо не опитате — обърна се към целия жесток свят — да сипете насила в устата ми няколко капки бренди?

Пред очите му се изпречи плашещо видение, вдигнало фенер над главата си. Имаше лице пети размер в кожа тринадесети размер. Видението разтревожено промълви:

— Ууук?

— А, ти ли си бил…

Ридкъли припряно се помъчи да седне, за да не му направи Библиотекарят изкуствено дишане.

Объркани спомени се премятаха в ума му. Появи се стена от дрънчащ метал, после всичко стана розово, а накрая… музика. Несекваща музика, чиято единствена цел беше да превърне мозъка в стърган кашкавал.

Изви глава и погледна зад себе си. Някакво здание, около което се тълпяха хора. Беше приплеснато и сякаш се вкопчваше в земята по смущаващо животински начин. За миг му се стори, че ако беше възможно да повдигнат единия край на постройката, щеше да се чуе „пук-пук-пук“ от отлепените смукала. Сградата бълваше светлина, изпарения се кълбяха от вратите й.

— Ридкъли се свести!

Появиха се още лица. Той поумува: „Няма карнавал, значи не носят маски… Леле-мале…“

Зад тях дъднеше Деканът:

— Предлагам да скалъпим Сеизмичния реорганизатор на Херпети и да го запратим през вратата. И край на проблемите.

— Не! Твърде близо сме до градските стени! Достатъчно е да пуснем Привличащата точка на Куондум на подходящо място…

— А защо да не опитаме с Огнената изненада на Съмпджъмпър? — обади се Ковчежникът. — Най-добре е да изпепелим всичко…

— Тъй ли? Тъй ли било, а? Ти пък какво разбираш от военна тактика?

Ридкъли се отблъсна от телените стени на количката.

— Имате ли нещо против да ми обясните какво става тук, по… пусто да остане?

Людмила излезе пред членовете на клуб „Ново начало“.

— Трябва да ги укротите, Архиканцлер! — настоя тя. — Обсъждат как да унищожат големия магазин!

И други отвратителни спомени се пробудиха в главата на Ридкъли.

— Много свежа идея — заяви той.

— Но господин Пунс още е вътре!

Ридкъли напрегна очите си, за да огледа по-ясно светещата сграда.

— Кой, мъртвият Уиндъл Пунс ли?!

— Щом се усетихме, че не е с нас, Артър пак отлетя вътре и каза, че Уиндъл се бори с нещо, измъкнало се от стените! На излизане минахме покрай много колички, но не ни закачаха! Той се постара да ни пропуснат!

— Кой, мъртвият Уиндъл Пунс ли?!

— Не бива да разнебитвате това място, щом един от вашите магьосници е там!

— Кой, мъртвият Уиндъл Пунс ли?!

— Да!

— Но той умря — смотолеви Ридкъли. — Нали? Сам ни каза, че е умрял.

— Ха! — изсумтя същество с далеч по-малко кожа по себе си, отколкото на Ридкъли му се искаше да вижда. — Типично. Нагъл витализъм. Хващам се на бас, че ако вътре беше някой от живите, непременно щяха да го спасят.

— Но той искаше… дори копнееше да…

Ридкъли се оплете. Много неща му се изплъзваха, но за хора като Ридкъли подобно затруднение не трае дълго. Той беше простодушен. Това не означава и тъп. Просто мислеше добре, когато успееше да отреже и захвърли всички умствени финтифлюшки от проблема.

Съсредоточи се върху единствения основен факт. Един магьосник (поне формално оставаше такъв) беше загазил. Това го подтикваше към действие. Въпросът „жив или мъртъв“ Можеше да почака.

Но някаква дреболия го смущаваше.

— Казвате, че… Артър… отлетял?…

— Здравейте.

Ридкъли се обърна и примига бавно.

— Хубави зъби си имате.

— Благодаря — отвърна Артър Уинкингс.

— Собствени са, нали?

— О, да.

— Изумително. Разбира се, не се съмнявам, че ги миете редовно.

— Е, и?

— Туй е хигиенично. Важно е.

— Какво ще правите? — намеси се Людмила.

— Ами отиваме да го приберем — обясня Ридкъли. У това момиче също имаше нещо… Той се пребори с глупавото желание да я потупа по главата. — Оборудваме се с малко магии и го измъкваме. Ами да. Декане!

— Ъхъ!

— Веднага влизаме да отървем Уиндъл.

— Ъхъ!

— Какво?! — възкликна Старшият наставник. — Ти май си се побъркал!

Ридкъли се постара да гледа надменно, доколкото беше възможно в тези обстоятелства.

— Не забравяй, че аз съм Архиканцлерът.

— Тогава ти май си се побъркал, Архиканцлер! — повтори Старшият наставник и заговори по-тихо. — Впрочем той е неумрял. Не виждам как можем да спасим от гибел един неумрял. Има известно противоречие.

— Пък и нали уж го закопахме? — сети се Лекторът по съвременни руни.

— А сега ще го изкопаем — заяви Архиканцлерът. — Май и туй може да се причисли към чудесата на битието.

— Ами да, като туршиите — щастливо го подкрепи Ковчежникът.

Дори членовете на клуба „Ново начало“ зяпнаха.

— Особено както ги правят в някои райони на Хоуондаленд — в захлас обясняваше Ковчежникът. — Грамадански гърнета със специална туршия, закопават ги в земята за месец-два, за да ферментират, после ги изкопават и похапват чудесни лютички…

— Кажете ми, моля — прошепна Людмила на Ридкъли, — вие, магьосниците, винаги ли се държите така?

— Старшият наставник е смайващо типичен пример — кимна Архиканцлерът. — Има усет за неотлжните проблеми на всекидневието, колкото е присъщ на картонена фигурка. Гордея се, че е едни от нас. — Той потри ръце. — Тъй, момчета. Има ли доброволци?

— Ъхъ! — изръмжа Деканът, който се беше отнесъл в някакъв свой свят.

— Не бих изпълнил дълга си, ако не помогна на един събрат — изрече Рег Шу.

— Ууук.

— И ти ли? Не можем да те вземем! — отсече Деканът, вперил строг поглед в Библиотекаря. — Нищичко не знаеш за партизанската война.

— Ууук! — натърти Библиотекарят.

Послужи си и с изненадващо красноречив жест. Подсказваше, че може да не знае нищо за партизанската война, но пък онова, което не знае за орангутанската война, ще се събере в жалките останки на всеки пребит до смърт противник… например Декана.

— Четирима стигат — реши Архиканцлерът.

— Дори веднъж не го чух да извика „Ъхъ!“ — мърмореше Деканът.

Архиканцлерът се измъкна най-сетне от количката и я буташе пробно насам-натам. Обикновено новите идеи се загнездваха твърде трудно в главата на Ридкъли, но този път инстинктът му подсказваше, че за една телена кошница на четири колелца могат да се намерят какви ли не приложения.

— Е, ще тръгваме ли?

— Ъхъ! — натърти Деканът.

— Ъхъ? — добави Рег Шу.

— Ууук!

— Това замества ли „Ъхъ!“? — недоверчиво попита Деканът.

— Ууук.

— Ами добре тогава.

Смърт седеше на планински връх. Не беше нито особено висок, нито оголен или зловещ. Никакви вещици не идваха тук да танцуват голи на сборищата си. Общо взето, вещиците в Света на Диска не понасят да свалят от себе си повече дрехи, отколкото изисква работата, с която са се захванали. Тук не витаеха и привидения. Нямаше и дребни мъже само по набедрени превръзки, които щедро споделят мъдростта си с поклонници — истински мъдрият човек веднага се досеща, че седенето на планински върхове не само ще му навлече хемороиди, ами дори и те ще измръзнат.

Случваше се хора да се качат догоре и да добавят един-два камъка в обредната купчина, ако не за друго, поне да докажат, че няма глупост, която хората не са готови да извършат.

Сега Смърт седеше на купчината и плъзгаше камък по острието на косата си с плавни премерени движения.

Въздухът се раздвижи. Появиха се трима сиви служители.

Един рече: „Въобразяваш си, че победи?“

Един рече: „Въобразяваш си, че надделя?“

Смърт обърна камъка с не толкова изхабената повърхност надолу и бавно го плъзна по цялото острие.

Един рече: „Ще осведомим за това Азраел.“

Един рече: „В края на краищата ти си доста дребен Смърт.“

Смърт вдигна острието, за да го огледа на лунната светлина. Въртеше го и се взираше в играта на лъчите по мъничките люспици метал покрай наточения ръб.

После се изправи бързо. Служителите се отдръпнаха припряно.

Той се пресегна по-пъргаво от нападаща змия, впи пръсти в една сива роба и придърпа празната качулка пред очните си кухини.

— ЗНАЕШ ЛИ ЗАЩО ЗАТВОРНИКЪТ В КУЛАТА НАБЛЮДАВА ПОЛЕТА НА ПТИЧКИТЕ?

Уловеният рече: „Я си махни ръцете от мен… а сега, де…“

За миг припламна синкав огън.

Смърт отпусна ръка и се обърна към останалите двама.

Един рече: „Тепърва ще си имаш неприятности.“

Изчезнаха.

Смърт отупа малко пепел от наметалото си и стъпи устойчиво на върха. Вдигна косата над главата си и призова всеки отделен Смърт, възникнал по време на отсъствието му.

Скоро те се понесоха нагоре по склона като прозрачен черен прилив.

Сляха се подобно на тъмен живак. Това се проточи и накрая свърши. Смърт опря косата в камъните и се вслуша в себе си. Да, всички бяха тук. Отново беше Смърт, побрал всяка кончина в света. Освен… Поколеба се за миг. Усещаше някаква миниатюрна празнота, липсваше частица от душата му…

Но не можеше да я налучка.

Вдигна рамене. Не се съмняваше, че не след дълго ще открие какво му липсва. Но сега имаше толкова много работа…

Яхна коня и потегли от върха.

Далеч оттам, в леговището си под плевнята, Смърт на мишките най-после пусна гредата, в която се бе вкопчил непоколебимо.

Уиндъл Пунс стъпка с двата си крака пипалото, провряло се изпод плочките, и се заклатутшка през гъстите изпарения. Срути се огромно парче мрамор и го обсипа с разбити късчета. Уиддъл свирепо ритна стената.

Осъзнаваше, че вероятно няма изход, а и да има, не можеше да го намери. Все едно. Бе проникнал в самата твар. Тя разтръскваше собствените си стени в стремежа си да го смаже. Поне щеше да й развали сериозно храносмилането.

Тръгна към отверстие, което доскоро представляваше началото на широк коридор, и се гмурна тромаво само миг преди то да се затвори. Сребристи пламъци пращяха по стените. Тук имаше толкова живот, че нищо не успяваше да го задържи задълго.

По тресящия се под още се мятаха лудешки колички, залутани като Уиндъл.

Насочи се по друг тунел, сторил му се подходящ, макар че повечето коридори, които бе пребродил за сто и тридесет години, не пулсираха и не ръсеха лепкави капки.

Поредното пипало се проври през стената и го спъна.

Разбира се, не би могло да го убие. Затова пък би успяло да го лиши от тяло. Да го прати при Човека Колкото Кофа. Вероятно такава участ би била по-лоша и от смъртта.

Надигна се. Таванът пружинира и го повали на пода.

Уиндъл защъка напред. Покри го облак пара.

Пак се подхлъзна и протегна ръце да се подпре.

Усещаше, че не се справя с управлението. Твърде много неща трябваше да надзирава. По дяволите далака, дори работата на сърцето и белите дробове му идваше в повечко…

— Ъхъ!

— Ууук!

Уиндъл се взираше със замъглените си очи.

А, сигурно вече не владее и мозъка си.

От мътните валма пред него изскочи количка, в която се вкопчваха неясни фигури. Една космата ръка и една… може би бивша ръка се пресегнаха, вдигнаха го без усилие и го стовариха в количката. Четирите колелца изскърцаха по пода, телената кошница отскочи от стената и продължи нататък.

Уиндъл едва различаваше гласовете.

— Декане, заеми се! Знам, че отдавна си мечтаеш за такова нещо.

Този беше Архиканцлерът.

— Ъхъ!

— Нали ще погубите това нещо веднъж завинаги? Мисля, че не го искаме в клуб „Ново Начало“. Не ми се вярва да е подходящ кандидат.

Този пък беше Рег Шу.

— Ууук!

Ето го и Библиотекаря.

— Не се тревожи, Уиндъл — подхвърли Ридкъли. — Деканът сега ще покаже на тая твар как се воюва.

— Ъхъ!

— Ох, тия крясъци…

Уиндъл зърна ръката на Декана, стиснала нещо искрящо.

— Какво избра? — попита Ридкъли, докато шеметно тикаха количката през наситения с пара въздух. — Сеизмичния реорганизатор, Привличащата точка или Огнената изненада?

— Ъхъ — самодоволно потвърди Деканът.

— И трите наведнъж ли?!

— Ъхъ!

— Не се ли увличаш малко? Впрочем, Декане, ако още веднъж извряскаш „ъхъ“, лично ще те изгоня от Университета, ще се погрижа най-коравите демони, каквито са по силите на тавматургията, да те подгонят чак до Ръба, да те разкъсат на невидими частички, да те смелят на кайма и да те превърнат в кучешка храна.

— Ъ… — Деканът навреме разгада изражението на Ридкъли. — Тъй… Тъй, значи? Хайде, де, Архиканцлер. Каква е ползата да си господар на космическото равновесие и да знаеш тайните на съдбата, ако нямаш какво да гръмнеш? Моля те! Подготвих всичко. Знаеш как се разваля инвентарът, ако не го използваш след толкова грижлива подготовка…

Количката изтрака по треперещ наклон и взе завоя на две колелца.

— От мен да мине — смили се Ридкъли. — Щом толкова ти се иска да гърмиш…

— Ъ… Извинявай.

Деканът замърмори неясно. Уиндъл пък изохка.

— Как се чувстваш, братко Пунс?

Проядените черти на Рег Шу засенчиха всичко пред очите на Уиндъл.

— Знаеш как е — изсумтя той. — Можеше да е по-добре, но можеше и да е по-зле.

Количката рикошира като куршум от стената и се понесе в друга посока.

— Декане, докъде стигна със заклинанията? — процеди през зъби Архиканцлерът. — Трудно се бута тая пущина…

Деканът промърмори още няколко думи и размаха ръце в пресилено властни жестове. От пръстите му изскочиха октаринови пламъци и потънаха някъде в мъглата.

— Ий-хо-у! — кресна той.

— Декане…

— Да, Архиканцлер?

— Онуй, дето ти казах за „Ъхъ!“…

— Да? Да?

— Включи в забраната и „Ий-хо-у!“. Непременно.

Деканът провеси нос.

— Тъй ли… Добре, Архиканцлер.

— И защо не гърми и не трещи?

— Нагласих кратко закъснение. Предположих, че ще е най-добре първо да излезем, преди нещо да се случи.

— Много прозорливо.

— Уиндъл, скоро ще те изведем оттук — обеща Рег Шу. — Не зарязваме хората си в беда. Нали в това е…

Подът се надигна пред тях.

После и зад тях.

Онова, което излезе изпод разтрошените плочки, или нямаше форма, или се сдобиваше с всевъзможни форми едновременно. Гърчеше се яростно и плющеше с тръбите си към тях.

Количката изскърца от рязкото спиране.

— Декане, останаха ли ти още магии?

— Ъ-ъ… не, Архиканцлер.

— А заклинанията, които трябваше да избухнат?…

— Всеки момент, Архиканцлер.

— Значи… каквото и да се случи… ще сполети и нас?

— Да, Архиканцлер.

Ридкъли потупа Уиндъл по главата.

— Съжалявам.

Уиндъл се обърна непохватно към коридора.

Имаше нещо зад царицата. Наглед беше най-обикновена врата на спалня, местеща се на ситни стъпки, сякаш стоящият зад нея я буташе внимателно, за да остане скрит.

— Какво е това? — промълви Рег.

Уиндъл се понадигна в количката, колкото можа.

— Шлепел!

— О, стига, де… — отегчи се Рег.

— Туй си е Шлепел! — кресна Уиндъл. — Шлепел! Ние сме! Ще ни помогнеш ли да излезем?

Вратата спря. След миг отлетя встрани.

Шлепел се изправи в целия си ръст.

— Здрасти, господин Пунс. Здрасти, Рег.

Всички зяпаха косматото туловище, което едва се вместваше в коридора.

— Ъ-ъ, Шлепел… — трепна гласът на Уиндъл. — Можеш ли… да ни разчистиш път за излизане?

— Няма проблеми, господин Пунс. За приятели съм готов на всичко.

Длан с размерите на ръчна количка разцепи мъглата и разкъса преградата с неимоверна лекота.

— Ей, я ме вижте какво мога! — зарадва се Шлепел. — Бяхте прави. Един караконджул има нужда от врата, колкото и рибата от велосипед! Ще го кажа ясно и просто — аз съм…

— И може ли да се отместиш мъничко, моля?

— Сега, сега. Ех, че забавно!

Шлепел пак замахна към царицата.

Кошницата на колелца се ускори светкавично.

— А ти най-добре ела с нас! — провикна се Уиндъл, преди Шлепел да се скрие в мътилката отзад.

— Няма нужда! — спря го Архиканцлерът. — Повярвай ми. И какъв беше тоя все пак?

— Караконджол — осведоми го Уиндъл.

— Нали уж ги имало само в килери и други тъмни места?

— Той излезе от килера — гордо обяви Рег Шу. — И намери себе си.

— Нямам нищо против поне ние да го изгубим отново.

— Не можем да го зарежем там…

— Можем! — кресна Ридкъли. — Можем!

Зад тях отекна шум като от избухване на блатен газ. Озари ги зелена светлина.

— Заклинанията вече действат! — кресна Деканът. — По-живо!

Количката изхвърча от изхода и нахълта в хладната нощ със скимтене на прегрети колелца.

— Ъхъ! — изрева Ридкъли на пръскащата се пред тях тълпа.

— Това означава ли, че и аз мога да извикам „Ъхъ!“? — тутакси попита Деканът.

— От мен да мине. Ама само веднъж. На всекиго се позволява по веднъж.

— Ъхъ!

— Ъхъ! — обади се като ехо Рег Шу.

— Ууук!

— Ъхъ! — изграчи Уиндъл Пунс.

— Ъхъ! — избоботи Шлепел.

(А в мрака, където се навъртаха най-малко хора, хилавата фигура на господин Иксолит, последният оцелял банши в целия свят, се прокрадна към подскачащата сграда и срамежливо пъхна под вратата бележка: „УУУУиииУУУиииУУУиии.“)

Количката спря на секундата. Никой не се обърна. Рег смънка бавно:

— Ти си зад нас, нали?

— Познахте, господин Шу — щастливо потвърди Шлепел.

— Май трябва да се тревожим, ако е пред нас — поклати глава Ридкъли. — Или пък е по-зле да знаем, че винаги ще е зад нас?

— Ха! Познавам поне един караконджул, който приключи с килерите и мазетата — оповести Шлепел.

— Колко жалко — побърза да се намеси Уиндъл Пунс. — Имаме много големи подземия в Университета.

Шлепел помълча. После попита придирчиво:

— Колко големи?

— Огромни.

— Виж ти. А плъхове?

— Само плъхове да бяха… Пълно е с избягали демони и други чудесии. Долу направо гъмжи от тях.

— Какво правиш?! — засъска му Ридкъли. — Говориш за нашите подземия!

— Да не го предпочиташ под леглото си? — прошепна Уиндъл. — Или да се мъкне през цялото време зад гърба ти?

Архиканцлерът кимна примирено.

— Да, бе, ония плъхове наистина станаха страшна напаст — потвърди на всеослушание. — Някои май са дълги… по две стъпки, а, Декане?

— Три стъпки — поправи го Деканът. — Най-малко.

— И се топят в устата като масло — добави Уиндъл.

Шлепел се замисли.

— Щом казвате… — склони неохотно. — Може да се отбия там и да хвърля един поглед.

Грамадният магазин едновременно избухна и пропадна навътре. Почти невъзможно е тази гледка да бъде постигната без стъписващ бюджет за компютърни ефекти… или без три заклинания, пречещи си взаимно. На зяпачите им се стори, че някакъв огромен облак набъбва, но и се отдалечава толкова бързо, че след миг остана само свиваща се точица. Стените се огънаха и бяха всмукани. Пръст от изтормозената равнина изригна и потъна във вихрушката. Диво гръмна антимузиката, но секна в същата секунда.

После остана само кално поле.

И от утринното небе падаха като сняг хиляди бели люспици. Плъзгаха се безшумно във въздуха и кротичко се сипеха върху тълпата.

— Дано не е пръснало семена… — отрони Рег Шу.

Уиндъл сграбчи една люспица. Беше грубо подобие на правоъгълник, неравно и петнисто. Със сериозната помощ на въображението си човек можеше да разчете думи на него:

РАЗПРОДАЖБ

ПОРАДИ ЗАКРИВАНЕ

ВСИЧКО АД СЕ РЗАГРАБИ!

— Не — врътна глава Уиндъл. — Може и без туй.

Отпусна се на гръб усмихнат. Никога не е късно да си поживееш добре.

А когато не останаха зяпачи, последната оцеляла телена количка в Света на Диска затрака скръбно в забравата на нощта, изгубена и самотна.[19]

— Кву-кру-ми-бу!

Госпожица Флитуърт седеше в кухнята.

Чуваше Нед Симнел и чирака му, които омърлушено събираха оплетените парчетии на комбинираната жътварка. Още неколцина уж им помагаха, но всъщност използваха повода да огледат навсякъде в стопанството. Тя нареди чаши чай на поднос и им го остави.

Седеше, опряла брадичка на дланите си, и рееше поглед.

Някой потропа на отворената врата. Показа се червендалестото лице на Чучура.

— Моля, госпожице Флитуърт…

— Хъм?

— Моля, госпожице Флитуърт, чуйте ме! Конски скелет се разхожда в плевнята и яде сено!

— Как тъй?

— Ама сеното пада през кокалите!

— Сериозно? Значи ще го задържим. Поне ще ни излиза евтино да го изхранваме.

Чучура постоя още малко, пръстите му мачкаха шапката.

— Добре ли сте, госпожице Флитуърт?

— Добре ли сте, господин Пунс?

Уиндъл зяпаше отнесено.

— Уиндъл? — обади се и Рег Шу.

— Хъм?

— Преди малко Архиканцлерът те питаше искаш ли да пийнеш нещо.

— Той иска чаша дестилирана вода — съобщи госпожа Кейк.

— Какво? Просто вода? — усъмни се Ридкъли.

— Точно това иска — потвърди тя.

— Бих искал чаша дестилирана вода, моля — промълви Уиндъл.

Госпожа Кейк излъчваше самодоволство. Тоест излъчваше го онази част от нея, която се виждаше между шапката и чантата. А тази чанта в известен смисъл уравновесяваше шапката с размерите си — когато госпожа Кейк я сложеше в скута си, трябваше да протяга ръце нагоре, за да хване дръжките. Щом чу, че дъщеря й е поканена в Университета, реши и тя да дойде. Госпожа Кейк открай време смяташе, че поканата към Людмила е покана и към майката на Людмила. Навсякъде е пълно с такива майки и изглежда нищо не помага срещу тях.

Магьосниците се опитваха да забавляват членовете на „Ново начало“, които на свой ред се опитваха да открият нещо приятно в случката. Беше от онези съмнително смислени светски сбирки, изпълнени с дълги паузи, прокашляне и откъслечни реплики като „Времето е много приятно, нали?“.

— Уиндъл, ти май се отнесе нанякъде — вметна Ридкъли.

— Просто съм малко уморен, Архиканцлер.

— Пък аз си мислех, че вие, зомбитата, изобщо не спите.

— Все пак съм уморен — вдигна рамене Уиндъл.

— Сигурен ли си, че не искаш да опитаме пак с погребението и останалото? Тоя път ще изпипаме всичко както си му е редът.

— Благодаря, но не искам. Май животът като неумрял не ми приляга. — Уиндъл стрелна с поглед Рег Шу. — Съжалявам, че го казвам. Не мога да си представя ти как издържаш — усмихна му се смутено.

— Имаш пълното право да си жив или умрял по собствен избор — непреклонно заяви Рег.

— Човекът Колкото Кофа рече, че хората пак умирали нормално — намеси се госпожа Кейк. — Вероятно и ти ще се уредиш някак.

Уиндъл се озърташе.

— Тя изведе твоето куче на разходка — добави госпожа Кейк.

— Къде е Людмила? — въпреки това попита Уиндъл и се подсмихна накриво.

Ясновидството й понякога му опъваше нервите.

— Ще се радвам, ако има кой да се грижи за Лупин, когато… аз си отида — подхвърли той. — Питах се дали бихте го приютили?

— Е, знам ли… — поколеба се тя.

— Но той е… — подхвана Рег Шу, обаче го спря погледът на Уиндъл.

— Да ти призная, ще ми олекне да имаме куче вкъщи — сподели госпожа Кейк. — Все се тревожа за Людмила. Всякакви хора има наоколо.

— Но вашата дъщ… — пак започна Рег.

— Млъкни, Рег! — скастри го Дорийн.

— Значи се разбрахме — успокои се Уиндъл. — А случайно да имате панталон в дома си?

— Какво?

— Имате ли панталон в дома си?

— Ами трябва да е останал някакъв от покойния господин Кейк, но защо…

— Извинете — смънка Уиндъл. — Пак се отплеснах. Често вече не знам какво приказвам.

— А, ясно! — бодро възкликна Рег Шу. — Всъщност искате да кажете, че когато той…

Дорийн безмилостно заби лакътя си в ребрата му.

— Ох… Извинете — спря се Рег. — Не ми обръщайте внимание. Ще взема да си загубя и главата някой ден, ако не я пришивам редовно.

Уиндъл се облегна в креслото и затвори очи. До ума му стигаха само късчета от разговорите. Артър Уинкингс питаше Архиканцлера кой доставя зеленчуци на Университета. Чуваше, че Ковчежникът се жалва колко скъпо щяло да струва изтребването на оживелите ругатни, които някак оцеляха въпреки всички премеждия и се настаниха в сумрака под тавана. Напрегнеше ли съвършения си слух, дори долавяше жизнерадостните вопли на Шлепел дълбоко в подземията.

Нямаха нужда от него. Най-после. Светът не се нуждаеше от Уиндъл Пунс.

Той се надигна кротичко и се затътри към вратата.

— Ще поизляза малко — рече им през рамо. — Но може и да се забавя.

Ридкъли му кимна разсеяно и пак се заслуша в съветите на Артър, че в Голямата зала трябвало да налепят тапети, имитиращи чамова ламперия.

Уиндъл затвори вратата и се облегна на дебелата хладна стена.

Да, бе. Остана едно нещо…

— Тук ли си, Човеко Колкото Кофа?

— Как позна?

— Обикновено се навърташ наблизо.

— Хе-хе, голяма каша забърка! Имаш ли представа каква история ще почне от следващото пълнолуние?

— Да, знам. Предполагам, че и те се досещат.

— Но той ще се превърне във вълк-човек.

— А тя — в жена-вълчица.

— Прав си, да, но що за връзка ще бъде тая — една седмица от всеки четири?

— Може би имат не по-малък шанс за щастие от повечето хора. Животът не е идеален, Човеко Колкото Кофа.

— На мен ли го казваш?

— Чуй… Може ли да ти задам един личен въпрос? Много ми се иска да знам…

— Хъ…

— В края на краищата отново разполагаш сам с цялата астрална плоскост.

— Питай, щом ти е толкоз интересно.

— Защо са те нарекли Човек Колкото…

— Туй ли било? Очаквах сам да се досетиш, какъвто си хитроумен. В нашето племе по традиция получаваме имената си според първото нещо, което майката види извън своя вигвам след раждането. Името ми е съкратено от Човек, Полял Две Кучета С Вода, Колкото Събира Една Кофа.

— Не ти е повървяло много — отбеляза Уиндъл със съчувствие.

— Ами, не е зле — увери го Човекът Колкото Кофа. — По-добре съжали моя брат-близнак. Майка ни надникнала навън десет секунди по-рано, за да избере неговото име.

Уиндъл Пунс поумува.

— Не ми казвай, нека се досетя сам. Да не е Две Хапещи Се Кучета?

— Две Хапещи Се Кучета ли? Две Хапещи Се Кучета?! Ха, той би дал да му отрежат дясната ръка, за да носи името Две Хапещи Се Кучета!

Историята на Уиндъл Пунс стигна до своя край значително по-късно, ако под „история“ се подразбира всичко, на което бе дал началото. Например селяните от планините Овнерог, които познават истинския танц „Морис“, вярват, че никой не умира окончателно, преди да стихнат отгласите му в света. Жив е, докато не спре навитият от ръката му часовник, докато не узрее налятото в бъчвите вино, докато не бъде ожънато засятото жито. Те казват, че времето от раждането до смъртта е само ядрото на нечие съществуване.

Уиндъл крачеше в мъгливия град към срещата, която очакваше още от раждането си, и предчувстваше какъв ще е окончателният завършек на живота му.

Щеше да настъпи след няколко седмици със следващото пълнолуние — своеобразно приложение към живота на Уиндъл Пунс, роден през годината на Важния триъгълник във Века на Трите въшки (придържаше се към стария календар с древните имена вместо към модното летоброене с числа) и починал в годината на Абстрактната змия във Века на плодния прилеп… да, де, приблизително.

Две фигури щяха да тичат по ливадите на високо плато под пълната луна. Нито само вълци, нито само хора. С малко късмет щяха да имат най-доброто и от двата свята. Не само да усещат… а и да знаят.

Винаги е най-добре да имаш и двата свята.

Смърт седеше на креслото в сумрачния си кабинет, вдигнал пред лицето си ръце с долепени пръсти.

Понякога завърташе креслото наляво-надясно.

Албърт му донесе чаша чай и излезе с тактично безмълвие.

На бюрото пред Смърт имаше един животомер, от който той не отделяше погледа си.

Но начесто въртеше креслото.

В коридора отвън големият часовник тиктакаше и убиваше времето.

Смърт потропваше с костеливите си пръсти по одраскания дървен плот на бюрото. Пред него се извисяваха купчини от книги, осеяни със стърчащи отбелязки — историите на някои от знаменитите любовници на Диска.[20] Техните твърде еднообразни преживявания не му помогнаха с нищо.

Стана, пристъпи към прозореца и се загледа в мрачните си владения, а пръстите му се свиваха и разгъваха зад гърба.

В един миг грабна животомера и излезе забързано.

Бинки го чакаше в миризливата топлина на конюшнята. Смърт го оседла набързо, изведе го в двора и препусна в нощта към далечния, искрящ като скъпоценен камък Свят на Диска.

Приземи се безшумно в стопанството по залез.

Мина през стената.

Стигна до подножието на стълбата към горния стаж.

Вдигна животомера и погледа изцеждащото се време.

Подвоуми се. Искаше непременно да научи нещо. Бил Порталски проявяваше любопитство към какво ли не, а той помнеше отлично какъв беше като Бил Порталски. Можеше да разглежда тогавашните си чувства като забодени върху коркова подложка пеперуди.

Бил Порталски умря или поне прекрати краткото си битие. Но… как беше?… времето от раждането до смъртта е само ядрото на нечие съществуване. Бил Порталски си отиде, обаче от него останаха отгласи. Смърт смяташе, че дължи нещо на паметта му.

Отдавна се питаше защо ли хората полагат цветя на гробовете? Все пак мъртъвците нямаше да уестят уханието на розите. А сега… Пак не би казал, че разбира, но поне долавяше, че има нещо, което си струва да разбере.

В тъмата зад пердетата на дневната по-тъмна сянка се прокрадна към трите ковчежета на шкафа.

Смърт отвори първото от по-малките. Беше пълно със златни монети. Наглед никой не ги бе докосвал от десетилетия. Провери и в другото малко ковчеже. Отново злато.

Очакваше повече от госпожица Флитуърт, макар че дори Бил Порталски не би могъл да каже точно какво.

Опита и с голямото ковчеже.

Отгоре беше застлана тънка хартия. Под нея намери нещо рехаво от бяла коприна, май беше було, пожълтяло и крехко от старост. Погледна го с недоумение и продължи да рови. Видя чифт бели обувки. Изобщо не бяха подходящи за носене в стопанството. Нищо чудно, че ги е прибрала.

Натъкна се на още хартии — снопче вързани писма. Остави ги върху булото. Нямаше какво да научи от думите, които си разменяха хората — с тях просто прикриваха мислите си.

На самото дъно зърна по-малка кутия. Повъртя я в ръцете си, отвори малката закопчалка и вдигна капачето.

Зажужа механизъм с пружина.

Мелодията не я биваше. Смърт бе слушал цялата музика, съчинена някога, и почти всичко беше по-добро от тази мелодийка. Звучеше тенекиено с простичък ритъм раз-два-три.

А над въртящите се зъбни колелца в музикалната кутийка двама дървени танцьори се въртяха пресекливо в пародия на валс.

Смърт ги гледаше, докато пружината се разви. Чак тогава прочете пирографирания надпис.

Кутията е трябвало да бъде подарък.

До него животомерът изсипваше пясъчните зрънца в долната половина. Смърт не го поглеждаше.

Пак нави пружината. Две фигурки, кръжащи през времето. А когато музиката спре, само трябва отново да завъртиш ключето.

Когато пружината се разви за втори път, той поседя в смълчания мрак и стигна до решение.

Оставаха броени секунди. За Бил Порталски секундите означаваха много, защото имаше ограничен запас от тях. Не означаваха обаче нищо за Смърт, който никога не бе имал свои секунди.

Излезе от потъналата в сън къща, яхна коня и препусна.

Пътуването му отне недоловим миг, макар че обикновената светлина щеше да измине такова разстояние за триста милиона години. Смърт обаче пътешестваше в пространство, където времето е лишено от смисъл. Светлината си въобразява, че се движи по-бързо от всичко друго, но бърка. Колкото и да припира, открива, че мракът е стигнал пръв и вече я чака.

Имаше си компания в пътуването — галактики, звезди, ивици от сияеща материя, виещи се на спирали към далечната цел.

Смърт на яркия си кон минаваше през тъмата като мехур по река.

А всяка река тече нанякъде.

След това под него се откри равнина. Тук и разстоянието губеше смисъл като времето, но имаше усещане за необятност. Равнината можеше да е на един хвърлей или на сто милиона километра от него. Бележеха я дълги долини и насипи, простиращи се напречно и в двете посоки.

Той доближи. Накрая жребецът стъпи на равнината.

Смърт слезе от коня и постоя в безмълвието. Отпусна се на едно коляно.

Да променим перспективата. Набраздената местност се извива надолу по краищата си в безмерната далечина и се превръща във върха на пръст.

Азраел вдигна пръста си към лицето, което запълваше небето, осветено от мъждукането на умиращи галактики.

Има милиард Смърти, но всички те са само образи на единствения Смърт — Азраел, Великия притеглящ, Смърт на вселените, началото и края на времето.

По-голямата част от Вселената представлява тъмна материя и само Азраел знае кой е тази материя.

Очите, в които свръхнова звезда щеше да е само намек за искрица по ириса, се съсредоточиха бавно в мъничката фигурка върху огромната набраздена равнина на пръста. До Азраел единственият Часовник висеше в центъра на огромната паяжина от измерения и цъкаше неуморно. Звезди блещукаха в зениците на Азраел.

Смърт от Света на Диска се изправи.

— ПОВЕЛИТЕЛЮ, МОЛЯ ЗА…

Трима служители на забравата възникнаха до него.

Един рече: „Не го слушайте. Той е обвинен в намеса.“

Един рече: „И в смъртоубийство.“

Един рече: „И в гордост. И в живот с намерение да оцелее.“

Един рече: „И в съюзяване с хаоса срещу правилния ред.“

Едната вежда на Азраел трепна.

Служителите се зареяха по-надалеч от Смърт и замряха в очакване.

— ПОВЕЛИТЕЛЮ, ЗНАЕМ, ЧЕ НЯМА ПРАВИЛЕН РЕД. ИМА САМО РЕД, КАКЪВТО НИЕ СЪЗДАВАМЕ…

Изражението на Азраел оставаше неизменно.

— НЯМА ДРУГА НАДЕЖДА ОСВЕН НАС. НЯМА ДРУГА МИЛОСТ ОСВЕН НАС. НЯМА СПРАВЕДЛИВОСТ. ИМА НИ САМО НАС.

Тъмното печално лице запълваше небето.

— ВСИЧКО СЪЩЕСТВУВАЩО Е НАШЕ. НО НИЕ ТРЯБВА ДА СМЕ ГРИЖЛИВИ. ЗАЩОТО ИНАЧЕ НИ НЯМА. АКО НИ НЯМА, НЕ ОСТАВА НИЩО ОСВЕН СЛЯПА ЗАБРАВА.

НО ДОРИ ЗАБРАВАТА ТРЯБВА ДА СВЪРШИ ВСЕ НЯКОГА. ПОВЕЛИТЕЛЮ, ЩЕ МИ ДАРИШ ЛИ МАЛКО ВРЕМЕ? ЗА ДА ИМА ПОДОБАВАЩО РАВНОВЕСИЕ НА ВСИЧКИ НЕЩА. ЗА ДА ВЪРНА ДАДЕНОТО. ЗАРАДИ ЗАТВОРНИЦИТЕ И ПЪРХАЩИТЕ ПТИЧКИ.

Смърт отстъпи крачка назад.

Беше невъзможно да разгадае изражението на Азраел.

Смърт се озърна към служителите.

— ПОВЕЛИТЕЛЮ, НА КАКВО МОЖЕ ДА СЕ НАДЯВА ЖИТОТО, АКО НЕ НА ГРИЖИТЕ НА ЖЪТВАРЯ?

Чакаше.

— ПОВЕЛИТЕЛЮ…

Докато се чуе отговорът, няколко галактики се източиха, завъртяха се край Азраел като хартиени лентички, свиха се и изчезнаха.

Тогава Азраел изрече:

— ДА.

Друг негов пръст се протегна през тъмата към Часовника.

Служителите нададоха немощни яростни крясъци, после писъци от осъзнатата грешка, накрая просветнаха три мимолетни сини пламъчета.

Всички останали часовници, дори лишеният от стрелки часовник на Смърт, са отражения на Часовника. Именно отражения — те казват на Вселената кое време е сега, но Часовникът казва на Времето що е то време. Часовникът е източникът, от който се излива всяко време.

Устроен е така, че голямата стрелка се завърта само веднъж.

Втората се върти по кръг, който дори светлината би прекосила за много дни. Вечно я следват минути, часове, дни, месеци, години, векове и епохи. Но стрелката на Вселената се завърта не повече от веднъж.

Поне докато някой не навие механизма.

И Смърт се върна у дома с шепа време.

Над вратата на един магазин звънна камбанка.

Друто Пол надникна над букетите. Някой стоеше между вазите с цветя. Очертанията му бяха някак размити. Дори по-късно Друто не разбра кой е бил в магазина и как са звучали думите му.

Плъзна се мазно напред, притиснал дланите си една в друга.

— С какво мога да ви бъда полез…

— С ЦВЕТЯ.

Друто се поколеба само миг-два.

— И за кого са предназн…

— ЗА ЕДНА ДАМА.

— Имате ли предпочит…

— ЛИЛИИ.

— О? Убеден ли сте, че лилиите са…

— ХАРЕСВАМ ЛИЛИИ.

— Кхъ… те обаче са малко мрачновати…

— ХАРЕСВАМ МРАЧ… — Фигурата се запъна неуверено. — КАКВО ЩЕ МИ ПРЕПОРЪЧАТЕ?

Друто плавно превключи на по-висока скорост.

— Розите винаги се приемат добре. Или орхидеите. Напоследък чувам от мнозина господа, че дамите се радват повече на една-единствена орхидея, отколкото на огромен букет рози…

— ДАЙТЕ МИ МНОГО.

— Орхидеи или рози?

— И ОТ ЕДНИТЕ, И ОТ ДРУГИТЕ.

Пръстите на Друто се виеха гъвкаво като змиорки в олио.

— Питам се дали бихте проявил интерес към тези великолепни съцветия на Нервоза глориоза…

— МНОГО И ОТ ТЯХ.

— Ако почитаемият господин може да си го позволи, бих му предложил единствения екземпляр от извънредно рядката…

— ДА.

— Може би и…

— ДА. ОТ ВСИЧКО. С ПАНДЕЛКА.

Когато камбанката изпрати със звън купувача, Друто се взря в монетите на дланта си. Повечето бяха проядени от корозия, всички до една бяха непознати, а две от тях — златни.

— Кхъ… Това ме удовлетворява напълно…

Стресна го меко шумолене.

По пода се стелеше дъжд от опадащи цветчета.

— А ТЕЗИ?

— Това е нашата бонбониера „Делукс“ — обясни дамата.

Магазинът беше толкова изискан, че продаваше произведения на сладкарското изкуство, не някакви си бонбони. Тези шедьоври често бяха увити поотделно в златисто фолио и отваряха още по-големи дупки в личния бюджет, отколкото в зъбите.

Високият мрачен клиент взе кутия с размери две на две стъпки. На капака с вид на сатенена възглавничка бяха изобразени две безнадеждно кривогледи котенца, подаващи се от дамско ботушче.

— ЗАЩО Е ТАПИЦИРАНА ТАЗИ КУТИЯ? СЕДИ ЛИ СЕ НА НЕЯ? ДА НЕ Е С АРОМАТ НА КОТКИ?

В гласа на клиента зазвуча явна заплаха… тоест още по-явна от обикновено.

— О… не. Това е нашата бонбониера „Върховна наслада“.

Клиентът я захвърли настрана.

— НЕ.

Управителката се озърна, после отвори едно чекмедже под тезгяха и сниши гласа си до заговорнически шепот.

— Разбира се, за неповторимите мигове имаме…

Кутията беше малка. И плътно черна с изключение на името, изписано с малки бели букви. Котенцата, дори украсени с розови панделки, не биха могли да припарят и на километър от нея. За да поднесат такава кутия, мрачни непознати скачат в движение от алпийски лифтове и се спускат с делтапланер от небостъргачи.

Мрачният непознат се взря в буквите.

— „МРАЧЕН ЧАР“…_ХАРЕСВА МИ._

— За онези интимни моменти… — подсказа дамата.

Клиентът като че помисли уместен ли е изразът.

— ДА. СПОРЕД МЕН Е ПОДХОДЯЩО.

Тя засия.

— Да ви я увия ли?

— ДА. С ПАНДЕЛКА.

— Ще има ли и още нещо, сър?

Клиентът май изпадна в паника.

— ОЩЕ НЕЩО ЛИ? ТРЯБВА ЛИ ДА ИМА? КАКВО ОЩЕ ТРЯБВА ДА СЕ НАПРАВИ?

— Моля, сър?

— ТОВА Е ПОДАРЪК ЗА ЕДНА ДАМА.

Управителката мъничко изтърва нишката на разтвора, но се вкопчи в опората на баналността.

— Е, нали казват, че най-добрите приятели на едно момиче са диамантите? — изчурулика весело.

— ДИАМАНТИТЕ ЛИ? АХА… ДИАМАНТИ. ТАКА ЛИ БИЛО?

Те блещукаха като парченца звездна светлина в черно кадифено небе.

— Този — посочи търговецът — е изключителен камък, не мислите ли? Отбележете вътрешния огън, особеното…

— А КОЛКО ДРУЖЕЛЮБЕН Е ТОЗИ ДИАМАНТ?

Търговецът се замисли. Знаеше всичко за каратите, блясъка, чистотата, прозрачността, качеството… Но за пръв път искаха от него да оцени дали диаманта е приятелски настроен.

— Да речем, умерено доброжелателен… — рискува той.

— НЕ.

Пръстите на търговеца стиснаха друго късче замръзнало сияние.

— А този… — увереността се върна в гласа му — … е от прочутата мина „Крив забой“. Позволете да привлека вниманието ви към великолепното…

Стори му се, че пронизващият поглед вече опира в тила му.

— Но трябва да призная, че досега не е проявил особено дружелюбие — завърши обезсърчен.

Мрачният клиент огледа неодобрително стоката в магазина.

— КЪДЕ Е НАЙ-ГОЛЕМИЯТ ДИАМАНТ В СВЕТА?

— Най-големият ли? Лесен въпрос. Това е Сълзата на Офлър и се намира в най-вътрешното светилище на Изгубения обречен храм на Офлър, Бога-крокодил, насред дивия Хоуондаленд. Теглото му е осемстотин и петдесет карата. Ще изпреваря следващия ви въпрос, сър — не знам колко е дружелюбен, но лично аз съм готов да си легна с него.

Една от прелестите на жреческия пост в Изгубения обречен храм на Офлър, Бога-крокодил, беше възможността да се прибереш вкъщи рано следобед. Тъкмо защото храмът беше изгубен. Повечето поклонници изобщо не намираха пътя до него. Имаха късмет, че е така.

По традиция само двама души влизаха в най-вътрешното светилище — Върховният жрец и Невърховният жрец. Бяха тук от години и си разменяха длъжностите за разнообразие. Нямаха много работа, защото повечето потенциални поклонници биваха набучени на кол, смазани от камъни, отровени или насечени от капани още преди да стигнат до малката касичка и веселата рисунка на термометър[21] пред вестиария.

Играеха на Сакатия Лукчо върху олтара, в сянката на обсипаната със скъпоценности статуя на самия Офлър. Чуха далечното скърцане на врата откъм главния вход.

Върховният жрец не погледна натам.

— Але-хоп — промърмори той. — Още една жертва за голямото каменно кълбо.

Грохот, последван от чегъртащ тропот. Накрая се разнесе гръмовен тътен.

— Така… Какъв беше залогът?

— Две камъчета — отвърна Невърховният.

— Вярно. — Върховният си погледна картите. — Добре, отговарям с две кам…

Тихи стъпки.

— Оня с дългия бич стигна до големите заострени колове миналата седмица — напомни Невърховният.

Този път звукът приличаше на пусната вода в престарял засъхнал клозет. Стъпките секнаха.

Върховният се подсмихна.

— Така… Отговарям с две камъчета и вдигам с още две.

Невърховният остави картите си на олтара и обяви:

— Двоен Лукчо.

Върховният се вторачи недоверчиво.

Невърховният погледна изписано листче.

— Значи ми дължиш триста хиляди деветстотин шестдесет и четири камъчета.

Отново стъпки.

Жреците се спогледаха.

— Отдавна не сме имали човек в алеята с отровните стрелички — отбеляза Върховният.

— Залагам пет, че ще успее — веднага се възползва Невърховният.

— Дадено.

Слабичко тракане на метални остриета по камък.

— Просто ми е жал да ти прибирам камъчетата.

И пак стъпки.

— Както и да е, но още не е паднал в… — скърцане, шум на плискаща се вода — … басейна с крокодилите.

Стъпки.

— Никой не се е изплъзвал от страшния пазител на дверите…

Жреците взаимно се взираха в ужасените си лица.

— Ей — плахо промълви Невърховният, — нали не вярваш, че може да е…

— Тук? Не се излагай. Ние сме насред забравена от боговете джунгла. — Върховният изобрази измъчена усмивка. — Няма начин да ни сполети…

Стъпките ги доближаваха.

Жреците се вкопчиха един в друг от ужас.

— Госпожа Кейк!

Вратите рухнаха навътре. Тъмен вятър нахлу в залата, угаси свещите и разпиля картите като зацапан сняг.

Жреците чуха кух звън от ваденето на много голям диамант.

— БЛАГОДАРЯ ВИ.

Нямаше други случки и Невърховният се престраши да напипа огниво. След няколко несполучливи опита запали свещ.

Двамата се загледаха през трепкащите сенки в статуята, където зееше дупка на мястото на много големия диамант.

Малко по-късно Върховният въздъхна и промълви:

— Погледни на положението от добрата му страна. Кой ще знае освен нас?

— Вярно. Не се бях замислял за това. Ей, може ли утре аз да бъда Върховният жрец?

— Твоята смяна започва чак в четвъртък.

— Не се инати, де.

Върховният вдигна рамене и свали шапката на длъжността от главата си.

— Колко потискащо… — промърмори и пак се озърна към осквернената статуя. — Някои хора просто не знаят как да се държат в религиозни средища.

Смърт прелетя през света и пак стъпи в двора на стопанството. Слънцето почти опираше в хоризонта, когато почука на кухненската врата.

Госпожица Флитуърт отвори и си избърса ръцете в престилката. Примижа късогледо към посетителя и се дръпна по-навътре.

— Бил Порталски? Как ме уплаши…

— ДОНЕСОХ ТИ ЦВЕТЯ.

Тя огледа мъртвите стръкове.

— И ШОКОЛАДОВИ БОНБОНИ, КАКВИТО ХАРЕСВАТ ДАМИТЕ.

Тя зяпна черната кутия.

— ЕТО ТИ И ЕДИН ДИАМАНТ ЗА ПРИЯТЕЛ.

Прозрачният кристал улови послелните лъчи на залязващото слънце.

Госпожица Флитуърт най-сетне си възвърна дар-словото.

— Бил Порталски, какво ти е щукнало?

— ДОЙДОХ ДА ТЕ ОТВЕДА ДАЛЕЧ ОТ ВСИЧКО ТОВА.

— Тъй ли? И къде?

Смърт не бе стигнал в плановете си до този момент.

— ТИ КЪДЕ БИ ИСКАЛА?

Нямам намерение да ходя никъде тая вечер освен на танците — непоколебимо заяви госпожица Флитуърт.

Смърт не бе предвидил и това.

— КАКВИ СА ТЕЗИ ТАНЦИ?

— По случай жътвата. Не знаеш ли? Туй си е традиция. След като приберем реколтата в хамбарите. Нещо като празник, а и ден на благодарност.

— КЪМ КОГО?

— Де да знам. Не е към някого, а изобщо, май тъй излиза.

— БЯХ НАМИСЛИЛ ДА ТИ ПОКАЖА ЧУДЕСА. ПРЕКРАСНИ ГРАДОВЕ. КАКВОТО ПОЖЕЛАЕШ.

— Значи аз избирам?

— ДА.

— Тогава отиваме на танците, Бил Порталски. Ходя всяка година. Разчитат на мен. Знаеш какво е да разчитат на теб.

— ДА, ГОСПОЖИЦЕ ФЛИТУЪРТ.

Той хвана ръката й.

— Ама още сега ли? — стресна се тя. — Не съм готова…

— ВИЖ.

Тя наведе глава да погледне дрехата, с която изведнъж се оказа облечена.

— Туй не е мое. Цялото блести.

Смърт въздъхна. Великите любовници, останали в историята, не бяха срещали госпожица Флитуърт. Казанунда би прибрал сгъваемата си стълбичка в килера.

— БЛЕСТЯТ ДИАМАНТИ. С ТЯХ МОЖЕ ДА СЕ ПЛАТИ КРАЛСКИ ОТКУП.

— За кой крал?

— ЗА КОЙТО И ДА Е.

— Ау…

Бинки припкаше към града. След обиколките из част от вечността обикновеният прашен път беше голямо облекчение.

Седнала странично зад Смърт, госпожица Флитуърт ровеше в шумолящото съдържание на бонбониерата „Мрачен чар“.

— Я виж, някой е излапал всички бонбони с ром. — Още шумолене на хартия. — Дори и от долния ред. Хич не ми харесва някой да ровичка в бонбоните отдолу, преди да са изядени отгоре. Познах, че ти си ги обрал, щото на капака има нещо като карта и пише, че има бонбони с ром. Е, Бил Порталски?…

— СЪЖАЛЯВАМ, ГОСПОЖИЦЕ ФЛИТУТЪРТ.

— Тоя грамадански диамант е доста тежичък. Но пък е хубав — добави тя сякаш с нежелание. — Откъде го отмъкна?

— ОТ ХОРА, КОИТО ГО СМЯТАХА ЗА СЪЛЗА НА ЕДИН БОГ.

— Вярно ли е?

— НЕ. БОГОВЕТЕ НИКОГА НЕ ПЛАЧАТ. ТОВА Е ВЪГЛЕРОД, ПОДЛОЖЕН НА ГОЛЯМО НАЛЯГАНЕ И ТЕМПЕРАТУРА. НИЩО ПОВЕЧЕ.

— Във всеки въглен дреме диамант, очакващ да го открият, а?

— ДА, ГОСПОЖИЦЕ ФЛИТУЪРТ.

— Не си мисли, че не знам какво става. Видях колко пясък имаше. Рекъл си: „Тя не е толкоз лоша дърта гарга, хайде да я поразведря за два-три часа, а когато не очаква, ще е време да замахна с косата.“ Познах ли?

Смърт не отговори.

— Е, познах ли?

— НИЩО НЕ МОГА ДА СКРИЯ ОТ ТЕБ, ГОСПОЖИЦЕ ФЛИТУЪРТ.

— Хъ… Май трябва да съм поласкана. Не е ли тъй? Щото си мисля, че времето ти е доста запълнено.

— ПО-ЗАПЪЛНЕНО, ОТКОЛКОТО МОЖЕШ ДА СИ ПРЕДСТАВИШ, ГОСПОЖИЦЕ ФЛИТУЪРТ.

— Е, щом стигнахме дотук, защо не започнеш пак да ме наричаш Рената?

На поляната зад мишените за стрелба с лък бе разпален голям огън. Смърт виждаше мяркащи се наоколо силуети. Изтерзано скрибуцане подсказваше, че някой настройва цигулка.

— Винаги идвам на танците по случай жътвата — разговорчиво сподели госпожица Флитуърт. — Не за да подскачам, то се знае. Грижа се за храната и тъй нататък.

— ЗАЩО?

— Ами нали все някой трябва да се погрижи и за туй?

— ПИТАМ ЗАЩО НЕ ТАНЦУВАШ?

— Стара съм, ето защо.

— ТИ СИ НА ТОЛКОВА ГОДИНИ, НА КОЛКОТО СЕ ЧУВСТВАШ.

— Хъ! Брей! Тъй ли било? Тъкмо такива тъпотии ръсят хората през цялото време. „Честно, много добре изглеждаш.“ „Има още живот в старото куче.“ „Най-хубаво се свири на стара цигулка.“ Тъпотии открай докрай. Все едно трябва да се радваш на старостта! Все едно ще ти пишат отличен, ако се настроиш философски! Главата ми може да мисли като на млади години, ама коленете ми не ги бива. Нито гърба. Нито зъбите. Опитай да речеш на коленете ми, че са толкова стари, колкото си мислят, и виж ще има ли полза.

— МОЖЕ БИ СИ СТРУВА ДА ОПИТАМЕ.

Още фигури ходеха пред огъня.

— Момчетата обикновено домъкват две врати от хамбари и ги сковават заедно, за да има свястно място за танци. И всеки може да се включи.

— НАРОДНИ ТАНЦИ ЛИ? — отегчено промълви Смърт.

— Не. Останала ни е някаква гордост, да знаеш.

— ИЗВИНЯВАЙ.

— Ей, туй да не е Бил Порталски? — показа се някой в здрача.

— Добрият стар Бил!

— Как си, Бил?

Смърт огледа събраните в кръг простодушни лица.

— ЗДРАВЕЙТЕ, ПРИЯТЕЛИ.

— Чухме, че си отпратил нанякъде — обади се Дук Потурите.

Той се зазяпа в госпожица Флитуърт, на която Смърт помагаше да слезе от коня. Гласът му позаглъхна, докато умуваше.

— Доста… блещукаш тая вечер, госпожице Флитуърт — добави кавалерски.

Въздухът ухаеше на топла влажна трева. Под близкия навес любителският оркестър още донагласяше инструментите си.

Масите наоколо бяха отрупани с храната, която всички свързват с думата „празненство“ — пай със свинско, наподобяващ лакирани военни укрепления, цели качета с демонично мариновани лукчета, печени с кората картофи, плуващи в холестеролен океан от стопено масло. Някои от по-старите хора вече се бяха настанили до масите и дъвчеха героично с беззъбите си усти, готови да не станат от пейките цяла нощ, щом се налага.

— Хубаво е да видиш, че и старите има на какво да се порадват — отбеляза госпожица Флитуърт.

Смърт огледа хората около масите. Повечето бяха по-млади от нея.

Някой се изкикоти в ароматната тъма отвъд осветения кръг.

— Хубаво е и младите да се порадват — невъзмутимо продължи госпожица Флитуърт. — Имахме една приказка за туй време от годината. Как беше… „Житото — узряло, лешниците — кафяви, полите — вдигнати.“ — Тя въздъхна. — Как си лети времето, а?

— ДА.

— Да знаеш, Бил Порталски, май си прав за… как беше… силата на позитивното мислене. Доста по-добре съм тая вечер.

— ДА?

Госпожица Флитуърт се вторачи замислено в дансинга.

— Страхотно танцувах като момиче. Можех да продължа, докато всички се свлекат от умора. Можех да продължа, докато залезе луната и изгрее слънцето.

Вдигна ръка, дръпна лентите, крепящи стегнатия й кок, и разтръска косата си като бял водопад.

— Сигурно и ти танцуваш, господин Бил Порталски?

— ПРОЧУТ СЪМ С ТОВА, ГОСПОЖИЦЕ ФЛИТУЪРТ.

Под навеса цигуларят кимна на другите музиканти, пъхна цигулката под брадичката си и затропа по дъските с крак…

— Раз! Два! Раз, два, три, четири…

Представете си пейзаж, огрян от оранжевия сърп на луната. А под вас е светлият кръг на огъня.

Изпълниха всички отдавна любими танци със сложни стъпки и фигури. Ако танцуващите носеха фенерчета, щяха да изтъкат заплетени повърхности, направо недостъпни за обикновената физика. Такива танци подтикват хората, иначе отличаващи се със здравомислие, да подвикват буйно, без дълго да тънат в дълбините на срама.

Когато първите жертви се оттеглиха с куцукане от дансинга, оцелелите продължиха с полка, мазурка, фокстрот. Последваха изпълнения, при които всички правят свод с ръцете си, а двойките минават под него (впрочем това е отзвук от запазените в народната памет публични екзекуции). Имаше и танци в кръг (които пък съхраняват спомена за отдавнашни епидемии).

И през цялото време двама се въртяха на дансинга, сякаш за тях утрешният ден нямаше да настъпи.

Цигуларят долови смътно, че когато спря да си поеме дъх, някой изскочи с ритмично трополене от мелето и един глас изрече до ухото му:

— ЩЕ ПРОДЪЛЖИШ ДА СВИРИШ, УВЕРЯВАМ ТЕ.

При второто запъване диамант колкото юмрука му тупна на дъските. По-дребна фигура се отдели за миг от другите танцьори и се закани:

— Уилям Чучура, ако ти и момчетата не свирите, лично ще се погрижа да ти вкисна живота.

Цигуларят впери поглед в диаманта. С него можеше да откупи които и да са петима крале по света. Той побърза да го подритне по-назад към оркестъра.

— Дава сила на ръчичката, а? — ухили се барабанистът.

— Млъквай и по-чевръсто с тия палки!

Знаеше, че пръстите му изтръгват звуци, които мозъкът му не бе попивал никога. Музиката се просмукваше отнякъде. Не те я свиреха, а тя тях.

— ВРЕМЕ Е ЗА НОВ ТАНЦ.

Потта се стичаше по брадичката на цигуларя, когато потъна в новата мелодия.

Всички се тълпяха неуверено по дансинга, защото не знаеха тези стъпки. Но една двойка се прокрадваше хищно сред гъмжилото, ръцете им със сплетени пръсти изпънати като носа на галеон при абордаж. На края на дансинга двамата се врътнаха във вихрушка от ръце и крака, която сякаш се гавреше с нормалните представи за анатомията, и продължиха рязкото си настъпление през тълпата.

— Туй как се нарича?

— ТАНГО.

— Не вкарват ли в затвора за такива танци?

— ДОКОЛКОТО ЗНАМ — НЕ.

— Да се чудиш и маеш.

Музиката се промени.

— Тоя го знам! Танцът на бикоборците от Куирм! Оле!

Внезапно скорострелно тракане подчерта ритъма.

— Ама кой има кастанети тука?

Смърт се хилеше.

— КАСТАНЕТИ ЛИ? НЯМАМ НУЖДА ОТ… КАСТАНЕТИ.

После настоящето се завърна.

Луната приличаше на призрак, свличащ се към хоризонта. По отсрещната страна на небето вече изсветляваше наближаващият ден.

Двамата си тръгнаха от дансинга.

Силата, тласкала оркестъра през нощните часове, изчезваше полека. Музикантите се спогледаха. Цигуларят се озърна към подритнатия в ъгъла диамант. Там си беше.

Барабанистът си разтриваше изтръпналите китки.

Чучура се вторачи безпомощно в изтощените танцьори.

— Тъй, значи… — промърмори и още веднъж вдигна цигулката към брадичката си.

Госпожица Флитуърт и нейният кавалер се заслушаха през мъглите, стелещи се по полето в лъчите на зората.

Смърт разпозна бавния натрапчив ритъм. Подсети го за дървени куклички, кръжащи из времето, докато не се развие пружината.

— НЕ ПОЗНАВАМ ТАЗИ МУЗИКА.

— Туй е последният валс.

— ПОДОЗИРАМ, ЧЕ ПОСЛЕДЕН ВАЛС НЯМА.

— Правичката да ти кажа — подхвана тя, — цяла нощ се чудя как ли ще се случи. Как ще го направиш, де. Всеки трябва да умре от нещо, нали? Питах се дали няма да пукна от преумора, но не помня да съм била по-добре през живота си. Забавлявах се до насита, а дори не се задъхах. Много се ободрих, Бил Порталски. И…

Тя помълча.

— Само че не дишам.

Не беше въпрос. Тя вдигна длан пред устата си и дъхна.

— НЕ ДИШАШ.

— Ясно. Не съм се забавлявала тъй през живота си, а?… Ха! И… кога стана?…

— НАЛИ ПОМНИШ, ЧЕ СЕ СТРЕСНА, КОГАТО МЕ ВИДЯ ПРЕД ПРАГА?

— Е?

— БЕШЕ ТИ ЗА ПОСЛЕДЕН ПЪТ.

Госпожица Флитуърт като че не го чу. Въртеше пръсти пред очите си, сякаш ги виждаше едва сега.

— Бил Порталски, променил си туй-онуй.

— НЕ. ВРЕМЕТО ДОНАСЯ ПРОМЕНИТЕ.

— Казвам, че наглед съм се подмладила.

— И АЗ ГОВОРЯ ЗА СЪЩОТО.

Той щракна с пръсти. Бинки спря да пасе край плета и притича кротко.

— Знаеш ли, честичко съм си мислила… че всеки има…_естествена_ възраст, ако ме разбираш. Виждаш десетгодишни хлапета да се държат, сякаш са на трийсет и пет. А някои хора дори се раждат зрели, както излиза. Щеше да е хубаво, ако знаех, че съм била… — тя се погледна отново — … на осемнайсет цял живот. Поне в главата си.

Смърт не продума, докато й помагаше да яхне коня.

— И като гледам какво върши животът с хората, ти хич не си за изхвърляне — добави тя неспокойно.

Смърт цъкна през зъби. Бинки закрачи напред.

— Не си се срещал с Живота, нали?

— ОТКРОВЕНО КАЗАНО — НИКОГА.

— Може да е грамадна бяла искряща твар. Като буря със светкавици, ама в панталон.

— НЕ МИ СЕ ВЯРВА.

Бинки се издигна в утринното небе.

— Както и да е… смърт на всички тирани — промърмори госпожица Флитуърт.

— ДА.

— Къде отиваме?

Бинки препускаше в галоп, а нищо наоколо не помръдваше.

— Чуден кон си имаш — с треперещ глас подхвърли госпожица Флитуърт.

— ДА.

— Но какво прави той?

— НАБИРА СКОРОСТ.

— Само че не сме тръгнали наникъде…

Изчезнаха.

И пак се появиха.

Около тях сняг и зеленикав лед покриваха назъбени остри върхове и била. Не бяха стари планини, изгладени от времето и стихиите, за да се сдобият с полегати писти за ски, а млади, начумерени, юношески сприхави грамади. Имаха си потайни урви и безмилостни проломи. Един неуместен вик би предизвикал не веселия отговор на самотен пастир, а експресна доставка на петдесетина тона сняг.

Конят стъпи върху пряспа, която не би трябвало да го издържи.

Смърт слезе и подаде ръка на госпожица Флитуърт.

Тръгнаха по снега към замръзнала кална пътека, вкопчила се в склона.

— Защо сме тук? — попита духът на госпожица Флитуърт.

— НЕ ЗАДЪЛБАВАМ В ЗАГАДКИТЕ НА КОСМОСА.

— Питам защо сме в тая планина, в туй късче география — търпеливо обясни тя.

— ТОВА НЕ Е ГЕОГРАФИЯ.

— Тогава какво е?

— ИСТОРИЯ.

Пътеката завиваше. Малко конче със самар на гърба похапваше проскубано храстче. Пътят напред свършваше със стена от подозрително гладък сняг.

Смърт извади животомер изпод наметалото си.

— СЕГА — промълви и влезе в снега.

Тя позяпа малко, питаше се дали би могла да стори същото. Плътното тяло е навик, от който е трудно да се избавиш.

Но след малко вече нямаше нужда.

Някой излезе.

Смърт нагласи оглавника на Бинки и се качи на седлото. За миг се взря в двамата до лавината. Те избледняваха до почти пълна невидимост, а гласовете им бяха само гънки във въздуха.

— Той ми рече: „НАКЪДЕТО И ДА ТРЪГНЕТЕ, ВЪРВЕТЕ ЗАЕДНО.“ Попитах го: „А накъде трябва да тръгнем?“ Отвърна, че не знаел. Какво става?

— Руфус… миличък… малко ще ти е трудно да повярваш…

— Пък и кой беше тоя мъж с маската?

Двамата се огледаха.

Не видяха никого наоколо.

В селото, закътано някъде из планините Овнерог, чиито жители знаят що за танц е „Морис“, го изпълняват само веднъж. На зазоряване в първия ден на пролетта. И цяло лято не им хрумва да го танцуват отново. Какъв е смисълът? Нима има полза?

Но в уреченото време, когато нощите стават по-дълги, танцьорите зарязват работата си по-рано и вадят от шкафове и тавани другите костюми — черните, и другите звънчета. Отиват поотделно в долина с голи дървета. Не говорят. Няма музика. А и никой не знае как би могла да звучи.

Звънчетата не огласят долината. Отлети са от октирон, магическия метал. Не са обаче и безгласни. Тишината е просто липса на звук. Тези звънчета издават противоположността на звука — тежко плътно безмълвие.

В студения следобед, докато светлината бяга от небето, сред заскрежените опадали листа и влагата те танцуват другия „Морис“. Заради равновесието.

Те казват, че трябва да изпълняваш и двата вида. Иначе изобщо не бива да ги танцуваш.

Уиндъл Пунс се завлече до Бронзовия мост. По това време в Анкх-Морпорк нощните му жители си лягаха да спят, а дневните отваряха очи. Но засега наблизо не се мяркаха нито едните, нито другите.

Уиндъл се досещаше, че мястото му е тук в тази нощ. Не беше същото чувство както преди смъртта. По-скоро усетът на зъбно колелце в часовник — всичко се върти, пружината се отпуска и знаеш къде трябва да се намираш…

Спря и се облегна. Тъмната вода… тоест течащата кал примляскваше около каменните опори.

От мъглата изплува силует. Уиндъл настръхна.

— Добро ви утро, господин Пунс.

Уиндъл си отдъхна.

— А-а… Сержант Колън? Сбърках те с другиго.

— Аз съм, ваше благородие — весело потвърди стражникът.

— Сержант, както виждам, мостът и тази нощ не е бил откраднат. Добре се справяш.

— Все повтарям, че повечко бдителност не вреди.

— Убеден съм, че гражданството може да спи спокойно в своите и чуждите постели, като знае, че никой няма да отнесе моста, тежащ някакви си пет хиляди тона.

— Господин Пунс, иска се пъргава мисъл, за да предварим кроежите на днешната международна престъпност.

— Браво на теб. Ъ-ъ… Не видя ли още някого наблизо?

— Тая нощ е мъртвешки тиха. — Сержантът се сепна и добави: — Не че исках да ви обидя…

— Да…

— Е, аз ще си вървя — смънка сержантът.

— Бива, бива.

— Вие добре ли сте, господин Пунс?

— Добре съм.

— Нали няма пак да скачате в реката?

— Няма.

— Сигурен ли сте?

— Да.

— Ами добре тогава. Лека ви нощ. — Сержантът поумува. — Ех, ще си забравя и главата някъде. Един тип ме помоли да ви предам това.

Подаде мърляв плик.

Уиндъл се взираше в мъглата.

— Какъв тип?

— Ами оня… Ох, махнал се е. Висок. И си пада малко особняк.

Уиндъл разгъна листчето с надпис „УУуууИиииУууИиииУУУиии“.

— Аха…

— Да не е никоя лоша вест? — разтревожи се сержантът.

— Зависи от гледната точка — увери го Уиндъл.

— Тъй ли? Ами добре. Е… лека ви нощ, значи.

Сержант Колън се поколеба още миг, вдигна рамене и се отдалечи.

Щом си тръгна, сянката зад него помръдна и се ухили.

— УИНДЪЛ ПУНС, НАЛИ?

Уиндъл не се обърна.

— Аз съм.

С ъгълчето на окото си видя две костеливи ръце да се подпират на парапета. Тихо шумолене на тяло, заемащо удобна поза, после спокойна тишина.

— Ами… сигурно ще искаш да приключваме по-бързо? — предположи Уиндъл.

— НЯМА ЗАЩО ДА ПРИПИРАМЕ.

— Доскоро вярвах, че винаги си точен.

— В СЕГАШНИТЕ ОБСТОЯТЕЛСТВА ОЩЕ НЯКОЛКО МИНУТИ НЕ СА ОТ ЗНАЧЕНИЕ.

Уиндъл кимна. Стояха смълчани елин до друг, а около тях се засилваше приглушеното боботене на града.

— Знаеш ли — обади се Уиндъл, — беше чуден задгробен живот. А ти къде се дяна?

— БЯХ ЗАЕТ.

Уиндъл всъщност не го слушаше.

— Срещнах хора, каквито не съм си и представял. Свърших какво ли не. Най-сетне научих кой е Уиндъл Пунс.

— И КОЙ Е ВСЕ ПАК?

— Уиндъл Пунс.

— ДОСЕЩАМ СЕ, ЧЕ ТОВА МОЖЕ ДА ТЕ Е СТЪПИСАЛО.

— Ами да.

— ТОЛКОВА ГОДИНИ НИЩИЧКО ДА НЕ ПОДОЗИРАШ…

Уиндъл Пунс отлично знаеше какво е ирония, а умееше да разпознава и подигравката.

— Лесно ти е на теб… — промърмори недоволно.

— МОЖЕ БИ.

Уиндъл пак се загледа в реката.

— Беше страхотно. Най-после. Важното е да си необходим.

— ДА. НО ЗАЩО Е ТАКА?

Уиндъл като че се изненада.

— Не знам. Как мога да знам? Май е защото всички заедно сме в кюпа. И защото не зарязваме своите хора в беда. Защото да си сам е по-лошо от всичко друго. Защото хората са си хора.

— А ПАРИТЕ СА СИ ПАРИ. НО ЖИТОТО НЕ Е САМО ЖИТО.

— Нима?

— ДА.

Уиндъл се облегна. Камъните на моста още пазеха топлината на деня.

Забеляза учуден, че и Смърт се облегна, после отрони:

— ЗАЩОТО ВИЕ СТЕ ВСИЧКО, КОЕТО ИМАТЕ.

— Какво? А, да. И туй е вярно. Наоколо е само грамаданската студена Вселена.

— ЩЕ СЕ СЛИСАШ, АКО УЗНАЕШ КОЛКО СИ ПРАВ.

— Един живот не стига.

— О, НЕ СЪМ УБЕДЕН…

— Хъм?

— УИНДЪЛ ПУНС…

— Моля?

— ТОВА БЕШЕ ЖИВОТЪТ ТИ.

С огромно облекчение, смътен оптимизъм и догадката, че всичко можеше да бъде и по-зле, Уиндъл Пунс умря.

Някъде в нощта Рег Шу се озърна, извади изпод куртката си четка и кутия боя и написа на първата попаднала му стена „У всеки жив има мъртвец, който чака да се прояви“…

И всичко свърши. Това е краят.

Смърт стоеше до прозореца в мрачния си кабинет. Взираше се в своите поля. Нищо не помръдваше във владенията му. Тъмни лилии цъфтяха до езерцето с пъстървите, гипсови скелетчета на гномчета вечно топяха въдиците си във водата.

Това беше неговият свят, неотбелязан на нито една карта.

Но сега незнайно защо липсваше нещо.

Смърт избра една коса от поставката в грамадния коридор. Подмина колосалния часовник без стрелки и излезе навън. Промъкна се през черната овощна градина, където Албърт се занимаваше с кошерите. Изкачи се на могилката в края на градината. Чак до планините се простираше безформена земя — даваше опора на краката, съществуваше посвоему, но досега не бе имало причина да й придаде облик.

Досега.

Албърт дойде при него, няколко черни пчели още бръмчаха около главата му.

— Какво правите, господарю?

— СПОМНЯМ СИ.

— Тъй ли?

— ПОМНЯ КОГА ТУК ИМАШЕ САМО ЗВЕЗДИ.

Но какво трябваше да… А-а, най-после. Смърт щракна с пръсти.

Ниви легнаха върху меките извивки на земята.

— Златисто — одобри Албърт. — Много приятно. Открай време си мисля, че имаме нужда от малко цвят наоколо.

Смърт поклати глава. Още беше недоизпипано. Започваше да се досеща. Животомерите в необятната зала, изпълнена с гръмовното съскане на изтичащ живот, бяха полезни и необходими. Така се постига ред. Но…

Пак щракна с пръсти и задуха ветрец. По нивите плъзнаха вълни.

— АЛБЪРТ?…

— Да, господарю?

— НЯМАШ ЛИ С КАКВО ДА СЕ ЗАЕМЕШ? НЯКАКВА ДРЕБНА РАБОТА?

— Струва ми се, че нямам.

— ГОВОРЯ ЗА ЗАНИМАНИЕ, КОЕТО ДА НЕ ТЕ ЗАДЪРЖА ТУК.

— Ясно, казвате, че искате да сте сам.

— АЗ ВИНАГИ СЪМ САМ. НО В МОМЕНТА ИСКАМ ДА СЪМ САМ НАСАМЕ.

— Схванах. Ами ще отида да… свърша някоя дреболия в къщата.

— НЕПРЕМЕННО.

Смърт остана сам, загледан в танца на житото и вятъра. Разбира се, това също беше метафора. Хората са нещо повече от житото. Те кръжат в мъничкия си пренаситен живот, задвижвани буквално от часовников механизъм, а дните им открай докрай са запълнени с усилието да живеят. И всеки живот продължава колкото всеки друг. Дори много дългите или съвсем кратичките. Поне от гледна точка на вечността.

Но слабичкото гласче на Бил Порталски промълви: „А от гледната точка на живеещия — колкото по-дълго, толкова по-добре.“

— ПИСУК.

Смърт погледна надолу.

Мъничка фигурка стоеше до краката му.

Наведе се и я вдигна към придирчивия взор на очните си кухини.

— ЗНАЕХ СИ, ЧЕ НЯКОЙ МИ ЛИПСВА.

Смърт на мишките кимна.

— ПИСУК?

Смърт завъртя глава.

— НЕ МОГА ДА ПОЗВОЛЯ ДА ТЕ ИМА. НЕ ВЪРТЯ БИЗНЕС С ПОДИЗПЪЛНИТЕЛИ.

— ПИСУК?

— САМО ТИ ЛИ ОСТАНА?

Смърт на мишките разтвори костеливата си лапичка. Миниатюрният Смърт на бълхите се изправи неуверен, но обнадежден.

— НЕ. ТАКА НЕ МОЖЕ. АЗ СЪМ НЕУМОЛИМ. АЗ СЪМ СМЪРТ… САМО АЗ.

Взря се в Смърт на мишките.

Спомни си за Азраел в неговата кула от самота.

— САМО АЗ…

Смърт на мишките отвърна на погледа му.

— ПИСУК?

Представете си висока тъмна фигура сред житото…

— НЕ, НЕ МОЖЕ ДА ЯЗДИШ КОТКА. КЪДЕ СЕ Е ЧУЛО И ВИДЯЛО СМЪРТ НА МИШКИТЕ ДА ЯЗДИ КОТКА? БИ ТРЯБВАЛО ДА Е КУЧЕ.

Представете си още ниви, всеобхватна мозайка от ниви до хоризонта, люшкащи се на плавни вълни…

— НЕ ПИТАЙ МЕН. НЯМАМ ПРЕДСТАВА. МОЖЕ БИ НЯКАКЪВ ТЕРИЕР.

… житни ниви, оживели, шепнещи под ветреца…

— ДОБРЕ, СМЪРТ НА БЪЛХИТЕ СЪЩО МОЖЕ ДА ГО ЯЗДИ. ЕТО КАК ЩЕ УБИЕМ С ЕДИН КУРШУМ ДВА ЗАЕКА.

… и чакат часовниковия механизъм на сезоните.

— ОБРАЗНО КАЗАНО.

И в края на всички истории Азраел, който знае тайната, си мислеше: „ПОМНЯ КАК ВСИЧКО ТОВА ЩЕ БЪДЕ ОТНОВО.“

Информация за текста

© 1991 Тери Пратчет

© 2002 Владимир Зарков, превод от английски

Terry Pratchett

Reaper Man, 1991

Сканиране: Galimundi, 2009 г.

Разпознаване и редакция: Dave, 2009 г.

Издание:

ИК „Вузев“ — „Aрхонт-B“ ООД, 2002

Свалено от „Моята библиотека“ [http://chitanka.info/text/14327]

Последна редакция: 2009-10-24 15:00:00

1

Например Артър Уинкингс е вампирясал, след като го е ухапал адвокат. Караконджулът Шлепел би изпълнявал по-добре задачата си, ако не се боеше от открити пространства и не се плашеше от мисълта да излезе от гардероба. А баншито господин Иксолит има говорен недостатък. Вместо да се изпъчи на покрива и да пищи над дома, където някой ще умре, той пише: „УууИииУууИииУуу“ на листче и го пъха под вратата.

2

В този случай по-добрите места бяха три — портите пред дворовете на номера 31, 7 и 34 на Брястовата улица в Анкх-Морпорк.

3

Поне до деня, когато грабват канцеларското ножче и, потапяйки в кръв целия отдел по ценообразуване, влизат направо в историята на съдебната медицина.

4

Постът на Старшия наставник не е съвсем обичаен, както личи и от названието му. В някои средища на знанието Старшият наставник е най-изтъкнатият философ, в други — педантичен досадник. Старшият наставник в Невидимия университет беше философ, който успяваше да бъде педантичен досадник.

5

Вярно е, че неумрелите не могат да прекосяват вода, особено течаща. Но естествено мудната река Анкх, повлякла кал от равнините, след като мине през този град (с население около 1 милион), едва ли може да се нарече течаща, а дори и вода.

6

Макар да не са широко разпространени на Диска, съществуват и така наречените антипрестъпления в пълно съответствие с фундаменталната закономерност, че всичко във Вселената има своята противоположност. Ясно е защо такива явления са твърде редки. Обикновеното поднасяне на дар не може да се смята за антипрестъпление. Трябва да бъде извършено по такъв начин, че да възмути и/или да унижи жертвата. Затова има нахлуване с взлом и оставяне на безвкусни украшения, засрамване чрез подаръци (при повечето тържествени изпращания на пенсионери) и обратно изнудване (например чрез заплаха да разкриеш на враговете на някои гангстер, че той тайно дава пари на благотворителни фондации). Все пак антипрестъпленията не добиха особена популярност.

7

Тоест навсякъде в Анкх-Морпорк извън Сенките.

8

Например дъждът от риба е толкова чест в малкото селце Чамови дъски, закътано навътре в сушата, че тук процъфтява производството на рибни консерви. Има и по-големи чудеса. В планинските райони на Сирит много овце, оставени през нощта на полето, на сутринта до една гледат в противоположната посока, без да е имало видима човешка намеса.

9

Тоест човек, който непременно ръси сол, а най-вероятно и пипер върху всяка поднесена му гозба, независимо кои подправки и в какви количества съдържа тя, както и без оглед на вкуса й. Психиатрите, специализиращи се в поведенческите реакции, които работят във веригите заведения за бързо хранене из цялата Вселена, спестяват милиарди от всяка местна валута на своите работодатели. Забелязали са явлението автоподправяне и са посъветвали собствениците да не слагат предварително никакви подправки. Това е самата истина.

10

Много песни са съчинени за този оживен метрополис. Естествено най-прочута е „Анкх-Морпорк! Анкх-Морпорк! Колко му подхожда името на Анкх-Морпорк!“. Има обаче и други — „Отведи ме далеч от Анкх-Морпорк“. „Страх ме е, че се завръщам в Анкх-Морпорк“ и вечно популярната „Анкх-Морпорк е кат болест“.

11

Например да предвиди, че изялият кашата ще усети болки в червата.

12

Госпожа Кейк беше наясно, че в някои религии има и жрици. Мнението и за посвещаването на жени в сан е твърде нецензурно, за да го цитираме. Затова към храмовете с жрици, колкото ги имаше в Анкх-Морпорк, се стичаха на тълпи предрешени жреци от други изповедания, за да отдъхнат няколко часа на място, където госпожа Кейк едва ли ще се мерне.

13

Тази песен, макар и на различни езици, е позната във всеки обитаем свят из мултивселената. Пеят я едни и същи хора, тоест онези, които в по-зряла възраст са принудени да я изслушват от устите на следващото поколение.

14

Единствената сграда на територията на Университета, която е на по-малко от хиляда години. Старшите магьосници почти не се замислят какво вършат вътре по-младите, кльощави и носещи очила техни колеги. Отнасят се към вечното им врънкане за повече средства, необходими за ускорители на тавмични частици и радиационна защита, както възрастните слушат молбите на децата за още джобни пари. Слушат с весела снизходителност брътвежите за търсенето на елементарните частици, които са в основата на магията. Някой ден може да се окаже, че са допуснали фатална грешка, особено ако наистина позволят на по-младите магьосници да достроят онази проклетия на тенис-корта.

15

Хората са вярвали столетия наред, че ако в кладенеца има попови лъжички, значи водата е прясна и годна за пиене. И през цялото време никой не се е зачудил дали поповите лъжички излизат от кладенеца, ако решат да отскочат до тоалетната.

16

Вермините са малки гризачи на черни и бели нетна, обитаващи планините Овнерог. Те са предшественици на лемингите, за които пък се знае, че редовно се хвърлят от високи скали и се давят в езера. Навремето и вермините го правели. Интересното в случая е, че мъртвите животни не се размножават. В течение на хилядолетията все повече вермини се оказвали потомци на онези екземпляри, които при достигането до ръба на пропаст само промърморвали „А бе, що не си…“. Вермините вече се спускат с делтапланери от зъберите и си правят малки лодки, за да прекосяват езерата. А когато незнайният подтик в главите им ги тласне към морския бряг, седят пред водата известно време, отбягват взаимно погледите си и си тръгват по-рано, за да не се врат във вечерната блъсканица по пътищата.

17

Способностите на кльощавите стари жени да пренасят товари са феноменални. Учените доказаха, че мравката може да носи товар, стократно надвишаващ собственото й тегло. Но още не са известни предели за издръжливостта на някоя осемдесетгодишна баба от испанско селце.

18

По традиция при пълненото на телени колички най-крехките предмети се слагат отдолу.

19

На онези светове, където хипермаркетът е познат като форма на живот, мнозина смятат, че хората зарязват телените кошници на колелца в затънтени ъгълчета, затова трябва да бъдат наемани цели отряди млади мъже, които да ги събират и откарват обратно. Това е твърде далеч от истината. Всъщност тези млади мъже са ловци, които дебнат своите потракващи жертви из пущинака, улавят ги, сломяват съпротивата им, дресират ги и ги обричат на живот в робство. А може и да не е така.

20

Най-въодушевеният от тях е нисичкият, но настойчив и невероятно убедителен Казанунда Джуджето. Името му се споменава с почит и уважение при всяка среща на собственици на сгъваеми стълбички.

21

„Фонд за ремонт на покрива в Изгубения обречен храм! Остават само 6 000 жълтици до събирането на сумата!! Моля ви, бъдете щедри!! Благодарни сме ви!!!“

Content

Тери Пратчет
Жътварят

Информация за текста

1