Тери Пратчет

Малки богове

А сега да поговорим за костенурката и орела.

Костенурката е създание, което живее на земята. Невъзможно е да живееш по-близо до земята, без да се заровиш в нея. Хоризонтите ѝ се простират едва на няколко инча разстояние. Развива скорост, колкото да хване маруля. Оцеляла е, докато останалата част от еволюцията е преминала покрай нея, най-общо поради това, че не представлява заплаха за никого и че създава твърде големи проблеми, докато я изядеш.

А ето го сега орелът. Създание на въздуха и на високите места, чиито хоризонти стигат чак до края на света. Със зрение толкова остро, че може да забележи шумоленето на някое дребно писукащо животинче на половин миля разстояние. Целият — сила, целият — власт. Мълниеносна смърт на криле. Нокти и хватка, способни да превърнат в основно ястие всичко, по-малко от самия него и поне да откъснат хапка в движение от всяко нещо, по-голямо от него.

И въпреки това, орелът е в състояние да седи с часове върху зъберите на скалите и да изследва царствата по света, докато не съзре движение в далечината, и тогава ще започне да се съсредоточава, съсредоточава, съсредоточава върху малката черупка, която се клатушка сред гъсталаците там долу, в пустинята. И тогава ще се спусне стремглаво…

И само минута по-късно костенурката открива, че светът изпада от нея. И за пръв път го вижда, вече не от един инч разстояние, а цели петстотин стъпки над него, и си мисли: Какъв голям приятел ми е орелът!

И тогава орелът я пуска.

И почти винаги костенурката полита към смъртта си. Всички знаят защо костенурката прави това. Гравитацията е навик, от който е трудно да се откажеш. Никой не знае защо орелът прави това. По една костенурка има достатъчно месо за хапване, но като се вземат предвид усилията, които е необходимо да се положат докато я изядеш, на практика по всичко останало има далеч по-хубаво ядене. Всичко се свежда просто до удоволствието на орлите да измъчват костенурките.

Но, разбира се, това, което орелът не разбира е, че участва в много груба форма на естествен подбор.

Един ден костенурката ще се научи да лети.

Историята се развива в пустинните земи, в сенки от червеникаво-кафяво и портокалово. Кога започва и кога свършва е по-проблематично, но поне едно от началата ѝ започва над линията на вечния сняг, хиляди мили надалеч в планините около Центъра[1] на света.

Един от най-често повтаряните философски въпроси е:

Вдига ли някакъв шум дърво, което пада в гората, ако няма кой да го чуе?

Което говори нещо за характера на философите, тъй като в гората винаги има някой. Това може да е само язовец, който се чуди какво е било това изпращяване, или катерица, малко озадачена, че целият пейзаж се движи нагоре, но все пак някой. Или най-малкото, ако е достатъчно навътре в гората, ще го чуят милиони малки богове.

Нещата просто се случват, едно след друго. Тях не ги е грижа кой знае колко. Но историята… а! Историята е друго нещо. Историята, трябва да се наблюдава. Иначе не е история. Тя е само… ами, неща които се случват едно след друго.

И, разбира се, тя трябва да бъде контролирана. Иначе може да се обърне във всичко. Защото историята, противно на популистките теории, се състои от царе, дати и битки. И тези неща трябва да се случват в подходящото време. Това е трудно. В една хаотична вселена има твърде много неща, които могат да се объркат. Много е лесно генералският кон да изгуби подкова точно в неподходящото време, или някой да не дочуе заповед, или пък приносителят на жизненоважно съобщение да бъде причакан из засада от няколко мъже със сопи и измъчвани от проблем с недостиг на пари в касата. После, появяват се диви разкази, паразитни израстъци по дървото на историята, които се опитват да го огънат по свой начин.

Така че, историята си има своите надзиратели.

Те живеят… е, общо взето, живеят там, където ги изпратят, но духовният им дом е в една закътана долина във високите планини Рамтоп на Света на Диска, където се пазят книгите на историята.

Това не са книги, в които събитията от миналото са забучени като твърде много пеперуди върху корк. Това са книгите, от които произтича историята. Те са повече от двайсет хиляди, всяка една от тях — висока десет стъпки, подвързана в олово, а буквите са толкова малки, че трябва да се четат с лупа.

Когато хората казват: „Писано е…“, то е написано тук.

В това има далеч по-малко метафори, отколкото хората си мислят.

Всеки месец абатът и двама старши монаси влизат в пещерата, където се пазят книгите. Някога това било задължение единствено на абата, но след злощастната случка с 59-ия Абат, който направил милиони долари от дребни залагания, преди събратята му монаси да го догонят, били включени още двама благонадеждни монаси.

Освен това, опасно е да влезеш сам вътре. Самата концентрация на Историята, която се изплъзва безшумно навън върху света, може да бъде смазваща. Времето е наркотик. Твърде много от него убива.

493-ят Абат стисна набръчканите си ръце и се обърна към Лу-Тце, един от най-старшите му монаси. Чистият въздух и необезпокояваният живот в тайнствената долина бяха такива, че всички монаси доживяваха до старша възраст; освен това, когато всеки ден работиш с Времето, една част от него сякаш се износва.

— Мястото е Омниа — рече абатът, — на Клачианския бряг.

— Спомням си — отвърна Лу-Тце. — Имаше там един Оссори, нали така?

— Нещата трябва да бъдат… наблюдавани внимателно — каза абатът. — Съществуват налягания. Свободна воля, предопределение… силата на символите… повратна точка… знаеш за всичко това.

— Не съм бил в Омниа, ами, трябва да има повече от 700 години — каза Лу-Тце. — Сухо място. Не бих казал, че в цялата страна има и един тон добра почва.

— Тръгвай тогава — рече абатът.

— Ще си взема планините — каза Лу-Тце. — Климатът ще бъде благоприятен за тях.

Той взе също така метлата и рогозката, на която спеше. Монасите на историята не си падат по личното имущество. Струва им се, че повечето неща се износват само след век-два.

Трябваха му четири години, докато стигне до Омниа. Наложи се по пътя да стане свидетел на няколко битки и на едно убийство, иначе те щяха да останат просто случайни събития.

Беше Годината на Умозрителната Змия, или двеста години след Провъзгласяването на Пророка Абис.

Което ще рече, че времето на 8-ия Пророк наближаваше.

Това беше нещото, на което можеше да се разчита при Църквата на Великия Бог Ом. Тя имаше много точни пророци. Човек можеше да си направи календара по тях, стига да имаше толкова голям календар.

И както обикновено става по времето, когато се очаква пророк, Църквата учетвори усилията си да бъде свята. Това много приличаше на суетнята, наставаща в някой голям концерн, когато се очакват финансови ревизори, но се изразяваше главно в прибиране на хора, подозирани, че са по-малко свети и в подлагането им на смърт по стотици изобретателни начини. Това се смята за надежден барометър за състоянието на нечия набожност в повечето от наистина известните религии. Съществува тенденцията да се заявява, че има повече отстъпления от вярата, отколкото в националните състезания със спортни шейни; че ереста трябва да бъде изкоренена из основи, та даже из крака, ръце, очи и език, и че е време да се започне начисто. Общо взето, кръвта се смята за много ефикасно средство за тази цел.

И случи се така, че по това време Великият Бог Ом заговори на Брута, Избрания:

— Псст!

Брута спря насред копането и се огледа в градината на Храма.

— Моля? — каза той.

Беше прекрасен ден рано през по-малката Пролет. Молитвените мелници се въртяха весело от ветреца, който идваше от планините. Пчели лентяйстваха из бобените цветове наоколо, но жужаха напрегнато, за да създадат впечатлението за усилен труд. Високо горе кръжеше самотен орел.

Брута сви рамене и се зае отново с пъпешите.

Да, Великият Бог Ом отново заговори на Брута, Избрания:

— Псст!

Брута се поколеба. Някой определено му беше заговорил от въздуха. Може би беше демон. Началникът на послушниците Брат Намрод много се вълнуваше от въпроса за демоните. За нечистите мисли и демоните. Едното водеше до другото. Брута с неохота осъзна, че може би отдавна му се полагаше демон.

Това, което трябваше да направи, беше да се държи твърдо и да повтори Деветте Фундаментални Афоризма.

Още веднъж Великият Бог Ом заговори на Брута, Избраният:

— Абе ти глух ли си?

Мотиката тупна върху спечената пръст. Брута се завъртя. Видя пчелите, орела и в най-далечния край на градината, стария Брат Лу-Тце, който унесено ровеше в купата с животински тор. Молитвените мелници се въртяха все същите покрай стените.

Той направи знака, с който Пророк Ишкибъл беше прогонвал духове.

— Да останеш зад мен, демоне — промърмори.

— Аз СЪМ зад теб.

Брута се обърна отново. Бавно. Градината пак беше празна.

Той побягна.

Много разкази тръгват далеч преди да започнат, и историята, на Брута също си имаше своето начало хиляди години преди неговото раждане.

В света има милиарди богове. Те са наблъскани като сардели в него. Повечето от тях са твърде малки, за да бъдат видени и за да бъдат боготворени някога от нещо, поне не от нещо по-голямо от бактерия, която никога не си казва молитвите и не иска много, като например чудеса.

Това са малките богове — духовете на местата, където се пресичат пътищата на две мравки, боговете на микроклиматите, долу между корените на тревите. И повечето от тях си остават там.

Защото това, което им липсва, е вяра.

Шепа от тях, обаче, стигат и до по-големи неща. Всичко може да ги задвижи. Един овчар, който търси изгубеното си агънце, го намира сред трънаците и поспира за минута-две, за да построи малка каменна пирамида, най-общо казано, за да благодари на каквито и да са били духовете на това място. Или пък странно оформено дърво започва да се свързва с изцеляването на някаква болест. Или някой издълбава спирала върху единичен камък. Защото това, от което се нуждаят боговете е вяра, а това което искат хората, са богове.

Често всичко свършва дотук. Но понякога продължава и по-нататък. Добавят се нови скали, издигат се повече камъни, на мястото, където някога е стояло дърво, сега вече построяват храм. Богът набира мощ, вярата на неговите поклонници го издига нагоре като хиляда тона ракетно гориво. За съвсем малцина границата е небето.

А понякога, дори не и то.

Брат Намрод се бореше с нечисти мисли в самотата на строгата си килия, когато чу страстния глас откъм спалното помещение на послушниците.

Момчето, на име Брута, лежеше проснато по очи пред статуята на Ом в Проявлението Му на мълния, като трепереше и бръщолевеше някаква накъсана молитва.

Има нещо зловещо и тайнствено в това момче, помисли си Намрод. Нещо в начина, по който те гледа, докато говориш, като че те слуша.

Той излезе и побутна проснатия на земята младеж с крайчеца на бастуна си.

— Стани, момче! Какво мислиш, че правиш в спалнята посред бял ден, а?

Брута успя да се завърти, както все още лежеше на земята, и сграбчи свещеника за глезените.

— Глас! Глас! Той ми заговори! — изскимтя той.

Намрод издиша. А! Това беше позната почва. Гласовете бяха точно в територията на Намрод. Той ги чуваше непрекъснато.

— Стани, момче — рече той, малко по-меко.

Брута се изправи на крака.

Той беше, както Намрод се бе оплаквал по-рано, твърде стар, за да бъде нормален послушник. С десетина години по-стар. Дайте ми момче до седем години, винаги беше казвал Намрод.

Но Брута щеше да си умре послушник. Когато бяха писали правилата, никога не си бяха представяли нещо като Брута.

Голямото му, червено, честно лице се опули срещу началника на послушниците.

— Седни си на леглото, Брута — каза Намрод.

Брута се подчини незабавно. Той не знаеше значението на думата „неподчинение“. Само една от огромния брой думи, значението на които не знаеше.

Намрод седна до него.

— А сега, Брута — рече той, — нали знаеш какво става с хората, които разправят лъжи?

Брута кимна и се изчерви.

— Много добре. А сега ми разкажи за тези гласове.

Брута заусуква ръба на наметалото в ръцете си.

— То беше по-скоро като един глас, господарю — каза той.

— … като един глас — каза Брат Намрод. — И какво каза този глас? Ммм?

Брута се поколеба. Сега като се замисли, гласът не беше казал нищо особено. Просто беше проговорил. Във всеки случай, трудно беше да се говори с Брат Намрод, които имаше изнервящия навик да присвива очи срещу устата на говорещия и да повтаря последните му думи на практика веднага след като човек ги е казал. Освен това, непрекъснато пипаше разни неща — стени, мебели, хора — като че ли се страхуваше, че вселената ще изчезне, ако не я държи в ръцете си. А и имаше толкова много нервни тикове, че те трябваше да се редят на опашка. Брат Намрод беше абсолютно нормален за човек, който е оцелял в Цитаделата цели петдесет години.

— Ами… — започна Брута.

Брат Намрод вдигна кокалеста ръка. Брута видя бледите сини вени по нея.

— Пък и сигурен съм, знаеш, че има два вида гласове, които чуват духовниците — каза началникът на послушниците. Едната му вежда започна да играе.

— Да, господарю. Брат Мърдък ни е разказвал — отвърна Брута, хрисимо.

— … ни е разказвал. Да. Понякога, когато Той в безкрайната Си Мъдрост, намери за добре, Бог проговаря на някой избран и той става негов велик пророк — каза Намрод. — Така, сега, сигурен съм, че ти няма да решиш, че си един от тях. А?

— Не, господарю.

— … господарю. Но има и други гласове — каза Брат Намрод, и сега в гласа му имаше леко тремоло, — измамни, съблазнителни и убедителни гласове, нали така? Гласове, които винаги чакат да ни уловят, когато не сме нащрек?

Брута се отпусна. Това беше по-позната територия.

Всички послушници знаеха за тези гласове. С тази разлика, че те обикновено говореха за далеч по-недвусмислени неща, като например, удоволствията от среднощната манипулация или принципното желание за момичета. Което показва, че те наистина бяха послушни новаци, що се отнася до гласовете. Брат Намрод чуваше гласове, които в сравнение с техните, бяха цяла оратория. Някои от по-смелите послушници обичаха да карат Брат Намрод да говори по темата за гласовете. Сам по себе си той е истинско образование, казваха те. Особено, когато в крайчеца на устата му се появяха малки пръски бяла слюнка.

Брута слушаше.

Брат Намрод беше началник на Послушниците, но не той беше началникът на послушниците. Той беше шеф само на групата, която включваше Брута. Имаше и други. Вероятно все някой в Цитаделата знаеше колко са. Имаше някой някъде, чиято работа беше да знае всичко.

Цитаделата заемаше цялата централна част на град Ком, в земите между пустините на Клач и равнините и джунглите на Хоуондаланд. Тя се простираше върху цели мили, храмовете ѝ, църквите, училищата, спалните, градините и кулите се врастваха около и едни в други по начин, който подсказваше за един милион термити, като всички едновременно се опитват да си построят могилите.

Когато слънцето се издигна, отражението на вратите на централния Храм запламтя като огън. Бяха Бронзови и високи сто стъпки. Върху тях, с букви от злато, в оловни рамки, бяха изписани божите Заповеди. Дотук бяха 512 и без съмнение, следващият пророк щеше да прибави и своя дял.

Отразената слънчева светлина грееше върху и по десетките хиляди убедени вярващи, които се трудеха долу за още по-голямата слава на Великия Бог Ом.

Най-вероятно никой не знаеше точно колко бяха те. Някои неща притежават способността да стават критични. Със сигурност имаше само един Ценобиарх, Върховният Йам. Това беше сигурно. И шест Протосингели. И трийсет по-малки Йами. Като и стотици епископи, дякони, протодякони и свещеници. И послушници, като плъхове в склад за зърно. А така също и занаятчии, скотовъдци, палачи, хермафродити…

Без значение какво можеше да прави човек, за него винаги можеше да се намери място в Цитаделата.

А ако това, което му се удаваше, се заключаваше в умението да задава неподходящи въпроси или пък да губи праведните битки, това място можеше да се окаже просто пещите на пречистването или пък ямите на справедливостта на Квизицията.

Място за всеки. И всеки на мястото си.

Слънцето печеше върху градината на храма.

Великият Бог Ом се опита да остане в сянката на листата на пъпеша. Може би тук беше в безопасност, тук, между тези стени и заобиколен отвсякъде с молитвени кули, но човек не можеше да бъде прекалено внимателен. Веднъж вече бе имал късмет, но щеше да е прекомерно да очаква отново да му провърви.

Проблемът да си бог е в това, че няма на кого да се молиш.

Той запълзя целеустремено напред към стареца, който ровеше в торта, докато след доста усилия прецени, че е на достатъчно разстояние, за да го чуят.

И заговори той така:

— Ей, ти!

Отговор не последва. Нямаше ни най-малък признак, че нещо е било чуто.

Ом побесня и превърна Лу-Тце в нисш червей в най-дълбоката помийна яма на ада, а след това побесня още повече, когато старият мъж продължи кротко да си копае.

— Дяволите на вечността да напълнят живите ти кости със сяра, дано! — изкрещя той.

Това не промени кой знае какво.

— Глухо старо копеле — измърмори Великият Бог Ом.

Или може би, имаше някой, наистина знаещ всичко, което трябваше да се знае за Цитаделата. Винаги се намира някой, който събира знания, не защото това много му харесва, а по същия начин, по който свраката събира всичко, което блести, или пък ручейникът събира парченца клонки и камъчета. И винаги се намира някой, който трябва да свърши всички онези неща, които трябва да се свършат, но които хората по-скоро биха предпочели да не правят, или, дори, да не признаят, че съществуват.

Третото нещо, което хората забелязваха у Ворбис, беше височината му. Той беше висок доста над шест стъпки, но кльощав като клечка, като човек с нормални пропорции, когото някое дете е моделирало от пластелин и след това го е разточило.

Второто нещо, което хората забелязваха у Ворбис, бяха очите му. Предците му бяха произлезли от едно от вдън-пустинните племена, които бяха развили странната особеност да имат тъмни очи — не само с тъмни зеници, но с почти черна очна ябълка. Затова беше много трудно да се каже накъде гледа. Беше като чели си е сложил слънчеви очила под кожата.

Но първото нещо, което забелязваха, беше черепът му.

Дякон Ворбис беше плешив нарочно. Повечето от църковните свещеници, веднага щом ги ръкоположеха си пускаха дълги коси и бради, в които можеше да се изгуби цяла коза. Но Ворбис се бръснеше целия. Той лъщеше. И липсата на коса като че ли увеличаваше силата му. Той не заплашваше. Никога не се караше. Просто създаваше у всекиго усещането, че личното му пространство се простира на няколко метра от тялото му, и че всеки, който се приближава до него, попречва на нещо важно. Високостоящи духовници, по-стари с по петдесет години от него, се чувстваха виновни, че прекъсват каквото и да беше това, за което той си мислеше в момента.

Беше почти невъзможно да разбереш за какво си мисли, а и никой никога не питаше. Най-очевидната причина за това беше, че Ворбис стоеше начело на Квизицията, чиято именно работа беше да върши всичко онова, което трябваше да се свърши, и което другите хора биха предпочели да не вършат.

Не можеш да попиташ такива хора за какво си мислят, за да не би да се обърнат много бавно към теб и да ти отговорят: „За теб“.

Най-високият пост, до който можеше да се стигне в Квизицията, беше този на дякон, правило, въведено преди стотици години, за да не се допусне този клон от Църквата да си надрасне твърде много обувките[2]. Но с мозък като неговия, казваха всички, той без проблеми би могъл да стане протосингел досега, та дори и Йам.

Ворбис не се тревожеше за такива дреболии. Той знаеше предопределението си. Не беше ли му го казал самият Бог?

— Така — рече Брат Намрод, като потупа Брута по рамото. — Сигурен съм, че сега ще виждаш нещата по-ясно.

Брута усети, че от него се очаква точно определен отговор.

— Да, господарю — рече той. — Сигурен съм, че ще бъде така.

— … ще бъде така. Твой свещен дълг е да устояваш на гласовете по всяко време — каза Намрод, като продължаваше да го потупва.

— Да, господарю. Ще го правя. Особено, ако ме карат да правя някои от нещата, които ти спомена.

— … спомена. Добре, добре. И ако ги чуеш отново, какво ще направиш? Ммм?

— Ще дойда и ще ти кажа — отвърна Брута прилежно.

— … ще ти кажа. Добре. Добре. Това искам да чуя — рече Намрод. — Това казвам на всички мои момчета. Запомнете, че аз съм тук винаги, за да се справя с всички дребни проблеми, които може да ви тревожат.

— Да, господарю. Да се върна ли в градината сега?

— … сега. Да, така мисля, така мисля. И никакви гласове повече, чуваш ли?

Намрод размаха пръст от ръката, с която не потупваше Брута. Нацупи бузи.

— Да, господарю.

— Какво правеше в градината?

— Прекопавах пъпешите, господарю — отвърна Брута.

— Пъпеши? А, пъпеши! — бавно рече Намрод. — Пъпеши. Пъпеши. Е, това донякъде обяснява нещата, разбира се.

Единият му клепач затрепка лудо.

Не само Великият Бог Ом беше говорил на Ворбис, в пространството на главата му. Всеки проговаряше пред ексквизитор, рано или късно. Това беше просто въпрос на издръжливост.

В последно време Ворбис не слизаше често да гледа как работят инквизиторите. Не беше нужно ексквизиторите да го правят. Той изпращаше долу заповеди, получаваше отчети. Но специалните случаи заслужаваха специалното му внимание.

Трябва да се каже… че нямаше почти нищо, което да буди смях в мазето на Квизицията. Поне не, ако човек имаше нормално чувство за хумор. Липсваха шеговитите кратки надписи, като: „Не е необходимо да бъдете безпощадно садистични, за да работите тук, но помага!!!“

Но имаше неща, които подсказваха на мислещия човек, че Създателят на човечеството е имал наистина много непочтено чувство за хумор и пораждаха в сърцето му ярост, в състояние да взриви портите на рая.

Чашите, например. Инквизиторите спираха работа по два пъти на ден за кафе. Чашите им, които всеки един от тях си беше донесъл от вкъщи, бяха скупчени около чайника върху каменната плоча на централната пещ, която пък по чиста случайност нагряваше и машите и ножовете за мъчение.

Те бяха обвеяни в легенди, като „Подарък от Светата Пещера на Оссори“, или пък, „На Най-Великия Татко на Света“. Повечето от тях бяха нащърбени и нямаше една с друга да си приличат.

А ето ги и картичките по стените. Традиция беше, когато някой инквизитор отиде на почивка, да изпрати грубо оцветена дървена гравюра на тамошния пейзаж с някое подобаващо шеговито и нецензурно послание на гърба. Тук беше и забученото сълзливо писмо от Инквизитор Първи Клас Ишмейл „Поп“ Куум, изказващо благодарност на всички момчета, че са събрали цели 78 обола за подарък по случай пенсионирането му, и за прекрасния букет цветя за г-жа Куум; като израз на това, че той винаги ще помни дните, прекарани в яма № 3 и че очаква с нетърпение да дойде и да им помогне винаги, когато изпаднат в затруднение и им липсва работна ръка.

А всичко това означаваше следното: няма почти никакви крайности и на най-лудия психопат, които да не могат с лекота да бъдат повторени от нормален, възпитан семеен мъж, който просто ходи на работа всеки ден и има какво да върши.

На Ворбис му харесваше да знае това. Човек, който знае това, знае всичко, което трябва да се знае за хората.

В настоящия момент той седеше по дължина на пейката, върху която лежеше това, което все още, технически погледнато, беше треперещото тяло на Брат Сашо, бивш негов секретар.

Той вдигна очи към дежурния инквизитор, който кимна. Ворбис се наведе над окования секретар.

— Как се казваха те? — повтори той.

— … не знам…

— Знам, че си им давал копия от кореспонденцията ми, Сашо. Те са мошеници-еретици, които ще прекарат вечността в ада. Ще се присъединиш ли към тях?

— … не знам имена…

— Аз ти вярвах, Сашо. А ти ме шпионира. Ти предаде Църквата.

— … никакви имена…

— Истината означава край на болката, Сашо Кажи ми.

— … истината…

Ворбис въздъхна. И тогава видя един от пръстите на Сашо, който се свиваше и отпускаше под белезниците. Даваше знак.

— Да?

Той се наведе по-близо до тялото.

Сашо отвори останалото му едно око.

— … истината…

— Да?

— … Костенурката Се Движи…

Ворбис се дръпна назад с непроменено изражение. Неговото изражение рядко се променяше, освен ако той не го искаше. Инквизиторът го гледаше с ужас.

— Разбирам — каза Ворбис. Изправи се и кимна към инквизитора.

— От колко време е тук долу?

— От два дни, господарю.

— И можете да го задържите жив още…?

— Може би още два дни, господарю.

— Направете го, направете го. В крайна сметка — рече Ворбис, — наше задължение е да задържим живота колкото се може по-дълго. Не е ли така.

Инквизиторът му отвърна с нервната усмивка на някой, който е в присъствието на началника си, само една единствена дума на когото може да го прикове към пейката.

— Ъ… да, господарю.

— Ерес и лъжи навсякъде — въздъхна Ворбис. — А сега ще трябва да си търся друг секретар. Толкова е неприятно.

След двайсет минути Брута се успокои. Гласовете, тръбящи сетивно зло, сякаш бяха изчезнали.

Той продължи да се занимава с пъпешите си. Чувстваше, че тях може да разбира. Пъпешите изглеждаха далеч по-разбираеми от повечето неща.

— Ей, ти!

Брута се изправи.

— Не те чувам, гаден дух такъв! — рече той.

— О, чуваш ме и още как, момче. Така, сега това, което искам да направиш, е…

— Запушил съм си ушите!

— Отива ти. Отива ти. Така приличаш на ваза. Сега…

— Аз си тананикам! Тананикам си!

Брат Прептил, учителят по музика, бе описал гласа на Брута, сравнявайки го с гласа на разочарован лешояд, който пристига твърде късно при трупа на магарето. Хоровото пеене беше задължително за послушниците, но след много молби от страна на Брат Прептил, Брута бе получил специално разрешение да бъде освободен. Видът на голямото му, кръгло лице, изкривено от усилието да угоди, беше много лош, но това, което беше още по-лошо, бе да чуе човек гласа му, определено мощен и изпълнен с преднамерено убеждение, и който се мяташе напред-назад по тона, без нито веднъж да го уцели както трябва.

В замяна на това беше получил Допълнително Пъпеши.

Горе, в молитвените кули ято гарги отлетя бързешком.

След пълното изпълнение на „Той Тъпче Нечестивците с Копита от Нажежено Желязо“, Брута отпуши уши и се осмели да се заслуша.

Ако не се брои далечният протест на гаргите, наоколо цареше тишина.

Проработи. Довери се на Бога, казваха. И той винаги го беше правил. Докъдето се простираше назад паметта му.

Той си взе мотиката и се упъти облекчено назад към пълзящите стъбла.

Острието на мотиката тъкмо щеше да се забие в земята, когато Брута видя костенурката.

Беше малка, в основни линии жълта и покрита с прах. Черупката ѝ беше много лошо нащърбена. Имаше едно малко мънистено око — другото се бе изгубило в някоя от хилядите опасности, съпътстващи всяко бавно движещо се същество, което живее на един инч от земята.

Той се огледа. Градините бяха изцяло вътре на територията на храма, оградени от високи стени.

— Как влезе тук, малко животинче? — попита той. — Да не би да си прелетяло?

Костенурката се облещи срещу него с единственото си око. Брута изпита известна носталгия по дома. По пясъчните хълмове на родното му място имаше костенурки в изобилие.

— Бих могъл да ти дам малко маруля — рече Брута. — Но, струва ми се, че на костенурките не е разрешено да влизат в градините. Ти не си ли вредител?

Костенурката продължи да се блещи. На практика нищо не може да се блещи така, както костенурката.

Брута се почувства длъжен да направи нещо.

— Има грозде — каза той. — Може би не е грях да ти дам едно зърно. Какво ще кажеш за малко грозде, малка костенурке?

— А ти какво ще кажеш да бъдеш най-отвратителното нещо в най-дълбоката яма на ада? — отговори костенурката.

Гаргите, които бяха отлетели за по-сигурно на най-външните стени, литнаха отново при изпълнението на „Пътят на Неверника е Гнездо от Бодли“.

Брута отвори очи и отново си отпуши ушите.

Костенурката каза:

— Още съм тук.

Брута се поколеба.

Осени го мисълта, макар и много бавно, че демоните и злите духове, които блудстват нощем с мъже, не се появяват под формата на малки стари костенурки. Не би имало кой знае какъв смисъл. Дори и Брат Намрод щеше да се съгласи, че ако е думата за буйна еротика, човек би могъл да се справи далеч по-добре и сам, отколкото една едноока костенурка.

— Не знаех, че костенурките могат да говорят — рече той.

— Не могат — отвърна костенурката. — Чети по устните ми.

Брута се вгледа по-отблизо.

— Ти нямаш устни — каза той.

— Не, нито нормални гласни струни — съгласи се костенурката. — Правя го направо в главата ти, схващаш ли?

— Глупости!

— Ти действително разбираш, нали?

— Не.

Костенурката завъртя единственото си око.

— Трябваше да се сетя. Е, няма значение. Не трябва да си губя времето с градинари. Иди и ми доведи най-главния, веднага.

— Най-главния? — попита Брута. Той закри устата си с ръка. — Нямаш предвид … Брат Намрод?

— Кой е той? — попита костенурката.

— Началникът на послушниците!

— О, Боже мои, Аз! — рече костенурката. — Не — продължи тя, като напевно имитираше гласа на Брута, — нямам предвид началника на послушниците. Имам предвид Старшия Свещеник, или както там се нарича. Предполагам, че има такъв?

Брута кимна тъпо.

— Старши Свещеник, така ли? — каза костенурката. — Старши. Свещеник. Старши свещеник.

Брута кимна отново. Знаеше, че съществува Старши Свещеник. Само че проблемът беше в това, че ако все пак можеше горе-долу да обхване йерархичната структура, която делеше собствената му особа от Брат Намрод, то той беше абсолютно неспособен да измисли нещо сериозно по въпроса за каквато и да било връзка между Брута послушника и Ценобиарха. Теоретично погледнато той съзнаваше, че трябва да има такава връзка, че съществува огромна канонична структура, в която Старшият Свещеник е най-отгоре, а Брута — непоклатимо най-отдолу, но гледаше на нея по същия начин, както амебата може да гледа на процеса на еволюцията по целия път, който дели нея и, да кажем, един заклет експерт-счетоводител. По цялата верига до върха липсваха звена.

— Не мога да ида и да повикам … — Брута се поколеба. Дори самата мисъл да говори с Ценобиарха го накара да онемее от ужас. — Не мога да помоля никого да помоли Върховния Ценобиарх да дойде и да говори с костенурка!

— Да се превърнеш в кална пиявица и да изсъхнеш в огъня на възмездието, дано! — изпищя костенурката.

— Няма защо да проклинаш — рече Брута.

Костенурката заподскача яростно нагоре-надолу.

— Това не беше проклятие! Това беше заповед! Аз съм Великият Бог Ом!

Брута премигна.

После каза:

— Не, не си. Виждал съм Великия Бог Ом — той размаха ръка, описвайки формата на светите рога, много добросъвестно при това, — а той не е във формата на костенурка. Явява се като орел, или лъв, или пък мощен бик. Има статуя в Големия Храм. Висока е седем лакътя. Има си бронз по нея и каквото трябва там. Тъпче неверниците. Не можеш да тъпчеш неверниците като си костенурка. Искам да кажа, единственото, което можеш да направиш, е да ги погледнеш многозначително. Има рогове от истинско злато. Там, където живеех по-рано, имаше статуя, висока един лакът, беше в съседното село, и тя също беше на бик. Ето защо знам, че ти не си Великият Бог — направи знака на светите рога — Ом.

Костенурката притихна.

— Колко говорещи костенурки си срещал? — попита тя саркастично.

— Не знам — отговори Брута.

— Какво искаш да кажеш с това „не знам“?

— Ами, те може всички да говорят — внимателно започна Брута, демонстрирайки точно тази индивидуална логика, която му беше докарала Допълнителните Пъпеши. — Те просто може да не казват нищо, когато аз съм там.

— Аз съм Великият Бог Ом — каза костенурката, със заплашителен и неизбежно нисък глас, — и много скоро ти ще бъдеш много нещастен свещеник. Иди го доведи.

— Послушник — каза Брута.

— Какво?

— Послушник, не свещеник. Мен няма да ме направят …

— Доведи го!

— Но аз мисля, че Ценобиархът никога не идва в зеленчуковата градина — каза Брута. — Съмнявам се, че той даже знае какво е пъпеш.

— Това не ме интересува — каза костенурката. — Доведи го сега или земята ще се разтрепери, луната ще стане като кръв, малария и циреи ще нападнат човечеството и злини разни ще настъпят. Наистина го мисля — добави тя.

— Ще видя какво мога да направя — рече Брута, като заотстъпва назад.

— При това съм много сдържан, като се вземат предвид обстоятелствата! — изкрещя костенурката след него. — Не пееш лошо, да ти кажа! — добави тя, като размисли. — Чувала съм и по-лошо! — докато мърлявото расо на Брута изчезна през портата. — Напомня ми за времето, когато вилнееше чумата в Псевдополис — тихо рече тя, докато стъпките отмираха. — Какви стонове и скърцане на зъби имаше тогава, приказка. — Тя въздъхна. — Славни дни! Славни дни!

Мнозина чувстват, че са призвани за монашеството, но това, което наистина чуват, е един вътрешен глас, който им казва:

— Това е работа на закрито без физическо натоварване. Нали не искаш да си орач като баща си?

Докато Брута не просто вярваше. Той наистина Вярваше. Такова нещо обикновено е смущаващо, когато се случи в богобоязливо семейство, но всичко, което имаше Брута, беше неговата баба, а тя също Вярваше. Тя вярваше така, както желязото вярва в метала. Беше от онзи тип жени, от които се ужасява всеки поп в паството; от онези, които знаят всички псалми, всички служби. В Омнианската църква жените се допускаха в храма само от немай-къде и трябваше да пазят абсолютно мълчание, добре прикрити в собственото им отделение зад амвона, за да не би зърването на половината от човешкия род да накара мъжките членове на паството да чуят гласове, не по-различни от онези, които тормозеха Брат Намрод през всеки един час от денонощието. Проблемът беше, че бабата на Брута притежаваше такава индивидуалност, която може да се проектира през лист оловна ламарина, и дълбока набожност със силата на диамантен свредел.

Ако се беше родила мъж, Омнианството щеше да намери Осмия си Пророк доста по-рано, отколкото очакваше. Но така, както стояха нещата, тя организираше почистването на храма, лъскането на статуите и пребиването с камъни на заподозрените прелюбодейци и то с ужасяваща ефективност.

И така Брута растеше със сигурното и неоспоримо знание за Великия Бог Ом. Брута растеше знаейки, че очите на Ом са непрекъснато върху него, особено на такива места като клозета, и че демони го дебнат от всички страни и че единственото, което ги държи настрана, е силата на неговата вяра, както и тежестта на бабиния му бастун, който в редките случаи, когато не се използваше, стоеше зад вратата. Той можеше да каже наизуст всеки един стих от седемте Книги на Пророците, а така също и всяка една Божа Заповед. Знаеше всички Закони и Песни. Особено Законите.

Омнианците бяха Богобоязливи хора.

Имаше много неща, от които да се боят.

Стаята на Ворбис беше в горната Цитадела, което беше необичайно за обикновен дякон. Не беше молил за нея. Той рядко трябваше да моли за нещо. Съдбата си има собствен начин да бележи.

Освен това го посещаваха някои от най-могъщите мъже в Църковната йерархия.

Е, разбира се, не шестимата Върховни свещеници, нито пък самият Ценобиарх. Те не бяха чак толкова важни. Те бяха просто на върха. Хората, които действително управляват организациите, обикновено се намират няколко нива по-надолу, където все още е възможно да се свърши работа.

Хората обичаха да бъдат приятели с Ворбис, главно поради гореспоменатите умствени способности, които им подсказваха, по възможно най-деликатния начин, че не биха искали да бъдат негови врагове.

Двама от тях седяха сега при него. Те бяха Генерал Йам Фри’ит, който, каквото и да казват официалните регистри, беше човекът, управляващ по-голямата част от Божествения Легион, и Епископ Друнах, секретар на Йамския Конгрес. Хората може и да не мислят, че това е кой знае колко влиятелен пост, но това означава, че никога не са били протоколни секретари на среща между леко глухи старци.

Всъщност нито един от двамата не беше там. Те не говореха с Ворбис. Това беше една от ОНЕЗИ среши. Много хора не говореха с Ворбис и правеха всичко възможно, за да не се срещнат с него. Някои от абатите от най-отдалечените манастири неотдавна бяха привикани в Цитаделата, като бяха пропътували тайно дори по цяла седмица през лъкатушни местности, само и само със сигурност да не се присъединят към призрачните сенки, които посещаваха стаята на Ворбис. През последните няколко месеца Ворбис очевидно беше имал почти толкова посетители, колкото и Човекът в Желязната Маска.

Нито пък говореха. Но ако наистина СА БИЛИ там, и ако СА ВОДИЛИ някакъв разговор, той би протекъл така:

— А сега, — рече Ворбис — проблемът с Ефеб.

Епископ Друнах сви рамене.[3]

— Казват, че е несъществен. Не представлява никаква заплаха.

Двамата мъже погледнаха към Ворбис — човек, който никога не повишаваше глас. Беше много трудно да се разбере какво мисли той, често пъти дори и след като ти го е казал.

— Наистина ли? Дотук ли стигнахме? — попита той. — Не представлява никаква заплаха? След всичко, което сториха на горкия Брат Мърдък? А обидите към Ом? Това не трябва да остане така. Какво предлагате да бъде направено?

— Стига толкова война — рече Фри’ит. — Те се бият като луди. Не. Изгубихме вече твърде много.

— Те имат силни богове — каза Друнах.

— И още по-добри лъкове — каза Фри’ит.

— Няма друг Бог освен Ом — каза Ворбис, — Това, което Ефебианците вярват, че почитат, не са нищо друго освен джини и демони. Ако въобще може да бъде наречено почитане. Виждали ли сте това?

Той побутна напред свитък хартия.

— Какво е това? — предпазливо попита Фри’ит.

— Лъжа. Една история, която не съществува и никога не е съществувала… не… нещата… — Ворбис се поколеба, като се опитваше да си спомни една дума, която много отдавна беше излязла от употреба, — … като … приказките, които се разказват на децата, когато са твърде малки… думи, които хората използват, за да кажат… ъ-ъ…

— О! Игра — рече Фри’ит. Погледът на Ворбис го прикова към стената.

— Ти знаеш за тези неща?

— Аз… когато веднъж пътувах в Клач… — запъна се Фри’ит. Той видимо се окопити. Беше командвал сто хиляди души в битка. Не заслужаваше това.

Установи, че не смее да погледне Ворбис в лицето.

— Те танцуват танци — немощно каза той. — По светите им празници. Жените носят звънци по … И пеят песни. Всичко от първите дни на световете, когато боговете…

Той заглъхна.

— Беше отвратително — рече той. Щракна с кокалчетата на пръстите си — нещо, което правеше по навик, винаги когато беше разтревожен.

— В тази има техни богове — каза Ворбис. — Хора в маски. Можете ли да си го представите? Те имат бог на виното. Един стар пияница! А хората казват, че Ефеб не представлявал заплаха! А това…

Той хвърли още едно, по-дебело руло хартия върху масата.

— Това е далеч по-зле. Защото докато те почитат измислени богове по грешка, грешката им е в избора на боговете, а не в почитането. Но това…

Друнах го огледа предпазливо.

— Вярвам, че има и други преписи, дори и в Цитаделата — каза Ворбис. — Този принадлежеше на Сашо. Струва ми се, че ти ми го препоръча на служба, Фри’ит?

— Той винаги ми е правил впечатление като интелигентен и енергичен млад човек — отвърна генералът.

— Но предател — каза Ворбис, — и сега получава справедливото си възмездие. Може само да се съжалява, че не можахме да го накараме да ни каже имената на приятелите си еретици.

Фри’ит се бореше с внезапната вълна на облекчение. Погледът му срещна този на Ворбис.

Друнах наруши мълчанието.

— De Chelonian Mobile — високо каза той. — „Костенурката се Движи“. Какво означава това?

— Дори само ако ти кажа, това може да изложи душата ти на риска от хиляда години в ада — отвърна Ворбис. Погледът му още не изпускаше Фри’ит, който сега гледаше неподвижно в стената.

— Мисля, че това е риск, който много внимателно бихме могли да поемем — каза Друнах.

Ворбис сви рамене.

— Авторът твърди, че светът… се движи из бездната върху гърба на четири огромни слона — каза той.

Устната на Друнах увисна.

— Върху гърба? — попита той.

— Така се твърди — отговори Ворбис, с поглед все още върху Фри’ит.

— А те върху какво стоят?

— Авторът казва, че стоят върху черупката на огромна морска костенурка — каза Ворбис.

Друнах се ухили нервно.

— А тя върху какво стои? — попита той.

— Не виждам какъв е смисълът да се разсъждава върху какво стои тя — сряза го Ворбис, — след като всичко това не съществува!

— Разбира се, разбира се — бързо каза Друнах. — Това беше само напразно любопитство.

— Като повечето любопитство — рече Ворбис. — То води съзнанието но спекулативни пътища. И въпреки това човекът, който е написал това, си ходи жив и здрав на свобода в Ефеб, сега, в този момент.

Друнах хвърли бърз поглед към свитъка.

— Той пише тук, че е бил на кораб, който е плавал до някакъв остров на ръба, и че е погледнал отвъд и…

— Лъжи — спокойно каза Ворбис. — А даже и да не бяха лъжи, това не би имало никакво значение. Истината лежи във, а не отвъд. В думите на Великия Бог Ом, както са достигнали до нас чрез устата на избраните от него пророци. Очите ни могат да ни излъжат, но нашият Бог — никога.

— Но…

Ворбис погледна към Фри’ит. Генералът се потеше.

— Да? — попита той.

— Ами… Ефеб. Място, където лудите имат луди идеи. Всеки го знае. Може би най-мъдрият ход е да ги оставим да се пържат в собственото си безумие.

Ворбис поклати глава:

— За нещастие, дивите и необуздани идеи притежават обезпокоителната склонност да се разпространяват и да се закрепват.

Фри’ит трябваше да признае, че това е вярно. От опит знаеше, че верните и очевидни идеи, като например, неоспоримата мъдрост и преценка на Великия Бог Ом, за много хора бяха толкова неразбираеми, че на практика трябваше да ги убиеш, преди да открият грешката в мисленето си, докато опасните, неясни и погрешни идеи често имаха такава притегателна сила за някои хора, че те — той замислено потърка някакъв белег от рана — се криеха горе в планините и те замеряха с камъни, докато не ги накараш да се предадат от глад. Те по-скоро биха умрели, отколкото да видят здравия разум. Фри’ит го беше видял в най-ранна възраст. Беше разбрал, че здравият разум е в това да не умреш.

— Какво предлагате? — попита той.

— Църковният Съвет иска да преговаря с Ефеб — каза Друнах. — Знаете, че трябва да организирам делегация, която да тръгне утре.

— С колко войници? — попита Ворбис.

— Само охрана. В края на краищата, гарантирано ни е безопасно преминаване — каза Фри’ит.

— Гарантирано ни е безопасно преминаване — каза Ворбис. Прозвуча като многословна клетва. — А веднъж като влезете…?

Фри’ит искаше да каже: „Говорил съм с началника на Ефебианския гарнизон, а си мисля, че е човек на честта, макар че, разбира се, той всъщност е един презрян неверник и стои по-ниско и от червеите.“ Но това не беше нещо, което — той го чувстваше — е мъдро да се каже на Ворбис.

Вместо това той каза:

— Ще бъдем нащрек.

— Можем ли да ги изненадаме?

Фри’ит се поколеба.

— Ние? — попита той.

— Аз ще водя отряда — каза Ворбис. Последва мигновена размяна на погледи между него и секретаря. — Аз… бих искал да бъда далеч от Цитаделата за известно време. Смяна на въздуха. Освен това, не бива да оставяме Ефебианците да си мислят, че заслужават вниманието на върховен член на Църквата. Просто си мислех за възможностите, ако ни провокират…

Нервното щракане с пръсти на Фри’ит беше като плющене на камшик.

— Дали сме им дума…

— Не може да има помирение с неверниците — каза Ворбис.

— Но има практически съображения — каза Фри’ит толкова остро, колкото се осмеляваше. — Дворецът на Ефеб е лабиринт. Знам това. Има капани. Никой не може да влезе вътре без водач.

— А как влиза водачът? — попита Ворбис.

— Предполагам, че сам се води — отвърна генералът.

— От опит знам, че винаги има и друг начин — каза Ворбис. — Във всичко, винаги има и друг начин. Който Бог ще покаже, когато му дойде времето, можем да бъдем сигурни в това.

— Определено нещата биха били по-лесни, ако в Ефеб липсва стабилност — каза Друнах. — Той наистина крие определени… елементи.

— И ще бъде портата към целия бряг по Часовниковата стрелка — каза Ворбис.

— Е…

— Първо Джел, а след това Тсорт — каза Ворбис.

Друнах се опита да не види изражението на Фри’ит.

— Наш дълг е — каза Ворбис. — Наш свещен дълг. Не можем да забравим горкия Брат Мърдък. Той беше невъоръжен и сам.

Огромните сандали на Брута шляпаха послушно по настлания с каменни плочи коридор към голата килия на Брат Намрод.

Опитваше се да състави съобщения наум. Господарю, има една костенурка, която казва … Господарю, тази костенурка иска… Господарю, знаеш ли, чух от тази костенурка в пъпешите, че…

Брута никога не би се осмелил да мисли за себе си като за пророк, но имаше проницателната идея за изхода от всеки един разговор, който започва по този начин.

Много хора смятаха, че Брута е идиот. Той приличаше на такъв, като се почне от кръглото му открито лице, та се стигне чак до патравите му крака и изкривените навътре глезени. Освен това той имаше навика да мърда устни, докато мисли дълбоко, като че ли преговаряше всяко изречение. А беше така, защото точно това правеше. Мисленето не беше нещо, което се удаваше лесно на Брута. Повечето хора мислят автоматично, мисълта танцува из мозъка им, както статично електричество през облак. Поне на него така му се струваше. Докато той трябваше да конструира мислите си част по част на почивки, като някой, който строи стена. Краткият жизнен път на някой, комуто се подиграват, че има тяло като варел и крака, които създават усещането, че са готови да побегнат в противоположни посоки, му бяха оставили силната склонност да обмисля много внимателно всичко, което каже.

Брат Намрод лежеше проснат на пода пред статуя на Ом, Който Тъпче Безбожниците, с пръсти в ушите. Гласовете отново го безпокояха.

Брута се прокашля. Прокашля се отново.

Брат Намрод вдигна глава.

— Брат Намрод? — каза Брута.

— Какво?

— Ъ … Брат Намрод?

— Какво?

Брат Намрод отпуши уши.

— Да? — рече раздразнено.

— Хм. Има нещо, което трябва да видите. В. В градината. Брат Намрод?

Началникът на послушниците се изправи и седна. Лицето на Брута представляваше пламнал образ на безпокойството.

— Какво искаш да кажеш? — попита Брат Намрод.

— В градината. Трудно е да се обясни. Хм. Открих… откъде идват гласовете, Брат Намрод. И нали ти каза да се погрижа да те уведомя.

Старият свещеник изгледа Брута свирепо. Но ако някога някъде е съществувал безхитростен или човек без каквато и да била изтънченост на възприятията, то това беше Брута.

Страхът е странна почва. Той отглежда главно покорство като царевица, което расте в редици и прави плевенето лесно. Но понякога той отглежда и картофите на противопоставянето, които процъфтяват тайно под земята.

Цитаделата имаше много подземна територия. Това бяха ямите и тунелите на Квизицията. Имаше мазета и клоаки, забравени стаи, слепи улици, пространства зад древни стени, дори естествени пещери в самата каменна основа.

Това беше такава пещера. Пушек от огъня насред пода си пробиваше път навън през цепнатина на покрива и, в крайна сметка, в лабиринта от безброй комини и светлинни източници горе.

В танцуващите сенки имаше една дузина фигури. Те носеха груби качулки над безлични дрехи — безформени неща, направени от парцали, нищо, което да не може лесно да бъде изгорено след срещата, така че шаващите пръсти на Квизицията да не открият никакви улики.

Нещо в начина, по който повечето от тях се движеха, подсказваше хора, които са свикнали да носят оръжие. Тук-там по някоя улика. Стойка. Характерна дума.

На една стена на пещерата имаше рисунка. Беше неопределено овална, с три малки удължения на върха — средното — едва-едва по-голямо от другите две, и три на дъното, средното от които малко по-дълго и по-заострено. Детска рисунка на морска костенурка.

— Разбира се, той ще отиде в Ефеб — каза маска. — Няма да посмее да не го направи. Ще трябва да заприщи реката на истината при извора ѝ.

— Ще трябва да освободим каквото можем, тогава-каза друга маска.

— Трябва да убием Ворбис!

— Не в Ефеб. Когато това се случи, то трябва да се случи тук. Така че хората да знаят. Когато сме достатъчно силни.

— Ще бъдем ли някога достатъчно силни? — попита маска. Притежателят ѝ щракна нервно с кокалчета.

— Дори и селяните знаят, че нещо не е наред. Не можеш да спреш истината. Да заприщиш реката на истината? Но има течове с огромна сила. Не открихме ли за Мърдък? Ха! Убит в Ефеб, каза Ворбис.

— Един от нас трябва да отиде в Ефеб и да спаси Учителя. Ако той наистина съществува.

— Съществува. Името му е върху корицата на книгата.

— Дидактилос. Странно име. Означава „С Два Пръста“, знаете ли?

— Сигурно го почитат в Ефеб.

— Доведи го с теб, ако е възможно. И Книгата.

Една от маските изглежда се колебаеше. Кокалчетата ѝ отново изщракаха.

— Но дали хората ще се обединят зад… една книга? Хората имат нужда от повече от книга. Те са селяни. Не могат да четат.

— Но могат да слушат!

— Дори да е така… трябва да им бъде показано… те имат нужда от символ…

— Ние имаме символ!

Инстинктивно всички маскирани фигури се обърнаха да погледнат към рисунката на стената, неясна на светлината от огъня, но запечатана в мозъците им. Те гледаха истината, която често е внушителна.

— Костенурката се Движи!

— Костенурката се Движи!

— Костенурката се Движи!

Водачът кимна.

— А сега — каза той — ще теглим жребия…

Великият Бог Ом беснееше от ярост, или поне полагаше енергични усилия за това. Съществува граница за количество гняв, което може да се развихри на един инч от земята, но той сега беше точно на нея.

Той прокле мълчаливо един бръмбар, което е като да изливаш вода върху езеро. Все едно, това изглежда не промени нищо. Бръмбарът се отдалечи бавно и тежко.

Прокле един пъпеш до девето коляно, но нищо не се случи. Опита с напаст от циреи. Пъпешът просто си седеше там и лекичко зрееше.

Само защото беше временно притеснен, целият свят си мислеше, че може да се възползва. Е, когато Ом се върне обратно в подобаващата си форма и сила, каза си той, ще бъдат Предприети Стъпки. Племената Бръмбари и Пъпеши ще си мечтаят никога да не са били създавани. И нещо наистина ужасно ще се случи на всички орли. И… и ще има света божа заповед да се засадят повече марули…

Когато голямото момче пристигна обратно с восъчно-бледия мъж, Великият Бог Ом не беше в настроение за шеги. Освен това, от гледна точка на костенурката, дори и най-красивият човек е само чифт ходила, далечна щръкнала глава и, там някъде горе, обърнатият край на чифт ноздри.

— Какво е това? — изръмжа той.

— Това е Брат Намрод — Рече Брута. — Началникът на послушниците. Той е много важен.

— Аз не ти ли казах да не ми водиш някой дебел, стар педераст! — изкрещя гласът в главата му. — За тая работа очните ти ябълки ще изцвърчат върху шишове от огън!

Брута коленичи на земята.

— Не мога да ида при Висшия Свещеник — каза той възможно най-търпеливо. — Послушниците даже не ги допускат в Големия Храм, освен при особени случаи. Квизицията ще ме Научи на Грешката в Моето Мислене, ако ме хванат. Такъв е Законът.

— Глупак с глупак! — изкрещя костенурката.

Намрод реши, че е време да заговори.

— Послушнико Брута — рече той, — каква е причината да говориш на една малка костенурка?

— Защото… — Брута се запъна. — Защото тя ми говори… не е ли така?

Брат Намрод погледна надолу към малката, едноока глава, която надничаше изпод черупката.

Той беше, общо взето, благ човек. Понякога демоните и дяволите наистина пъхаха тревожни мисли в главата му, но той имаше грижата те да си седят там и по никой начин, в буквалния смисъл на думата, не заслужаваше да бъде наречен с името, с което го нарече костенурката, и за което всъщност, ако го беше чул, щеше да си помисли, че има нещо общо с педално-крачния механизъм. Освен това, той много добре знаеше, че е възможно да се чуят гласове, приписвани на демони и, понякога, на богове. Костенурките бяха нещо ново. Костенурките го караха да се безпокои за Брута, когото той винаги беше приемал като добродушна буца, която ще направи без никакво оплакване всичко, за което я помолят. Разбира се, много послушници ставаха доброволци за почистването на помийните ями и волските обори, водени от странната вяра, че светостта и набожността имат нещо общо с това да си затънал до коленете в мръсотия. Брута никога не проявяваше желание, но ако му се кажеше да направи нещо, той го правеше, не от желание да впечатли някого, а проста защото му е било казано. А сега говореше на костенурки.

— Мисля, че трябва да ти кажа, Брута — рече той, — че тя не говори.

— Не я ли чуваш?

— Не я чувам, Брута.

Тя ми каза, че е… — Брута се поколеба. — Каза ми че е Великият Бог.

Той потрепери. Баба му би го ударила с нещо тежко сега.

— А! Е, ами виж, Брута — рече Брат Намрод, като леко се отдръпна, — такива неща не са непознати сред младите мъже, наскоро Призовани в Църквата. Смея да кажа, че ти си чул гласа на Великия Бог, когато бе Призован, не е ли така? Ммм?

Метафорите нямаха ефект при Брута. Спомни си гласа на баба си. Той беше не толкова Призван, колкото Изпратен. Все едно, той кимна.

— И при твоя… ентусиазъм просто е съвсем естествено да мислиш, че чуваш Великия Бог Ом да ти говори — продължи Намрод.

Костенурката подскачаше нагоре-надолу.

— Гръм да те порази! — изкрещя тя.

— Мисля, че физическите упражнения ще те оправят — рече Намрод. — И много студена вода.

— Във вечни мъки да се гърчиш!

Намрод посегна и вдигна костенурката, като я обърна по гръб. Тя размаха ядосано крака.

— Как е влязла тук, ммм?

— Не знам. Брат Намрод — прилежно отвърна Брута.

— Ръката ти да изсъхне и да окапе дано! — крещеше гласът в главата му.

— Много хубаво месо има по тия животинки, да знаеш — продължаваше началникът на послушниците. Той видя изражението върху лицето на Брута.

— Погледни от тази гледна точка — рече той. — Великият Бог Ом — да се светят рогата му — той би ли се появил някога в долно създание като това? Бик — да разбира се, орел — сигурно, и, струва ми се веднъж като лебед … но костенурка?

— На половите ти органи да им поникнат крила и да отлетят, дано!

— В крайна сметка — продължаваше Намрод без ни най-малко да подозира за скрития хор в главата на Брута, — какви чудеса би могла да направи една костенурка? Ммм?

— Глезените ти да бъдат строшени в челюстите на гиганти!

— Да превърне марулята в злато, може би? — рече Брат Намрод с веселия глас на онези благословени, които нямат чувство за хумор. — Да мачка мравки под нозете си? Ха-ха-ха.

— Ха-ха — послушно повтори Брута.

— Ще я занеса в кухнята, да не ти пречи — каза началникът на послушниците. — Те правят прекрасна супа. И няма да чуваш никакви гласове повече, можеш да бъдеш сигурен в това. Огънят лекува всички Глупости, нали така?

— Супа?

— Ъ-ъ… — започна Брута.

— Червата ти да се намотаят около дърво чак докато не съжалиш за това!

Намрод огледа градината. Изглеждаше пълна с пъпеши, тикви и краставици. Той потрепери.

— Много студена вода, това му е цаката — повтори той. — Много, много вода. — Той отново сиря погледа си върху Брута. — Ммм?

И се запъти към кухните.

Великият Бог Ом беше обърнат нагоре с краката в кошница в една от кухните, полузаровен под стиска билки и някакви моркови.

Една обърната наопаки костенурка ще се опита да се изправи най-напред като протегне врат докъдето може и като се опита да използва главата си като лост. Ако това не проработи, тя ще размаха неистово крака, в случай че това я разклати и преобърне.

Една обърната наопаки костенурка е деветото поред най-покъртително нещо в цялата мултивселена.

Обърната наопаки костенурка, която знае какво е следващото, което ще ѝ се случи, е, ами, поне на четвърто място в класацията.

Най-бързият начин да се убие костенурка за тенджерата, е да се пусне във вряща вода.

Кухни, килери и занаятчийски работилници, принадлежащи на гражданското население на Църквата, подкопаваха Цитаделата.[4] Това беше само едно от тях — мазе с опушен таван, чиято точка на фокусиране представляваше сводеста камина. Пламъци бучаха нагоре по комина. Дребни кученца, въртящи шишове, подскачаха в механизмите си. Сатъри се вдигаха и падаха върху дъските за рязане.

На едната страна на огромното огнище, сред многобройните други почернели казани, малка тенджера с вода вече започваше да кипи.

— Червеите на отмъщението да ти изядат черните ноздри, дано! — пищеше Ом и риташе яростно с крака. Кошницата се залюля.

Една космата ръка се пресегна вътре и отмести билките.

— Ястреби да ти изкълват черния дроб!

Една ръка се протегна отново и взе морковите.

— Хиляди пъти да се порежеш дано!

Една ръка се пресегна и взе Великия Бог Ом.

— Гъбите-канибали на…!

— Затваряй си устата — изсъска Брута, докато напъхваше костенурката под плаща си.

Той се запромъква към вратата, незабелязан в общия кулинарен хаос.

Един от готвачите го погледна и повдигна вежда.

— Само трябваше да взема това обратно — изломоти Брута, като измъкна костенурката и я размаха като да си помогне. — Заповед на дякона.

Готвачът се намръщи, после сви рамене. Всички до един без изключение се отнасяха с послушниците като с най-нисшата форма на живот, но заповеди от йерархията трябваше да се изпълняват без никакви въпроси, освен ако задаващият ги не искаше самият той да се озове изправен пред по-важни въпроси, като например дали е възможно или не да отиде в рая, след като е бил изпечен жив.

Когато се озоваха навън на двора, Брута се облегна на стената и издиша.

— Очните ти ябълки да…! — започна костенурката.

— Още една дума — рече Брута, — и си обратно в кошницата.

Костенурката млъкна на часа.

— Както изглежда, най-вероятно ще си имам неприятности заради това, че пропуснах Сравнителна Религия с Брат Уелк — каза Брута. — Но Великият Бог е сметнал за необходимо да направи горкия човек късоглед, така че той може би няма да забележи, че не съм там; само че ако забележи, ще трябва да кажа какво съм направил, защото да се говорят лъжи на Брат е грях и Великият Бог ще ме изпрати в ада за един милион години.

— В този конкретен случай мога да бъда снизходителен — каза костенурката. — В краен случай, не повече от хиляда години.

— Баба ми ми казваше, че така или иначе ще ида в ада, когато умра — рече Брута, без да обръща внимание на това. — Да си жив е грях. Има логика в това, тъй като щом си жив, ти съгрешаваш всеки ден.

Погледна надолу към костенурката.

— Знам че не си Великият Бог Ом — да се светят рогата му — защото, ако бях докоснал Великия Бог Ом — да се светят рогата му — ръцете ми щяха да изгорят. Великият Бог никога не би се превърнал в костенурка, както казваше Брат Намрод. Но казано е в Книгата на Пророка Сена, че докато той се скитал из пустинята, духовете на земята и въздуха му заговорили, така че, чудех се, дали ти не си бил един от тях.

Костенурката го удостои за кратко с едноокия си поглед. После рече:

— Един такъв висок? С гъста брада? И очи, дето непрекъснато подскачат?

— Какво? — попита Брута.

— Мисля, че си го спомням — каза костенурката. — Очите му подскачаха, когато говореше. А той говореше непрекъснато. Сам на себе си. Ходеше много по скалите.

— Той броди из пустошта цели три месеца — каза Брута.

— Това обяснява нещата, тогава — каза костенурката. — Там няма много нещо за ядене, дето да не е гъби.

— Може би ти си демон — каза Брута — Септатюхът ни забранява да говорим с Демони. Но с упорстващите демони, казва Пророк Фруни, може да укрепне вярата ни…

— Зъбите ти да изгорят от нажежена до червено топлина, дано!

— Моля?

— Кълна се в себе си, че аз съм Великият Бог Ом, най-великият от боговете!

Брута потупа костенурката по черупката.

— Нека ти покажа нещо, демоне.

Усещаше как вярата му расте, ако се заслушаше силно.

Това не беше най-голямата статуя на Ом, но беше най-близката. Беше ниско долу на нивото на ямите, запазено за затворници и еретици. И беше направена от метални плочки, занитени една за друга.

Ямите бяха изоставени, ако не се броят няколкото послушници, които бутаха тежка количка в далечината.

— Това е голям бик — рече костенурката.

— Самият Велик Бог Ом в едно от земните му превъплъщения! — гордо изрече Брута. — И казваш, че ти си той?

— В последно време не съм добре — каза костенурката.

Мършавият ѝ врат се протегна още повече навън.

— На гърба му има врата — рече тя. — Защо има врата на гърба му?

— За да бъдат слагани грешниците вътре — отвърна Брута.

— А защо има още една на корема му?

— За да бъдат изваждани пречистените въглени — каза Брута. — А пушекът излиза от ноздрите му, като знак към безбожниците.

Костенурката проточи врат към редиците от врати с решетки наоколо. Вдигна поглед към покритите със сажди стени. Погледна надолу към сега вече празния огнен ров под железния бик. Стигна до някакво заключение. Примигна с единственото си око.

— Хора? — най-сетне каза тя. — Вие печете хора в него?

— Ето — победоносно каза Брута. — Така ти доказваш че не си Великия Бог! Той щеше да знае, че разбира се не горим хора там вътре. Да горим хора там вътре? Това би било нечувано!

— А! — рече костенурката. — Тогава какво…?

Той е за унищожаване на еретическите вещи и на други такива боклуци — каза Брута.

— Много разумно — каза костенурката.

— Грешниците и престъпниците се пречистват от огъня в ямите на Квизицията или понякога пред Големия Храм — каза Брута. — Великият Бог би знаял това.

— Мисля, че трябва да съм го забравил — тихо отвърна костенурката.

— Великият Бог Ом — да се светят рогата му — би знаял, че Той Самият е казал на Пророк Уолспър… — Брута се прокашля и счупи вежди в кривогледо изражение което означаваше, че начева сериозна мисъл.

— „Нека светият огън да унищожи напълно неверника“. Това е стих шейсет и пет.

— Аз ли съм го казал?

— В Годината на Милостивия зеленчук Епископ Крийбълпхор е покръстил един демон единствено със силата на разума — отвърна Брута. — На практика той влязъл в Църквата и станал протодякон. Или поне така казват.

— Нямам нищо против борбата — започна костенурката.

— Лъжовният ти език не може да ме изкуши влечуго — каза Брута. — Защото аз съм силен във вярата си.

Костенурката изръмжа от усилието.

— Гръм да те порази!

Малък, съвсем малък черен облак се появи над главата на Брута и малка, съвсем малка мълния леко опърли едната му вежда.

Имаше сила почти колкото искрата, която изскача от козината на котка в горещо сухо време.

— Ох!

— Сега вярваш ли ми? — попита костенурката.

На покрива на Цитаделата духаше малко вятър. Той предлагаше също така и добър изглед към високата пустиня.

Фри’ит и Друнах изчакаха малко, докато възобновят дишането си.

После Фри’ит каза:

— Тук горе на безопасно място ли сме?

Друнах вдигна очи. Един орел кръжеше над сухите хълмове. Улови се, че се чуди колко ли добър е слухът на орела. Той определено беше добър в нещо. Дали това не беше чуването? Би могъл да чуе създание половин миля под себе си в тишината на пустинята. Какво по дяволите… не би могъл и да говори, нали така?

— Може би — рече той.

— Мога ли да ти имам доверие? — попита Фри’ит.

— А аз мога ли да ти имам доверие?

Фри’ит забарабани с пръсти по парапета.

— Уф! — каза той.

И в това беше проблемът. Това беше проблемът на всички наистина тайни общества. Те бяха тайни. Колко члена имаше Движението на Костенурката? Никой не знаеше точно. Как се казваше човекът до теб? Други двама членове знаеха това, защото те са го въвели, но кои бяха те зад тези маски? Защото знанието беше опасно. Ако знаеш, инквизициите можеха бавно да го измъкнат от теб. Така че, човек имаше грижата да не знае. Това правеше разговорите по време на килийните срещи много по-лесни, а извън тях — невъзможни.

Това беше проблемът на всички колебливи конспиратори в цялата история: как да се занимаваш с конспирация без всъщност да промълвиш и дума на съконспиратор, на когото нямаш вяра, и който, вероятно, ако бъде донесено, ще насочи обвинителния нажежен ръжен на прегрешението срещу теб.

Малките капчици пот по челото на Друнах въпреки топлия вятър подсказваха, че в същото това време секретарят се терзае. Но не го доказваха. А колкото до Фри’ит, да не умира му се беше превърнало в навик.

Той нервно изщрака с пръсти.

— Свещена война — каза той. Това беше достатъчно безопасно. Изречението не включваше ни най-малката вербална улика за това какво мисли Фри’ит за перспективата. Той не беше казал: „О, боже, никаква Проклета свещена война, тоя човек луд ли е? Някакъв идиот-мисионер е убит, някакъв човек пише някакви глупости за формата на света, и ние трябва да ходим да се бием?“ Ако го притиснеха, а всъщност, ако го разпънеха и му изпотрошаха костите, той винаги можеше да заяви, че е имал предвид: „Най-после! Това е възможност, която в никакъв случай не бива да се пропусне, да умрем величаво за Ом — единственият истински Бог, който ще Стъпче Нечестивците с Копита от Желязо!“ Не че щеше да има кой знае каква разлика, показанията никога не помагаха, след като веднъж вече си попаднал в дълбоките подземия, където обвинението притежаваше статута на доказателство, но това поне може би щеше да остави у един-двама инквизитори усещането, че може просто да са сбъркали.

— Разбира се, Църквата е далеч по-малко войнстваща през последните век-два — каза Друнах, докато гледаше надолу към пустинята. — Доста се е ангажирала със светските проблеми на империята.

Твърдение. Нито една пукнатина в него, където би могла да се вмъкне машина за разкъсване на костите.

— Но спомни си кръстоносния поход срещу Ходгсонитите — сдържано каза Фри’ит. — И Покоряването на Мелхиоритите. А така също и Разобличаването на лъжливия пророк Зеб. Както и Поправянето на Асхелианците, и Опрощаването на греховете на…

— Но всичко това беше само политика — каза Друнах.

— Хмм. Да. Разбира се, прав си.

— Както и, разбира се, никой не може да подлага на каквото и да било съмнение мъдростта на една война, която да увеличи славата и величието на Великия Бог.

— Не. Никой не може да се съмнява в това — каза Фри’ит, който беше пребродил много бойни полета на следващия ден след величествената победа, когато човек има предостатъчна възможност да види какво означава да спечелиш. Омнианците забраняваха употребата на каквито и да било опиати. В случаи като този забраната действаше сурово, когато човек не смееше да си легне от страх пред собствените си сънища.

— Великият Бог не беше ли заявил, чрез Пророка си Абис че няма по-велика и по-достойна жертва от тази да жертваш собствения си живот за Бога?

— Наистина, така беше — каза Фри’ит.

Не можеше да не си спомни, че Абис беше стоял епископ в Цитаделата цели петдесет години, преди Великият Бог да го Избере. Врагът никога не беше излизал срещу него с вик и със сабя в ръката. Той никога не беше поглеждал в очите някого, който му желае смъртта — не, естествено, че беше, през цялото време, защото, разбира се, Църквата си имаше своя политика — но поне не те бяха държали средствата за този край в ръцете си навремето.

— Да умреш геройски за вярата си е благородно нещо — изпя монотонно Друнах, като че ли изчиташе думите от вътрешно табло за обяви.

— Така ни казват и пророците — рече Фри’ит нещастно.

Великият Бог се движеше по мистериозни начини, това той знаеше. Без съмнение, Той избираше пророците Си, но като че ли Той сякаш се нуждаеше от помощ. Може би беше твърде зает, за да избира Сам. Изглежда имаше далеч повече срещи, много повече кимане, много повече размяна на погледи отколкото дори по времето на службите в Големия Храм.

Определено имаше огън у младия Ворбис — колко лесно беше да скача от една мисъл на друга. Това беше човек, белязан от съдбата. Една мъничка част от Фри’ит, частта, която беше преживяла значителна част от живота си в палатки, по която бяха стреляли доста и която се беше озовавала насред схватки, където човек може да бъде убит еднакво лесно, както от враг, така и от съюзник, добавяше: или поне от нещо друго. Това беше частта от него, която се очакваше да прекара цялата вечност из всички всевъзможни адове, но тя вече беше натрупала достатъчно опит.

— Знаеш ли, че пътувах много, когато бях доста по-млад? — попита той.

— Чувал съм те често да разказваш извънредно интересно за пътуванията си в езическите земи — учтиво отвърна Друнах. — Често споменаваш звънци.

— Разказвал ли съм ти някога за Кафявите Острови?

— Далеч отвъд края на света — каза Друнах. — Спомням си. Където хлябът расте по дърветата, а младите жени намират малки бели топки в стридите. Гмуркат се за тях, разказваше ти, без да носят даже и…

— Спомням си нещо друго — каза Фри’ит. Това беше самотен спомен, на открито, само с едни голи шубраци под мораво небе. — Там морето е силно. Има големи вълни, много по-големи от тези в Кръглото Море, разбираш ли, и хората гребат отвъд тях, за да ловят риба. Върху странни дървени дъски. А когато искат да се върнат на брега, изчакват вълна и тогава… се изправят върху нея, и тя ги отнася чак до брега.

— Най ми хареса историята за младите жени-плувкини рече Друнах.

— Понякога има много големи вълни — каза Фри’ит, без да му обръща внимание. — Нищо не може да ги спре. Но ако ги яхнеш, няма да се удавиш. Това е което научих.

Друнах улови блясъка в очите му.

— Ах! — каза той и кимна. — Колко хубаво от страна на Великия Бог да сложи такива поучителни примери по нашия път.

— Номерът е да прецениш силата на вълната — каза Фри’ит. — И да я яхнеш.

— Какво става с онези, които не успяват?

— Удавят се. Често. Някои от вълните са много големи.

— Природата на вълните е често такава, доколкото разбирам.

Орелът още кръжеше. Ако беше разбрал нещо, поне не го показваше.

— Полезни факти, които човек да има наум — рече Друнах, внезапно развеселен. — Ако някога човек се озове в езическите земи.

— Наистина.

От молитвените кули навсякъде в границите на Цитаделата, дяконите нареждаха монотонно поредната служба.

Брута трябвате да бъде в клас. Но отците-възпитатели не бяха много строги с него. В края на краищата, той беше пристигнал, запознат до съвършенство с всяка една Книга от Септатюха и знаеше всички молитви и химни наизуст, благодарение на баба си. Вероятна приемаха, че е полезен. Като услужливо правеше неща, които никой друг не искате да прави.

Той прекопаваше бобените редици заради самото прекопаване. Великият Бог Ом, макар и понастоящем малкият бог Ом, ядеше листо от маруля.

През целия си живот, мислеше си Брута, съм знаел, че Великият Бог Ом — той направи знака на свещените рога някак апатично — е… ъ… ъ… нещо велико в небето, или понякога, когато слезе долу в света, е като огромен бик или лъв, или… все едно, нещо голямо. Нещо, което да гледаш с почит и уважение. Някак си костенурка не е съвсем същото. Опитвам се с всички сили… но не е същото. И като го слушам да говори за СептАрхите, сякаш са били просто… просто някакви побъркани старчоци… всичко е като сън…

Някъде в дъждовните гори на Брутовото подсъзнание изникна пеперудата на съмнението и размаха експериментално крило, без въобще да знае какво казва теорията на хаоса за тези неща…

— Сега се чувствам доста по-добре — каза костенурката. — По-добре от много месеци насам.

— Месеци? — попита Брута. — От колко време си… болен?

Костенурката стъпи с единия си крак върху листо.

— Какъв ден сме днес? — попита тя.

— Десети Груни — отвърна Брута.

— Така ли? Коя година?

— Ъъ… Умозрителната Змия… какво искаш да кажеш с това „коя година“?

— Тогава… значи три години — отвърна костенурката. — Това е добра маруля. И това Аз ти го казвам. Горе в хълмовете няма марули. Малко живовляк, една-две трънки. Дай ми още едно листо.

Брута изскубна едно от най-близката маруля. И, о чудо!, помисли си той, появи се ново листо.

— И щеше да се превърнеш в бик? — попита.

— Отворих очи… око… и бях костенурка.

— Защо?

— Откъде да знам? Не знам! — излъга костенурката.

— Но ти… ти си всезнаещ — каза Брута.

— Това не означава, че знам всичко.

Брута прехапа устни.

— Хм. Да. Това значи.

— Сигурен ли си?

— Да.

— Мислех, че беше всемогъщ.

— Не. Това значи, че можеш всичко. И наистина можеш. Така се казва в Книгата на Оссори. Той беше един от Великите Пророци, нали знаеш. Надявам се — добави Брута.

— Кой му е казал, че съм всемогъщ?

— Ти.

— Не, не съм.

— Е, той каза, че ти си му казал.

— Въобще не си спомням никакъв Оссори — промърмори костенурката.

— Ти си му заговорил в пустинята — каза Брута. — Трябва да си спомниш. Беше висок осем стъпки? С много дълга брада? И огромен жезъл? И блясъкът на светите рога струеше от главата му? — Той се поколеба. Но той беше виждал статуите и светите икони. Те не можеше да грешат.

— Никога не съм срещал подобен — каза малкият бог Ом.

— Може и да е бил малко по-нисък — предположи Брута.

— Оссори, Оссори — рече костенурката. — Не… не… бих казал, че съм…

— Той каза, че си му заговорил от огнен стълб — каза Брута.

— О, този Оссори ли? — каза костенурката. — Огнен стълб. Да.

— И си му продиктувал Книгата на Оссори — рече Брута. — Която съдържа Наставленията, Портите, Клетвените Отричания и Заповедите. 193 глави.

— Не мисля, че съм направил всичко това — рече Ом с нотка съмнение в гласа. — Сигурен съм, иначе щях да запомня 193 глави.

— Какво му каза тогава?

— Доколкото си спомням, беше „Ей, я виж какво мога да направя!“ — каза костенурката.

Брута се облещи срещу нея. Костенурката изглежда се притесни, доколкото това е възможно за костенурка.

— Дори боговете обичат да се отпускат малко — рече тя.

— Стотици хиляди хора живеят, съблюдавайки Клетвените Отричания и Заповедите! — озъби се Брута.

— Е и? Не ги спирам — рече Ом.

— Ако ти не си ги продиктувал, тогава кой?

— Не питай мен. Аз не съм всезнаещ!

Брута се тресеше от гняв.

— А Пророка Абис? Предполагам, че все някои му е дал Допълненията, нали така?

— Не съм бил аз…

— Те са изписани върху оловни плочи, високи десет стъпки!

— Е, добре, трябва да съм бил аз, така ли? Аз винаги си нося по един тон оловни плочи под ръка, в случай че срещна някой в пустинята, нали?

— Какво! Ако не си му ги дал ти, тогава кой го е направил?

— Не знам. Откъде да знам? Не мога да бъда навсякъде!

— Ти си вездесъщ!

— Кой казва така?

— Пророк Хашими!

— Никога не съм го срещал!

— О? О? Значи, предполагам, че не ти си му дал Книгата на Творението, значи?

— Каква Книга на Творението?

— Искаш да кажеш, че не знаеш?

— Не!

— Тогава кой му я е дал?

— Не знам! Може сам да я е написал!

Брута ужасено закри устата си с ръка.

— Тввъъ богухлфхъ!

— Какво?

Брута отмести ръка.

— Казах, че това е богохулство!

— Богохулство? Как мога аз да богохулствам? Аз съм бог!

— Не ти вярвам!

— Ха! Още една мълния ли искаш?

— Ти на това мълния ли му викаш?

Брута беше почервенял и трепереше. Костенурката тъжно провеси глава.

— Добре, добре. Признавам, че не беше кой знае какво — рече тя. — Ако бях по-добър, ти щеше да си вече само чифт сандали и пушек, който излиза от тях. — Тя изглеждаше нещастна. — Нищо не разбирам. Такова нещо не ми се е случвало никога по-рано. Възнамерявах да се превърна в огромен ревящ бял бик за една седмица, а се озовах костенурка за цели три години. Защо? Не знам, а се предполага да знам всичко. Според тези твои пророци, които твърдят, че са ме срещали, де. Знаеш ли, мене въобще никои не ме чу? Опитвах се да говоря на козари и други такива, а те никога не ми обръщаха внимание! Бях започнал да си мисля, че съм костенурка, която сънува, че е бог. Толкова лошо беше започнало да става.

— Може би си точно това — каза Брута.

— Краката ти да се разплуят в дънери, дано! — сряза го костенурката.

— Но… но — каза Брута, — ти казваш, че пророците са били… само хора, които са записвали разни неща!

— Точно такива са били!

— Да, но не са били от теб!

— Някои от тях са били, може би — каза костенурката. — Аз… съм забравил толкова много, през последните няколко години.

— Но ако ти си бил тук долу като костенурка, тогава кой е слушал молитвите? Кой е приемал жертвоприношенията? Кой е съдел мъртвите?

— Не знам — каза костенурката. — Кой го е правел преди?

— Ти!

— Така ли?

Брута запуши с пръсти уши и начена третия стих от „О, чудо! Неверниците бягат от гнева на Ом“.

След няколко минути костенурката измъкна глава изпод черупката си.

— Та така — започна тя, — преди да изгорите живи неверниците… пеете ли им първо?

— Не!

— А! Милостива смърт. Мога ли да кажа нещо?

— Ако се опиташ да изкушиш вярата ми още веднъж…

Костенурката млъкна. Ом зарови из отслабващата си памет. После задраска с лапа в праха.

— Аз… спомням си един ден… летен ден… ти беше… на тринайсет години…

Сухият нисък глас продължи да нарежда монотонно. Устата на Брута се оформи около едно бавно разширяващо се „О“.

Най-после той рече:

— Откъде знаеш това?

— Нали вярваш, че Великият Бог Ом вижда всичко, което правиш?

— Ти си костенурка, не може да си…

— Когато беше почти четиринайсетгодишен и баба ти те беше набила затова, че си откраднал сметана от килера, което в действителност не беше направил, тя те заключи в стаята ти и ти каза: „Де да можеше да те…“.

Ще има знак, мислеше Ворбис. Винаги има знак, за хора, които го търсят. Мъдрият човек винаги се озовава на пътеката на Бога.

Той крачеше бавно из Цитаделата. Винаги държеше да прави ежедневните си разходки през някои от по-нисшите нива, макар че, разбира се, винаги по различно време и по различен маршрут. Дотолкова, доколкото Ворбис получаваше някаква наслада в живота, или поне, която по някакъв начин можеше да бъде разпозната от нормално човешко същество, то тя беше в това да види лицата на скромните членове на Духовенството, когато свиваха зад някой ъгъл и се озоваваха очи в очи с Дякон Ворбис от Квизицията. Винаги следваше онова леко поемане на дъх, което говори за нечиста съвест. Ворбис обичаше да вижда добре нечистите съвести. Те бяха за това. Вината беше смазката, в която се въртят колелата на властта.

Той сви зад един ъгъл и видя, издраскан грубо върху стената отсреща, неравен овал с четири крака и още по-груба глава и опашка.

Той се усмихна. Напоследък те като че ли бяха станали повече. Нека ереста нагнои, нека излезе на повърхността като цирей. Ворбис знаеше как да държи ножа.

Но секундата или две размисъл го бяха накарали да подмине един завой и, вместо това, той излезе навън на слънчевата светлина.

За един миг се изгуби, въпреки цялото си познание върху страничните пътечки на църквата. Това беше една от пазените със стени градини. Около чудесен посев с висока декоративна Клачианска пшеница, бобени филизи извиваха червени и бели цветове нагоре към слънцето; а измежду бобените редици върху прашната почва кротко се печаха пъпеши. В нормалния случай Ворбис би отбелязал и би одобрил това пълноценно използване на пространството, но в нормалния случай Ворбис не би срещнал един дебеличък, млад послушник, който се търкаляше напред-назад в праха с пръсти в ушите.

Ворбис се втренчи долу в него. После побутна Брута със сандал.

— Какво те боли, синко?

Брута отвори очи.

Не бяха много високопоставените членове на йерархията, които разпознаваше. Дори и Ценобиархът беше далечно петно в тълпата. Но всеки познаваше Ворбис ексквизитора. Нещо около него се проектираше върху съвестта на човек още в първите няколко дни след пристигането му и Цитаделата. От Бога просто се страхуваха формално и по навик, докато от Ворбис се ужасяваха.

Брута припадна.

— Колко странно — каза Ворбис.

Съскане го накара да се огледа.

До крака му стоеше малка костенурка. Докато той гледаше свирепо, тя се опита да отстъпи назад, като през цялото време го зяпаше и съскаше като чайник.

Той я вдиша и я разгледа внимателно, докато я премяташе из ръцете си. После огледа градината, докато не откри едно място, цялото огряно от слънцето и остави влечугото на земята, по гръб. След като помисли един миг, той взе няколко камъчета от една от зеленчуковите лехи и ги вклини под черупката, за да не се прекатурне влечугото от собствените си движения.

Ворбис вярваше, че никога не бива да се пропуска възможността да се придобият повече езотерични познания, та отметна наум да се върне отново след няколко часа, за да види как върви, ако му позволеше работата.

После насочи вниманието си към Брута.

Съществуваше ад за богохулниците. Съществуваше ад за оспорващите законната власт. Съществуваха цял куп адове за лъжците. Съществува сигурно ад и за малките момченца, които си пожелават бабите им да са мъртви. Имаше предостатъчно адове, през които да минеш.

Това беше дефиницията на вечността; това беше пространството от времето, измислено от Великия Бог Ом, което да гарантира, че всеки ще получи наказанието, което заслужава.

Омнианците имаха безброй много адове.

В момента Брута минаваше през всички тях.

Брат Намрод и Брат Ворбис гледаха към него, докато той се мятате и въртеше в леглото като заседнал в пясъка кит.

— От слънцето е — рече Намрод, сега вече почти спокоен след първоначалния шок, че ексквизиторът е дошъл да го търси. — Горкото момче работи по цял ден в онази градина. Нямаше начин да не се случи.

— Опитвали ли сте да го биете? — попита Брат Ворбис.

— Съжалявам, че трябва да го кажа, но да набиеш младия Брута е като да се опиташ да нашибаш дюшек — отвърна Намрод. — Той вика „Оу!“, но аз мисля, че е само защото иска да демонстрира желание. Много добронамерено момче е този Брута. Той е този, за когото ви говорих.

— Не изглежда много умен — каза Ворбис.

— Не е — отвърна Намрод.

Ворбис кимна одобрително. Прекалената интелигентност у послушник беше смесена благословия. Понякога тя можеше да бъде канализирана да работи за все по-величавата слава на Ом, но често причиняваше… е, не проблеми, тъй като Ворбис знаеше прекрасно какво да прави с неправилно използваната интелигентност, но създаваше ненужна работа.

— И въпреки това ти ми казваш, че наставниците му се изказват много добре за него — каза той.

Намрод сви рамене.

— Много е послушен — рече той. — А и… ами, паметта му.

— Какво паметта му?

— Толкова е голяма — отвърна Намрод.

— Има добра памет?

— Добра не е точната дума. Тя е съвършена. Той знае наизуст целия Септ…

— Хммм? — рече Ворбис.

Намрод улови погледа на дякона.

— Толкова съвършена, ами, колкото може да бъде нещо в този толкова несъвършен свят — промърмори той.

— Предан и начетен младеж — каза Ворбис.

— Ъ — започна Намрод, — не. Той не може да чете. Нито да пише.

— А! Мързеливо момче.

Дяконът не беше човек, който познава сивите тонове. Устата на Намрод се отваряше и затваряше безмълвно, докато той търсеше подходящите думи.

— Не — каза той. — Той се опитва. Сигурни сме, че се опитва. Той просто изглежда не може да направи… не може да проумее връзката между звуците и буквите.

— Били ли сте го за това, поне?

— Изглежда няма почти никакъв ефект, дяконе.

— Как тогава е станал такъв способен ученик?

— Слуша — отвърна Намрод.

Никой не слушаше така, както Брута, помисли си той. Това правеше обучението му много трудно. Беше като… беше като да си в много голяма пещера. Всичките ти думи просто изчезваха в ненаситните дълбини на Брутовата глава. Абсолютната концентрирана абсорбция можеше да доведе невнимателните възпитатели до заекваща тишина, тъй като всяка дума, която отронваха, попиваше в Брутовите уши.

— Той слуша всичко — каза Намрод. — И гледа всичко. Попива всичко.

Ворбис се вгледа в Брута.

— И никога не съм го чул да каже нелюбезна дума — каза Намрод. — Другите послушници му се подиграват понякога. Викат му Големия Ням Вол. Знаете това, нали?

Погледът на Ворбис погълна големите като свински бутове ръце и краката като дървесни дънери на Брута.

Явно се замисли сериозно.

— Не може да чете и пише — каза Ворбис. — Но е изключително предан, казваш?

— Верен и предан — каза Намрод.

— И има добра памет — промърмори Ворбис.

— Нещо повече — каза Намрод. — Тя въобще не прилича на памет.

Ворбис явно стигна до решение.

— Изпрати го при мен, когато дойде на себе си — каза той.

Намрод изглежда се паникьоса.

— Само искам да поговоря с него — каза Ворбис. — Може да ми потрябва.

— Да, господарю?

— Защото, предполагам, Великият Бог Ом върви по загадъчни пътища.

Високо горе. Никакъв звук, освен съскането на вятъра в перата.

Орелът се движеше по вятъра и гледаше към сградите-играчки на Цитаделата долу.

Беше я пуснал някъде, а сега не можеше да я намери. Някъде там долу, в онова малко зелено петно.

Пчелите жужаха в бобените цветове. А слънцето печеше върху обърнатата черупка на Ом.

Съществува и ад за костенурките.

Сега той беше твърде изморен, за да размахва крака. Това е единственото, което можеш да направиш, да си размахваш краката. И да си протягаш главата, колкото можеш по-навън, и да я въртиш насам-натам с надеждата, че сам ще можеш да се вдигнеш и преобърнеш.

Умираш, ако никой не вярва в теб и това беше нещото, за което обикновено се притеснява един малък бог. Но умираш и ако умреш.

В частта от съзнанието си, която не беше заета с мисли за горещината, той усещаше ужаса и объркването на Брута. Не биваше да причинява това на момчето. Естествено, че не го е гледал. Кой бог го правеше? Кого го беше грижа какво правят хората? Вярата беше важна. Просто беше извадил спомена от съзнанието на момчето, за да го впечатли, като фокусник, който вади яйце от нечие ухо.

Аз лежа по гръб и ми става все по-горещо и ще умра…

И въпреки това… и въпреки това… тоя скапан орел го беше пуснал върху купчина тор. Някакъв смешник е тоя орел. Цялото място, построено от камък върху камък на каменисто място, а той да се приземи върху единственото нещо, което да прекъсне полета му, без да прекъсне обаче живота му. И наистина близо до поклонник.

Странно беше всичко това. Караше те да се чудиш дали не е някакво божествено провидение, само че нали ти си божественото провидение… и то по гръб, и ти става все по-горещо и се готвиш да умреш…

Онзи мъж, дето го беше обърнал по гръб. Изражението върху онова кротко лице. Той щеше да запомни това. Онова изражение, не на жестокост, а на някакво друго ниво от съществуването. Изражение на ужасно спокойствие…

Една сянка закри слънцето. Ом примижа срещу лицето на Лу-Тце, който се втренчи в него с мило, обърнато наопаки състрадание. След което го изправи, както трябва. После взе метлата си и се отдалечи без да се обърне и да го погледне повече.

Ом се отпусна и стаи дъх. После се оживи.

Някой там горе ме харесва, помисли си той. И това съм Аз.

Сержант Симони изчака, докато се върне в собствените си помещения, преди да развие своето късче хартия.

Изобщо не се изненада, когато откри, че то е маркирано с малка рисунка на костенурка. Той беше щастливецът.

Цял живот беше чакал този момент. Някой трябваше да доведе обратно автора на Истината, за да стане символ на движението. Това трябваше да бъде той. Единственият проблем беше, че той не можеше да убие Ворбис.

Но това трябваше да се случи там, където може да бъде видяно.

Някой ден. Пред Храма. Иначе никой нямаше да повярва.

Ом куцукаше тежко по песъчлив коридор.

Той се беше помотал наоколо известно време след изчезването на Брута. Мотаенето наоколо е още едно нещо, в което костенурките са много добри. На практика те са световни шампиони.

Ама че безполезно момче, мислеше си той. Така ми се пада, че се опитах да говоря с почти ненормален послушник.

Естествено, мършавият старец не беше успял да го чуе. Нито пък главният готвач. Е, старецът може би беше глух. А колкото до готвача… Ом си отбеляза, че когато се възстанови в пълната си божествена мощ, те отреди специална съдба за готвача. Не беше сигурен каква точно ще бъде тя, но щеше да включва вряща вода и може би някъде в цялата работа щеше да има и моркови.

Един миг той се наслаждава на мисълта за това. Но къде го напусна тя? Напусна го в тая окаяна градина, и то като костенурка. Знаеше как се е озовал вътре — в тъп ужас той погледна свирепо към миниатюрната точка в небето, която очите на спомена разпознаха, че е орел — и по-добре щеше да е да открие по-земен път навън, ако не искаше да прекара следващия месец като се крие под някое пъпешово листо.

Осени го още една мисъл. Хубаво месо!

Когато си възвърне силата, ще прекара предостатъчно време да измисли няколко нови ада. Както и няколко нови Божи Заповеди. „Да не ядеш Месото на Костенурка“. Тази беше добра. Изненада се, че не се беше сетил за нея по-рано. Перспектива, ето какво беше това.

А ако преди няколко години се беше сетил за някоя като „На Всяка Цена Да Вдигнеш Която И Да Е Нещастна Костенурка И Да Я Занесеш, Там Където Пожелае, Освен Ако, И Това Е Важно, Не Си Орел“, сега нямаше да е загазил така.

Нищо повече за това. Сам ще трябва да си намери Ценобиарха. Някой като Висшия Свещеник няма начин да не може да го чуе.

И той ще да е някъде тук. Висшите Свещеници имаха склонността да седят на едно място. Трябва да е много лесно да го намериш. Може и да беше временно костенурка, но Ом все още беше бог. Колко трудно би могло да бъде?

Ще трябва да върви нагоре. Това означаваше Йерархията. Намираш най-високостоящия човек като вървиш нагоре.

Като се поклащаше леко, а черупката му се мяташе насам-натам, някогашният Велик Бог Ом се впусна да изследва Цитаделата, изправен в цялото си величие.

Не можеше да не забележи, че нещата доста са се променили за три хиляди години.

— Мен? — каза Брута. — Но, но…

— Не вярвам, че иска да те накаже — рече Намрод. — Макар че, естествено, точно наказание заслужаваш. Ние всички заслужаваме — набожно добави той.

— Но защо?

— … защо? Каза, че просто иска да си поприказва с теб.

— Но няма нито едно нещо, което квизитор да иска да чуе и аз да мога да му го кажа! — занарежда Брута.

— … кажа. Сигурен съм, че не поставяш под въпрос желанията на дякона — рече Намрод.

— Не. Не. Разбира се, че не — отвърна Брута. Той клюмна глава.

— Добро момче — рече Намрод. Той потупа Брута по гърба, докъдето стигаше. — Хайде, припкай! — каза. — Сигурен съм, че всичко ще бъде наред. — След което, вероятно защото и той бе отгледан и научен да бъде честен, добави: — Може би наред.

В Цитаделата имаше съвсем малко стъпала. Движението на многото процесии, които бележеха сложните ритуали за Великия Ом, изискваше дълги, плавни наклони. Стъпалата, като тези там, бяха достатъчно ниски, за да поемат несигурните стъпки на престарелите мъже. А в Цитаделата имаше толкова много старци!

През цялото време навяваше пясък от пустинята. По стъпалата и дворовете се образуваха наноси, въпреки всичко, което можеше да направи цяла армия послушници, които въртяха метлите.

Но една костенурка има много некадърни крака.

— „Да направите по-плитки стъпала“ — изсъска той, докато се теглеше нагоре.

На няколко инча от него прогърмяха стъпки. Това беше една от главните артерии на Цитаделата, водеща към Мястото на Риданията, и всеки ден я тъпчеха краката на хиляди поклонници.

Веднъж или дваж случаен сандал го закачи за черупката и го завъртя.

— Краката ти да се откъснат от тялото ти и да ги погребат в термитна могила! — изкрещя той.

Това го накара да се почувства малко по-добре.

Още един крак го забърса и го помъкна през камъните. Той се спря, със звън, срещу извита метална решетка, забита ниско в една от стените. Само светкавично стискане със зъби го спаси да не се пъхне през нея. Всичко свърши, когато увисна на уста над някакво мазе.

Костенурките имат невероятно силни челюстни мускули. Тя се залюля леко и размаха крака. Чудесно. Костенурка в насечен, скалист терен е свикнала с такива неща. Само трябваше да закачи един крак…

Лек шум привлече вниманието му. Издрънча метал, след което се чу много меко хленчене.

Ом завъртя око.

Металната решетка се намираше високо горе на едната стена на много дълга, ниска стая. Тя беше ярко осветена от светлинните източници, които минаваха навсякъде из Цитаделата.

Ворбис беше настоял за това. Инквизиторите не трябва да работят на сянка, казваше той, а на светло.

Където можеха да виждат, много ясно, какво правят.

Както и Ом.

Той повися така известно време на решетката, без да може да откъсне поглед от редицата пейки.

Общо взето, Ворбис не одобряваше нажежените железа, веригите с шипове и нещата със свредели и големи винтове по тях, освен ако не ставаше дума за масови демонстрации на някой важен Ден, определен за Постене. Удивително е, винаги казваше той, какво може да се направи с най-обикновен нож…

Но много от инквизиторите предпочитаха старите методи.

След малко Ом много бавно се изтегли върху решетката, а вратните му мускули играеха конвулсивно. Като създание, чието съзнание е заето с нещо друго, костенурката закачи първо единия си преден крак върху пръчка, после другия. Задните ѝ крака поритаха малко във въздуха, след което тя закачи лапа върху грубата каменна зидария.

Напрегна се за един миг, след което се дръпна назад на светло.

Отдалечи се бавно, като се придържаше плътно до стената, за да избегне краката. Така или иначе, нямаше алтернатива на бавното ходене, но сега вървеше бавно, защото мислеше. Повечето богове намират, че е трудно да вървят и да мислят едновременно.

Всеки можеше да отиде на Мястото на Риданията. Това беше една от най-големите свободи на Омнианството.

Съществуваха всевъзможни начини да се помолиш на Великия Бог, но те зависеха главно от това колко пари можеш да си позволиш, което беше точно, правилно и редно както трябва да стоят нещата. В края на краищата тези, които бяха успели в света, явно го бяха постигнали със съгласието на Великия Бог защото невъзможно беше да се повярва, че са го направили срещу съгласието Му. По същия начин, Квизицията можеше да действа без опасност да сгреши. Подозрението беше доказателство. Как би могло да бъде нещо друго? Великият Бог не би сметнал за необходимо да породи подозрението в главите на ексквизиторите Си, ако не беше сигурен, че то трябва да бъде там. Животът можеше да бъде много лесен, ако човек вярваше във Великия Бог Ом. А понякога и много кратък.

Но винаги имаше непредвидливи, глупави и онези, които поради някакъв пропуск или недоглеждане в този или някой минал живот, не можеха да си позволят даже и щипка тамян. И Великият Бог, в Неговата мъдрост и снизхождение, които струяха чрез свещениците му, се беше погрижил и за тях.

Молитви и молби можеха да бъдат отправяни на мястото на Риданията. Те без съмнение щяха да бъдат чути. Даже беше възможно да се вслушат в тях.

Зад Мястото, което представляваше площад, широк двеста метра, се издигаше самият Голям Храм.

Там, без сянка съмнение даже, слушаше Бог.

Или поне някъде наблизо…

Хиляди поклонници посещаваха Мястото всеки ден.

Една пета ритна черупката на Ом, като го запрати в стената. При отскока някаква патерица улови края на черупката му и го запокити в тълпата, завъртайки го като монета. Той се бухна в преносимата постеля на някаква старица, която, както много други си мислеше, че ефикасността на молбата ѝ се увеличава от количеството време, което прекарва на площада.

Богът примигна объркано. Това беше почти толкова лошо, колкото и орлите. Беше почти толкова лошо, колкото мазето… не, може би нищо не беше толкова лошо, колкото мазето…

— В селото ни от три години е все суша… малко дъждец, а, Боже?

Като се въртеше на върха на черупката си и вяло се чудеше дали правилният отговор ще накара хората да спрат да го ритат, Великият Бог промърмори:

— Нямаш проблеми.

Тресна го още един крак — невидим за никого от набожните, сред гората от крака. Светът се замъгли.

Той долови старчески глас, потопен в безнадеждност, който казваше:

— Боже, Боже, защо трябва да вземат сина ми в Божествения Ти Легион? Кой ще се грижи сега за стопанството? Не можеш ли да вземеш някое друго момче?

— Не се безпокой за това — изписука Ом.

Един сандал го улови изпод опашката и го запокити на няколко ярда през площада. Никой не си гледаше в краката. Общоприето вярване беше, че погледът, прикован в златните рога върху храмовия покрив, докато човек произнася молитвата си, ѝ придава сила. И ако присъствието на костенурката смътно се отбелязваше като удар в кокалчето, то се отхвърляше с автоматично ритване от страна на другия крак.

— … жена ми, която е болна от…

— Добре!

Ритник…

— … изчисти кладенеца в селото ни, който е заразен с…

— Дадено!

Ритник…

— всяка година идват скакалците и…

— Обещавам, само…!

Ритник…

— … изгубен в морето от пет месеца…

— … престанете да ме ритате!

Костенурката се приземи, дясната ѝ страна обърната нагоре, в малко свободно пространство.

Видима…

Толкова много от живота на животните е следване на модела и ролите на преследващия и преследвания. За случайния поглед гората е, ами, просто гора; в очите на гълъба тя е толкова маловажния, неясен зелен фон на ястреба, когото не е забелязал върху клона на дървото. За миниатюрната точка на ловуващия мишелов във висините, цялата панорама на света е просто мъгла, сравнена с бягащата плячка в тревата.

От мястото, където беше кацнал в самите Рога, орелът се стрелна в небето.

За щастие, същото усещане за формите, което правеше костенурката толкова забележима на площад, пълен с бързащи човеци, накара единственото ѝ око да се извърти нагоре в ужасено очакване.

Орлите са праволинейни същества. След като мисълта за обяд веднъж вече се е породила в съзнанието им, тя остава там, докато не бъде задоволена.

Пред жилището на Ворбис стояха двама Божествени Легионери. Те погледнаха косо към Брута когато той боязливо почука на вратата, сякаш търсеха причина да се нахвърлят върху него.

Дребен, сив свещеник отвори вратата и въведе Брута в малка, оскъдно мебелирана стая. Той красноречиво посочи стол.

Брута седна. Свещеникът изчезна зад завеса. Брута обходи с бърз поглед стаята и…

Погълна го тъмнина. Преди да успее да мръдне, а рефлексите на Брута не бяха много добре координирани и в най-добрите случаи, един глас до ухото му каза:

— А сега, братко, не се паникьосвай. Заповядвам ти да не се паникьосваш.

Пред лицето на Брута се появи парцал.

— Само кимни, момче.

Брута кимна. Слагат качулка на лицето ти. Всеки послушник го знаеше. В спалните помещения се разказваха истории. Слагат парцал върху лицето ти, така че инквизиторите да не знаят върху кого работят…

— Добре. Така, а сега ще влезем в съседната стая. Внимавай къде стъпваш.

Ръце го поведоха изправен през стаята. През мъглите на неразбирането той усети как завесата го забърса, след което го блъснаха надолу по някакви стъпала и в покрита с пясък стая. Ръцете го завъртяха няколко пъти, твърдо, но без явна злоба, след което го поведоха по коридор. Прошумоля друга завеса, после се породи неопределимото усещане за по-голямо пространство.

По-късно, много по-късно Брута осъзна: ужас нямаше. Бяха надянали на главата му качулка в стаята в сърцето на Квизицията, а на него и през ум не му беше минало да се ужаси. Защото имаше вярата.

— Зад теб има стол. Седни.

Брута седна.

— Можеш да си свалиш качулката.

Брута свали качулката.

Той примигна.

Върху столове в далечния край на стаята, с по един Свят Легионер от двете им страни, седяха три фигури. Той разпозна орловото лице на Дякон Ворбис; другите двама бяха един нисък и набит мъж, и един много дебел. Не с яко телосложение, като Брута, а същинска каца сланина. И тримата носеха семпли сиви наметала.

Нямаше и помен от железа за жигосване или дори от скалпели.

И тримата гледаха съсредоточено.

— Послушнико Брута? — рече Ворбис.

Брута кимна.

Ворбис се засмя леко, така както се смеят много интелигентните хора, когато мислят за нещо, което вероятно не е много смешно.

— Е, един ден, разбира се, ще трябва да ти викаме Братко Брута — рече той. — Или дори Отче Брута? Доста смущаващо, струва ми се. Най-добре да го избегнем. Мисля, че ще трябва да се погрижим да станеш протодякон Брута възможно най-скоро. Ти какво мислиш по въпроса?

Брута нищо не мислеше. Той смътно си даваше сметка, че се обсъжда повишаването му, но мозъкът му се беше изчерпал.

— Както и да е, стига толкова за това — каза Ворбис с лекото раздразнение на някой, който разбира че ще трябва да свърши много работа в този разговор. — Познаваш ли тези учени отци, които седят от лявата и дясната ми страна?

Брута поклати глава.

— Добре. Те имат няколко въпроса към теб.

Брута кимна.

Много дебелият мъж се наведе напред.

— Имаш ли език, момче?

Брута кимна. След което почувствал, че може би това не е достатъчно, го извади за оглед.

Ворбис сложи ръка върху ръката на дебелия, за да го спре.

— Аз мисля, че нашият млад приятел е прекалено наплашен — меко каза той.

Усмихна се.

— А сега, Брута — моля те, прибери го — ще ти задам няколко въпроса. Разбираш ли?

Брута кимна.

— Когато най-напред влезе в жилището ми, няколко секунди ти постоя в предверието. Моля те, опиши ми го.

Брута облещи очи като понички срещу него. Но турбините на спомена се задвижиха против волята му и заизливаха думите си в предната част на мозъка му.

— Това е стая около три квадратни метра. С бели стени. По пода има пясък, с изключение на ъгъла до вратата, където се виждат плочите. На отсрещната стена има прозорец, на височина около два метра. На прозореца имаше три решетки. Има трикрако столче. Има света икона на Пророк Оссори, издялана от афациево дърво и украсена със сребърно листо. В дъното на левия ъгъл на рамката има драскотина. Под прозореца има полица. На нея има само един поднос.

Ворбис събра дългите си тънки пръсти пред носа си.

— А върху подноса? — попита той.

— Моля, господарю?

— Какво имаше върху подноса, синко?

Образи заиграха пред очите на Брута.

— Върху подноса имаше напръстник. Бронзов напръстник. И две игли. Върху подноса имаше и връв. По нея имаше възли. Три възела. Имаше и девет монети върху подноса. Върху него имаше и сребърна чаша, украсена с рисунка на афациеви листа. Имаше и дълга кама, струва ми се, че беше стомана, с черна дръжка със седем резки по нея. Върху подноса имаше и малко парче черен плат. И перодръжка и плоча…

— Разкажи ми за монетите — промърмори Ворбис.

— Три от тях бяха центове от Цитаделата — незабавно отговори Брута. — Две изобразяваха Рогата, а едната — седмичната корона. Четири от монетите бяха много малки и златни. Имаше нещо писано върху тях, което… което не можах да прочета, но което, ако ми дадете перодръжка, мисля, че бих могъл…

— Това някакъв номер ли е? — попита дебелият.

— Уверявам ви, каза Ворбис — че момчето е зърнало цялата стая за не повече от секунда. Брута… разкажи ни за другите монети.

— Другите монети бяха големи. Бронзови. Бяха дерехми от Ефеб.

— Откъде знаеш? Те почти не са познати в Цитаделата.

— Виждал съм ги веднъж преди това, господарю.

— Кога?

Лицето на Брута се изкриви от усилието.

— Не съм сигурен… — започна той.

Дебелият мъж засия срещу Ворбис.

— Ха! — каза той.

— Мисля… — продължи Брута, — … че беше следобед. Но може да е било и сутринта. Около обед. На 3 Груни, в годината на Учудения Бръмбар. Някакви търговци бяха дошли в селото ни.

— На колко години беше по това време? — попита Ворбис.

— Бях на три години без един месец, господарю.

— Не го вярвам — рече дебелакът.

Устата на Брута се отвори и затвори един-два пъти. Откъде знаеше дебелият? Той не е бил там!

— Може и да грешиш, синко — рече Ворбис. — Ти си вече голямо момче на… колко… седемнайсет или осемнайсет години? Ние мислим, че ти не би могъл да си спомниш наистина чуждестранна монета, която случайно си зърнал преди петнайсет години.

— Ние мислим, че си измисляш всичко — каза дебелият.

Брута не каза нищо. Защо да си измисля нещо. Когато то просто си седеше там в главата му?

— Можеш ли да си спомниш всичко, което ти се е случвало някога? — попита набитият мъж, който внимателно беше наблюдавал Брута през целия разговор. Брута се зарадва на прекъсването.

— Не, господарю. Повечето неща.

— Забравяш ли разни неща?

— Хм. Понякога има неща, които не си спомням.

Брута беше чувал за липса на памет, макар че му беше трудно да си го представи. Но имаше моменти в живота му, особено в първите години от живота му, когато нямаше… нищо. Не изтриване на паметта, а огромни заключени стаи в сградата на спомените. Не забравено, така, както заключена стая не престава да съществува, а просто е… заключена.

— Кое е първото нещо, което си спомняш, синко? — попита Ворбис, мило.

— Грееше силна светлина и после някой ме удари — отвърна Брута.

Тримата мъже се опулиха тъпо срещу него. После се спогледаха. През агонията на ужаса Брута долавяше откъслечен шепот.

— … има да се губи?… Глупост и може би демонична… Залогът е голям… Една възможност, а и те ще ни очакват…

И така нататък.

Той огледа стаята.

Обзавеждането не беше приоритет в Цитаделата. Полици, столове, маси… Сред послушниците се носеха слухове, че свещениците към върха на йерархията имали златни мебели, но тук нямаше и следа от тях. Стаята беше точно толкова строга, колкото и всичко останало в Помещенията на послушниците, макар че тя имаше, може би, по-богата строгост; това не беше принудителната оскъдица на бедността, а търсена нарочно голота.

— Синко?

Брута бързо погледна назад.

Ворбис хвърли поглед към колегите си. Набитият мъж кимна. Дебелият сви рамене.

— Брута — каза Ворбис — върни се сега в спалнята си. Преди да тръгнеш, един от прислужниците ще ти даде нещо да хапнеш и да пийнеш. Ще се явиш пред Портата на Рогата утре на разсъмване и ще дойдеш с мен в Ефеб. Знаеш ли за делегацията до Ефеб?

Брута поклати глава.

— Може би няма причина да знаеш — каза Ворбис. — Ще обсъждаме политически въпроси с Тиранина. Разбираш ли?

Брута поклати глава.

— Добре — каза Ворбис. — Много добре. О и … Брута?

— Да, господарю?

— Ще забравиш за тази среща. Ти не си бил в тази стая. И не си ни виждал тук.

Брута се опули срещу него. Това беше глупост. Не можеш да забравяш разни неща само защото така искаш. Някои неща сами се забравяха — нещата в онези заключени стаи — но това беше поради някакъв механизъм, до който той нямаше достъп. Какво искаше да каже този човек?

— Да, господарю — отговори той.

Това изглеждаше най-простия начин.

Боговете нямат на кого да се молят.

Великият Бог Ом припкаше към най-близката статуя с протегнат врат, а кьопавите му крачка тупаха от умора. Статуята се оказа той самият като бик, който тъпче неверник, макар че това не беше кой знае каква утеха.

Беше само въпрос на време преди орелът да спре да кръжи и да се стрелне върху него.

Ом беше костенурка само от три години, но заедно с формата той беше наследил за късмет и цяла торба с инстинкти и голяма част от тях се съсредоточаваха в абсолютния ужас пред единственото диво животно, което беше открило как да яде костенурки.

Боговете нямат на кого да се молят.

Ом наистина си мечтаеше да не бъде така.

Но всеки се нуждае от някого.

— Брута!

Брута изпитваше лека несигурност за непосредственото си бъдеще. Дякон Ворбис съвсем ясно го беше освободил от ежедневните му задължения като послушник, но той нямаше никаква работа за останалата част от следобеда.

Градината сама го повика. Трябваше боб да се връзва и той се зарадва на това. С боба човек беше наясно. Той не те караше да правиш невъзможни неща, като да забравяш, например. Освен това, ако щеше да отсъства за известно време, трябваше да натори пъпешите и да обясни нещата на Лу-Тце.

Лу-Тце вървеше в комплект с градините.

Всяка организация си има някой като него. Той може да върти метлата в някой тъмен коридор, или да броди между рафтовете в задните части на складовете (където е единственият човек, който знае кое нещо къде е), или пък има някаква съмнителна, но съществена връзка с котелното отделение. Всеки знае кои са тези хора, но никой не си спомня времето, когато не са били там, нито пък знае къде отиват, когато не са, ами, там, където обикновено са. Само изключително рядко хора, които са съвсем малко по-наблюдателни от повечето други хора, което в точния смисъл на думата не е много трудно, се спират и се замислят за тях за кратко… след което се захващат с нещо друго.

Много странно, но въпреки че му беше дадено правото свободно да се скита от градина в градина из Цитаделата, Лу-Тце никога не проявяваше кой знае какъв интерес към самите растения. Той се занимаваше с почвата, торта, гюбрето, смеските, глината и праха, както и с начините за преместването им насам-натам. Обикновено той или въртеше метлата, или преобръщаше някоя купчина. В момента, в който някой засадеше семе някъде, той губеше интерес.

Той заравняваше пътеките, когато Брута влезе. Беше добър в тая работа. Оставяше раковидни шарки и плавни, успокояващи извивки. Брута винаги изпитваше неудобство, когато стъпваше върху тях.

Той почти никога не говореше с Лу-Тце, защото нямаше кажи-речи никакво значение кой какво казваше на Лу-Тце. Така или иначе старецът само кимаше и се усмихваше с еднозъбата си усмивка.

— Заминавам за известно време — високо и ясно каза Брута. — Предполагам, че ще изпратят някой друг да се грижи за градините, но има някои неща, които трябва да бъдат свършени…

Кимване, усмивка. Старецът го последва търпеливо през редовете, докато Брута обясняваше за боб и билки.

— Разбираш ли? — попита Брута след десет минути такива приказки.

Кимване, усмивка. Кимване, усмивка, знак.

— Какво?

Кимване, усмивка, знак. Кимване, усмивка, знак, усмивка.

Лу-Тце тръгна със ситната си рачешко-маймунска походка към малкото късче земя в най-далечния край на градината, където се намираха купчините му, камарите саксии и всички останали козметични средства за разкрасяване на градината. Както подозираше Брута, старецът спеше там.

Кимване, усмивка, знак.

На слънцето до купчина бобовини имаше малка паянтова маса. Върху нея беше постлана сламена покривка, а върху покривката имаше половин дузина заострени камъни, никой от тях не по-голям от един фут височина.

Около тях внимателно бяха подредени пръчки. Късчета тънко дърво засенчваха части от камъните. Малки метални огледала насочваха слънчевата светлина към други части. Хартиени конуси под странен ъгъл сякаш улавяха като във фуния вятъра и го насочваха в много прецизни точки.

Брута никога не беше чувал за изкуството на бонсаи и за това как то се прилага в планините.

— Много са… хубави — неуверено каза той.

Кимване, усмивка, повдигане на малък камък, усмивка, подаване, подаване.

— О, аз наистина не бих могъл да взема…

Подаване, подаване. Усмивка, кимване.

Брута взе миниатюрната планина. Тя беше странно, нереално тежка — в ръката му тя тежеше едно-две кила, но в главата му тежеше хиляди малки, съвсем малки тонове.

— Ъ. Благодаря. Много ти благодаря.

Кимване, усмивка, леко отблъскване.

— Много е… като планина.

Кимване, усмивка.

— Това на върха не може да е истински сняг, нал…

— Брута!

Той рязко вдигна глава. Но гласът беше дошъл отвътре.

О, не, окаяно си помисли той.

Бутна малката планина обратно в ръцете на Лу-Тце.

— Но, ъ-ъ, ще ми я пазиш, пали?

— Брута!

Всичко това беше сън, нали? Преди да стана важен и да ми говорят дякони.

— Не, не беше! Помогни ми!

Богомолците се разбягаха щом орелът прелетя над Мястото на Риданията.

Той изви, едва на няколко стъпки от земята и кацна върху статуята на Великия Ом, тъпчещ Неверника.

Беше величествена птица, златно-кафява, с жълти очи и изгледа тълпата с нямо презрение.

— Това знак ли е? — попита един старец с дървен крак.

— Да! Знак! — отвърна млада жена до него.

— Знак!

Те се скупчиха около статуята.

— Това е шибано копеле — каза един тънък и абсолютно нечут глас някъде откъм краката им.

— Но за какво е знак? — попита един възрастен мъж, който живееше на палатка на пазара от три дена.

— Какво искаш да кажеш с това „за какво“? Това е знак! — каза мъжът с дървения крак. — Не е задължително да е знак за нещо. Това е подозрителен въпрос — „за какво е знак“.

— Трябва да е знак за нещо — рече възрастния мъж. — Това е указателен к’во-се-вика. Действие. Може да е указателно действие.

В края на групата се появи една мършава фигура, която се движеше предпазливо и въпреки това, изненадващо бързо. Беше облечена в джелибата на пустинните племена, но около врата си носеше завързан на каишка поднос. Появи се злокобното предусещане за лепкави сладки неща, покрити с прах.

— Може да е пратеник на самия Велик Бог — каза жената.

— Това е смотан орел, ето какво е — каза смирен глас някъде откъм декоративния бронзов убиец в основата на статуята.

— Фурми? Смокини? Шербет? Свети мощи? Хубави нови индулгенции? Гущери? Оннова пръчка? — говореше с надежда мъжът с подноса.

— А аз си мислех, че когато Той се появява на света е като лебед или бик — каза мъжът с дървения крак.

— Ха! — чу се гласът на костенурката, на когото никой не обърна внимание.

— Винаги съм се чудел за това — рече един млад послушник най-отзад в тълпата. — Нали знаете… така де… лебедите? Малко… им липсва мъжественост, не е ли така?

— Да се вкамениш и да умреш за богохулство, дано! — разгорещено каза жената. — Великият Бог чува всяка непочтителна дума, която изречеш!

— Ха! — изпод статуята.

А мъжът с подноса продължи да се мазни още малко напред, нареждайки:

— Клачианска Радост? Захаросани оси? Вземете си, Докато са студени!

— Има смисъл, обаче — каза възрастният мъж с някакъв досаден, неспирен глас. — Искам да кажа, че има нещо много божествено в орела. Цар на птиците, не съм ли прав?

— Само една малко по-хубава пуйка — каза гласът изпод статуята. — Мозък колкото орех.

— Много благородна птица е това орелът. А и интелигентна — каза възрастният мъж.

— Интересен факт: орлите са единствените птици които са измислили как да ядат костенурки. Знаете ли как? Хващат ги, издигат се много високо, след което ги пускат върху скалите. И ги размазват тотално.

Удивително.

— Един ден — рече глух глас изотдолу, — ще се върна в старата си форма и ти горчиво ще съжаляващ, че си казал това. За много дълго време. Може да стигна чак дотам, че да създам още повече Време специално за теб, за да съжаляваш в него. Или… не, ще направя теб костенурка. Да видим дали ще ти хареса, а? Тоя свистящ вятър около черупката ти, земята, която непрекъснато става все по-голяма. Ето това вече ще бъде интересен факт!

— Това звучи ужасно — каза жената и вдигна очи срещу свирепия орлов поглед. — Чудя се какво ли минава през главата на горкичкото животинче, когато го пускат?

— Черупката му, госпожо — каза Великият Бог Ом, докато се опитвате да се промъкне още по-навътре под надвисналия бронз.

Мъжът с подноса изглеждаше отчаян.

— Знаете ли какво — рече той. — Две торби захаросани фурми на цената на една, а, какво ще кажете. Сам си отсичам ръката с това.

Жената погледна към подноса.

— Айде бе, навсякъде има мухи! — рече тя.

— Стафиди, госпожо.

— Защо тогава отлитат, а? — настоя жената.

Мъжът погледна надолу. После я погледна право в очите.

— Чудо! — рече той и размаха театрално ръце. — Наближава времето на чудесата!

Орелът се раздвижи неспокойно.

Той познаваше човеците само като парчета подвижен пейзаж, който, в сезона на агненето по високите върхове, би могъл да се свърже с хвърлени камъни, когато той се спуснеше върху новороденото агънце, но който пейзаж иначе беше точно толкова незначителен в цялата схема на нещата, колкото и храстите и скалите. Но той никога по-рано не се беше приближавал до толкова много от тях. Подивелите му очи се въртяха несигурно напред-назад.

В този момент през Мястото тържествено прозвучаха тромпети.

Орелът се огледа диво, а миниатюрното му хищническо съзнание се опитваше да се справи с това внезапно свръхнатоварване.

Той скочи във въздуха. Богомолците се сбутаха, за да се отстранят от пътя му, докато той се спусна над плочките и след това се издигна величествено към кулите на Големия Храм и горещото небе.

Под него, вратите на Големия Храм, всяка една направена от четиресет тона позлатен бронз, се отвориха от дъха (така казваха) на Самия Велик Бог, отвориха се със замах тежко и — точно това беше свещената част — безшумно.

Огромните сандали на Брута шляпаха ли шляпаха по плочките. Той винаги изразходваше много усилия при тичането; той бягаше от коленете, а долната част на краката му тупаше като веслени колела на кораб.

Това беше прекалено. Имаше една костенурка, която твърди, че тя е Бог, и това не можеше да бъде вярно, само че то трябваше да е вярно, ако се съди, по нещата, които знаеше. А той беше разпитван от Квизицията. Или от нещо подобно. Както и да е, не беше така болезнено, както го бяха накарали да очаква.

— Брута!

Площадът, обикновено оживен от шепота на хиляди молитви, се беше смълчал. Всички поклонници до един се бяха обърнали с лице към Храма.

Със съзнание, все още врящо от събитията през деня, Брута си запробива път с рамо през внезапно онемялата тълпа…

— Брута!

Хората имат заглушители за действителността.

Широко известен факт е, че девет десети от мозъка не се използват и, както повечето широко известни факти, той не е верен. Даже и най-глупавият Създател не би си правил труда да направи човешката глава да мъкне няколко кила ненужно сиво вещество, ако единствената му истинска цел е била, например, то да служи за деликатес на някакви си забутани диваци в неизследваните долини. Той се използва. И една от функциите му е да кара свръхестественото да изглежда естествено и да превръща необикновеното в обикновено.

Защото, ако случаят не беше такъв, тогава човешките същества, изправени пред ежедневната чудатост на всичко, биха се понесли из света с големи глупави усмивки, подобни на онези, с които се хилят някой забутани диваци, които от време на време са нападани от властите и съдържанието на чиито пластмасови оранжерии се проверява много сериозно. Те биха викали много „Ау!“. И никой не би вършил никаква работа.

Боговете не обичат хората да не вършат никаква работа. Хора, които не са заети непрекъснато, може да започнат да мислят.

Част от мозъка съществува, за да не позволи това да се случи. Много е ефикасно. Може да накара хората да изпитват скука насред чудо. А мозъкът на Брута работеше трескаво.

Така че той не беше забелязал веднага, че си е пробил път през последната редица хора и че е изприпкал чак до средата на широка пътека, докато не се обърна и не видя приближаващата се процесия.

Ценобиархът се връщаше в покоите си, след като беше извършил — или поне беше кимал отнесено, докато помощникът му беше извършил от негово име — вечерната служба.

Брута се завъртя кръгом, докато търсеше начин да избяга. После до самия себе си чу кашляне и той се озова срещу побеснелите физиономии на няколко По-нисши Йами и между тях — отнесеното и старчески добродушното изражение на самия Ценобиарх.

Старецът автоматично вдигна ръка да благослови Брута със знака на светите рога, когато двама членове на Божествения Легион сграбчиха послушника за лактите, при втория опит, и бързо го изведоха настрани от пътя на процесията и го запратиха сред тълпата.

— Брута!

Брута премина на бегом площада до статуята и се облегна на нея, като се задъхваше.

— Ще ида в ада! — промълви той. — За цяла вечност!

— Кого го е Грижа? А сега… ме измъкни оттук.

Сега вече никой не му обръщаше никакво внимание. Всички наблюдаваха процесията. Дори самото наблюдаване на процесията беше свещен акт. Брута коленичи на земята и се взря в резбата около основата на статуята.

Едно мънистено око отвърна гневно на погледа му.

— Как стигна дотук?

— Стана набързо — рече костенурката. — Казвам ти, когато си възвърна старата форма, ще има значително префасониране на орлите.

— Какво се опитва да ти направи орелът? — попита Брута.

— Иска да ме отнесе в гнездото си и да ми сервира вечеря — сопна му се костенурката. — Ти какво мислиш, че е искал да направи?

Последва кратка пауза, в която тя обмисляше безполезността на сарказма в присъствието на Брута — беше като да замеряш замък със захарни целувки.

— Иска да ме изяде — търпеливо обясни тя.

— Но ти си костенурка!

— Аз съм твоят Бог!

— Да, но сега си във формата на костенурка. С черупка отгоре, това имам предвид.

— Това не притеснява орлите — мрачно каза костенурката. — Те те хващат, вдигат те на височина няколкостотин стъпки и после… те пускат.

— Ърргх.

— Не. То е по-скоро като… внезапно пукване… пръсване. Ти как си помисли, че съм влязъл тук вътре.

— Била си пусната? Но…

— Приземих се върху купчина лайна в градината ти. Това е то — орли! Цялото място построено от камък, застлано с камък върху камък, и те да не улучат.

— Имала си късмет. Шанс едно на милион — каза Брута.

— Никога не съм имал такива проблеми, когато бях бик. Орлите, които могат да вдигнат бик, можеш да ги преброиш на пръстите на едната си глава. Както и да е — каза костенурката, — тук има по-лошо и от орлите. Има…

— Има хубаво месо по тия животинки, тъй да знаеш — каза един глас зад гърба на Брута.

Той се изправи виновно, с костенурка в ръка.

— О, здравейте, г-н Дхблах — каза той.

Всеки в града познаваше Дхблах „Сам-Си-Отсичам-Ръката“, доставчик на подозрително нови свети мощи, на подозрително стари гранясали бонбони на пръчка, твърди смокини и фурми с отдавна изтекъл срок на годност. Той беше нещо като природна сила, също като вятъра. Никой не знаеше откъде идва и къде отива нощем. Но той беше там всяка сутрин и продаваше лепкави неща на поклонниците. И в това свещениците смятаха, че е късметът му, тъй като повечето поклонници идваха за първи път и, следователно им липсваше едно съществено нещо, от което човек се нуждае във взаимоотношенията си с Дхблах, а именно — да си е имал работа с него и преди. Гледката на някой на Мястото, който се опитва да си разлепи челюстите с достойнство, беше достатъчно позната. Много предани поклонници, след хиляди мили опасно пътуване биваха принудени да отправят молбата си към Бог на езика на глухонемите.

— Какво ще кажете за малко шербет за десерт? — попита с надежда Дхблах. — Само един цент чашата, а с това сам си отсичам ръката.

— Кои е тоя глупак? — попита Ом.

— Няма да я ям — бързо отвърна Брута.

— Какво, да не я учиш да прави номера тогава? — весело попита Дхблах. — Да гледа през пръстени и такива неща?

— Разкарай го — рече Ом. — Фрасни го по главата хайде де, и наръгай тялото зад статуята.

— Затваряй си устата — каза Брута, който отново започваше да изпитва проблемите, които възникват когато човек говори с някой, когото никой друг не може да чуе.

— Няма нужда да се държиш така — рече Дхблах.

— Не говорех на теб — отвърна Брута.

— Говореше на костенурката, така ли? — рече Дхблах. Брута придоби виновно изражение.

— Собствената ми майка си говореше с един лалугер — продължи Дхблах. — Животинките винаги много помагат в моменти на стрес. Е, и в моменти на глад, разбира се.

— Този човек не е честен — каза Ом. — Чета го по съзнанието му.

— Наистина ли?

— Какво наистина ли? — попита Дхблах. Той погледна накриво Брута. — Както и да е, ще ти е дружинка в пътуването.

— Какво пътуване?

— До Ефеб. Тайната мисия за преговори с неверниците.

Брута знаеше, че не трябва да се изненадва. Новините се разпространяваха из затворения свят на Цитаделата като горски пожар след суша.

— О! — рече той. — Онова пътуване!

— Разправят, че Фри’ит ще ходи — рече Дхблах. — И… оня, другия. „Височайшата мас“.

— Дякон Ворбис е много добър човек — каза Брута — Беше много мил с мен. Даде ми да пийна.

— Да пийнеш какво? Няма значение — рече Дхблах. — Разбира се, аз самият не бих могъл да кажа и дума срещу него — бързо добави той.

— Защо говориш с този глупак? — попита Ом.

— Той ми е… приятел — рече Брута.

— Де да ми беше приятел и на мен — рече Дхблах. — С такива приятели никога нямаш врагове. Мога ли да те насиля да опиташ една захаросана стафида? На клечка?

В спалното помещение на Брута имаше още двайсет и трима послушници на принципа, че като спиш сам, насърчаваш греха. Това винаги озадачаваше и самите послушници, тъй като секунда размисъл веднага подсказваше, че съществуват цели купища грехове, които са възможни само в компания. Но това беше така, тъй като секунда размисъл беше най-големият от всички грехове. Хора, на които се позволяваше да бъдат прекалено дълго насаме със себе си, можеха да се отдадат на самотни размишления. А добре известно беше, че това спира растежа. Поради една единствена причина — можеше да те докара дотам, че да ти отрежат краката.

Така че Брута трябваше да се оттегли в градината заедно с Бога си, който му крещеше откъм джоба на плаща му, където непрекъснато го бутаха кълбо градинарска връв, чифт ножици и няколко семена със съмнителен произход.

Най-накрая го измъкнаха от джоба.

— Чуй, нямах възможност да ти кажа — рече Брута — Избраха ме да отида на много важна мисия. Заминавам за Ефеб с мисия при неверниците. Дякон Ворбис ме избра. Той ми е приятел.

— Кой е той?

— Той е главният ексквизитор. Той… се грижи да те почитат правилно.

Ом долови колебанието в гласа на Брута, после си спомни решетката. И трескавата заетост долу…

— Той измъчва хора — студено каза той.

— О, не! Инквизиторите правят това. Освен това те работят дълги часове за съвсем малко пари, както казва Брат Намрод. Не, ексквизиторите просто… се грижат за нещата. Всеки инквизитор иска да стане ексквизитор един ден, както казва Брат Намрод. Ето защо се примиряват с това да бъдат дежурни непрекъснато. Понякога, не спят в продължение на цели дни.

— Да се измъчват хора — размишляваше Богът. Не, мозък като оня в градината не би взел ножа. Други хора ще свършат това. Ворбис би изпитал удоволствие от други методи.

— Изкоренява лошотията и ереста от хората — каза Брута.

— Но хората… може би… не оцеляват в този процес?

— О, но това няма значение — ревностно каза Брута. — Това, което ни се случва в този живот, не е истинско наистина. Може да има малко болка, но това няма значение. Не, ако то осигурява по-малко време в адовете след смъртта.

— Но ако ексквизиторите сгрешат? — попита костенурката.

— Те не могат да грешат — отвърна Брута. — Тях ги води ръката на… твоята ръка… предния ти крак искам да кажа, лапата ти — смутолеви той.

Костенурката премига с единственото си око.

Спомни си жегата на слънцето, безпомощността и едно лице, което го наблюдава не с жестокост, а по-лошо — с интерес. Някой, който наблюдава как някой умира само за да види колко дълго ще продължи това. Където и да е, той щеше да запомни това лице. И съзнанието зад него — онази стоманена топка съзнание.

— Но я си представи, че нещо се обърка — настояваше той.

— Хич не ме бива в теологията — каза Брута. — Но заветът на Оссори е много ясен по този въпрос. Те трябва да са направили нещо, иначе ти в мъдростта си не би насочил Квизицията към тях.

— Така ли? — рече Ом, като продължаваше да мисли за онова лице. — Вината си е тяхна, че ги измъчват. Наистина ли съм казал това?

— „Съдят ни приживе, както и в смъртта“ … Оссори III, глава VI, стих 56. Баба ми казваше, че когато хората умрат, те се изправят пред теб, трябва да преминат една ужасна пустиня и ти претегляш сърцата им на някакви везни — рече Брута. — И ако тежат по-малко от перце, адът им се разминава.

— Боже мой Аз — рече костенурката. И добави: — А минавало ли ти е през ума, момче, че може и да не мога да направя това и че може да съм тук долу и да се размотавам наоколо с черупка отгоре си?

— Ти би могъл да направиш всичко, което пожелаеш — отговори Брута.

Ом вдигна поглед към Брута.

Той наистина вярва, помисли си. Не знае как да лъже.

Силата на Брутовата вяра гореше в него като пламък.

И тогава истината удари Ом както земята удря костенурките, след връхлитането на орлите.

— Трябва да ме вземеш в този Ефеб — настойчиво каза той.

— Ще направя, каквото поискаш — отговори Брута. — Да не би да го смажеш с копито и пламък?

— Може би, може би — отвърна Ом. — Но трябва да ме вземеш. — Опитваше се да запази най-съкровените си мисли спокойни, да не би Брута да ги чуе. Не ме изоставяй!

— Но ти би могъл да стигнеш там много по-бързо, ако те оставя — каза Брута. — Много са зли в Ефеб. Колкото по-скоро бъде прочистен, толкова по-добре. Можеш да престанеш да си костенурка и да отлетиш дотам като горящ вятър и да накажеш града.

Горящ вятър, помисли си Ом. А костенурката си помисли за безмълвната пустош на дълбоката пустиня, както и за чуруликането и въздишките на боговете, които бяха умрели и се бяха превърнали в прости джини и гласове във въздуха.

Богове, в които никой повече не вярваше.

Нито един човек дори. А един беше достатъчно.

Богове, които бяха забравени.

А нещата около Брутовия пламък на вярата стояха така: в цялата Цитадела, през всичкото това време, това беше единственият, когото Бог беше открил.

Фри’ит опитваше да се моли.

Не беше го правил отдавна.

Е, разбира се, всеки ден казваше осемте задължителни молитви, но в пъкъла на окаяната нощ той знаеше истинската им същност. Навик. Време за размисъл, може би. И начин за отмерване на времето.

Чудеше се дали някога изобщо се е молил, дали някога е отворил сърцето и съзнанието си за нещо там, отвън или горе. Трябва да го е правил, нали така? Може би, когато беше млад. Дори не можеше да си спомни това. Кръвта беше измила спомените.

Вината беше негова. Трябваше да е негова. Беше ходил в Ефеб и по-рано и дори беше харесал града от бял мрамор върху скала над синьото Кръгло Море. Беше посещавал и Джелибейби — онези луди в малката им речна долина, които вярваха в богове със смешни глави и които слагаха умрелите в пирамиди. Беше ходил даже в далечния Анкх-Морпорк, отвъд морето, където са готови да почитат абсолютно всеки бог или богиня, стига той или тя да имат пари. Да, Анкх-Морпорк — където беше претъпкано с улици с богове, притиснати един до друг като колода карти. И никой от тях не искаше да подпали никой друг, или поне не повече, отколкото беше обичайно за Анкх-Морпорк. Те просто искаха да ги оставят на мира, така че всеки сам да иде в рая или ада, както намери за най-добре.

Пък и беше пил твърде много тази вечер, от един таен склад за вино, откриването на който би го изпратило в машината на инквизиторите за по-малко от десет минути.

Да, това можеше да се каже за стария Ворбис. Някога Квизицията беше подкупна, но сега вече не. Главният ексквизитор се беше върнал назад към основните принципи. Сега беше времето на демокрацията на острите ножове. Всъщност, по-хубаво от това. Преследването на ереста се съблюдаваше дори още по-енергично сред висшите нива на Църквата. Ворбис беше достатъчно ясен: колкото по-високо по дървото, толкова по-безжалостно ще играе брадвата.

Дайте ми онази старовремска религия…

Той стисна отново очи, но единствено, което виждаше бяха рогата на храма, или откъслечни предположения за бъдещото клане или… лицето на Ворбис.

Беше му харесал онзи бял град.

Дори робите там бяха доволни. Съществуваха правила за робите. Имаше неща, които не можещ да направиш на един роб. Робите имаха цена.

Там беше научил за Костенурката. Всичко имаше логика. Беше си помислил: звучи правилно. Има логика. Но с логика или без, тази мисъл го изпращаше в ада.

Ворбис знаеше за него. Нямаше начин да не знае. Навсякъде имаше шпиони. Сашо беше помогнал доста. Колко беше измъкнал от него Ворбис? Беше ли казал всичко, което знае?

Естествено, че ще каже всичко, което знае…

Нещо прониза внезапно Фри’ит.

Погледна към сабята си, която висеше на стената.

И защо не? В края на краищата, щеше да прекара цялата вечност в хиляди адове…

Знанието беше свобода, донякъде. Щом като най-малкото, което могат да ти направят, е всичко, тогава това, което най-много могат да ти направят, изведнъж беше лишено от всякакъв ужас. Ако щяха да го сварят като агне, тогава можеха да го изпекат и като овца.

Олюлявайки се, той се изправи на крака и, след няколко опита, успя да свали портупея от стената. Покоите на Ворбис не бяха много далеч, ако успееше да се справи със стъпалата. Един удар, това беше всичко, което трябвате да направи. Можеше да съсече Ворбис без никаква трудност. И може би… може би след това нямаше да се случи нищо. Имаше и други, които се чувстваха като него… някъде. Или, както и да е, можеше да слезе в конюшнята и докато се съмне да се е измъкнал вече надалеч, да е стигнал в Ефиб, може би, да е прекосил пустинята…

Той стигна до вратата и затърси ръчката.

Тя се завъртя от само себе си.

Фри’ит залитна назад в мига, в който вратата се отвори навътре.

Там стоеше Ворбис. На треперливата светлина на газената лампа лицето му изразяваше учтива загриженост.

— Извинете ме за късния час, господарю мой, — каза той. — Но си помислих, че трябва да поговорим. За утре.

Сабята издрънча от ръката на Фри’ит.

Ворбис се наведе напред.

— Нещо не е наред ли, братко? — попита той.

Той се усмихна и влезе в стаята. Двама закачулени инквизитори се вмъкнаха след него.

— Братко — повтори Ворбис. И затвори вратата.

— Как е там вътре? — попита Брута.

Ще трополя тук като грахово зърно в тенджера — недоволно измърмори костенурката.

— Мога да сложа вътре още малко слама. И виж, имам и тези неща тук.

Купчина зеленчуци се изсипа върху главата на Ом.

— От кухнята — рече Брута. — Обелки и зеле. Откраднах ги — добави той, — но пък си помислих, че щом го правя за теб, значи не може да е кражба.

Вонята на полуразвалените листа подсказа недвусмислено, че Брута е извършил престъплението си, когато зеленчуците са били на половина път към бунището, но Ом не го каза. Не сега.

— Хубаво — измънка той.

Трябва да има и други — казваше си той. Непременно. Някъде из страната. Това място е твърде изтънчено. Но… всички онези поклонници пред Храма. Те не бяха просто селяни, те бяха най-преданите. Цели села се събираха накуп, за да изпратят един човек, който да донесе молбите на много. Но не беше видял пламъка. Имаше страх и ужас, копнеж и надежда. Всички тези емоции имаха свой аромат. Но пламъкът го нямаше.

Орелът го беше пуснал близо до Брута. Беше се… събудил. Смътно си спомняше цялото това време като костенурка. А сега си спомняше, че е бил бог. На какво разстояние от Брута ще може да си спомня още? Една миля? Десет мили? Какво щеше да бъде… да усеща как знанието се изцежда, смалява се назад в едно нищо и никакво нисше влечуго? Може би ще остане една част от него, която ще помни винаги, безпомощно…

Той потрепери.

Понастоящем Ом беше в една захлупена кошница, преметната през рамото на Брута. Даже в най-добрия случай не би било удобно, а освен това сега тя се разклащате от време на време, докато Брута стъпваше тежко в предутринния хлад.

След малко пристигнаха някои от конярите на Цитаделата, с коне. Брута беше обект на няколко странни погледа. Той се усмихваше на всички. Така изглежда беше най-добре.

Започна да огладнява, но не посмя да напусне поста си. Бяха му казали да седи тук. Но след известно време някакъв шум иззад ъгъла го накара да се промъкне боязливо няколко метра и да погледне какво става.

Дворът беше U-образен, около едно крило от постройки на Цитаделата, и зад ъгъла изглеждаше сякаш друга група също се готви да тръгне.

Брута знаеше за камилите. В бабиното му село беше имало няколко. Тук сякаш имаше стотици, които обаче плачеха като лошо смазани помни и миришеха като хиляда влажни килима. Мъже в джелиба се движеха между тях и от време на време ги удряха с пръчки, което е общоприетият начин да се отнасяш с камили.

Брута се приближи до най-близкото животно. Някакъв мъж привързваше бутилки с вода около гърбицата ѝ.

— Добро утро, братко — рече Брута.

— Върви на майната си — отвърна мъжът, без да поглежда назад.

— Пророкът Абис ни учи (гл. XXV, стих 6): „Горко му, който осквернява устата си с ругатни, защото думите му ще бъдат като прах“ — рече Брута.

— Наистина ли? Е, тогава и той може да върви на майната си — отвърна мъжът разговорчиво.

Брута се поколеба. Формално погледнато, разбира се, човекът си беше запазил моментално преминаването през хиляда ада, както и месец-два от вниманието на Квизицията, но сега Брута видя, че той е член на Божествения Легион; под пустинните дрехи се виждаше полускрита сабя.

А човек трябваше да прави специални отстъпки за легионерите, така както правеше за инквизиторите. Техният често пъти близък контакт с безбожниците повлияваше съзнанието им и поставяте душите им в смъртна опасност. Брута реши да бъде великодушен.

— И къде отиваш с всички тези камили в това прекрасно утро, братко?

Войникът затегна ремък.

— Най-вероятно в ада — рече той, като се ухили гадно. — Точно след теб.

— Наистина ли? Според словата на Пророк Ишкибъл, на човек не му трябва камила, за да стигне до ада, нещо повече, не му трябва нито кон, нито муле; човек може да стигне до ада яхнал собствения си език — каза Брута, като допусна само нотка неодобрение да се прокрадне в гласа му.

— А дали някой стар пророк не казва нещо за любопитни копелета, които отнасят по един зад врата? — попита войникът.

— „Горко му, който вдига ръка върху свой брат и се отнася с него като с Неверник“ — рече Брута. — Това е Оссори, Божи Заповеди XI, стих 16.

— „Чупка и забрави, че някога си ни виждал, иначе наистина ще загазиш, приятел“. Сержант Актар, глава I, стих 1 — каза войникът.

Брута сбърчи вежди. Не можеше да си спомни този.

— Махай се — каза гласът на Бог в главата му. — Не ти трябват неприятности.

— Надявам се пътуването ви да е приятно — учтиво каза Брута. — Каквато и да е посоката.

Той се отдалечи и се насочи към портата.

— Ето един човек, който ще трябва да прекара известно време в изправителните адове, ако питат мен — рече той. Богът не каза нищо.

Групата за пътуването до Ефиб вече започваше да се събира. Брута застана мирно и се опитваше да не пречи на никого. Видя десетина конни войници, но за разлика от яздещите камилите, тези бяха облечени в ярко излъсканите ризници и черни и жълти наметала, които Легионерите обикновено носеха само в специални случаи. Брута си помисли, че изглеждат много внушително.

Най-накрая един от конярите се приближи до него.

— Какво правиш тук, послушнико? — попита той.

— Заминавам за Ефеб — отвърна Брута.

Мъжът го погледна страшно, след което се ухили.

— Ти? Ти даже не си ръкоположен! Ти ли заминаваш за Ефеб?

— Да.

— И какво те кара да мислиш така?

— Защото аз така му казах — каза гласът на Ворбис, зад мъжа. — И ето го него, изцяло покорен на волята ми.

Брута виждаше добре лицето на мъжа. Промяната в изражението му беше сякаш гледаш как мазно петно се движи през езеро. След което конярът се обърна така, сякаш краката му бяха заковани за диск.

— Господарю мой, Ворбис — мазно рече той.

— А сега той ще има нужда от кон — рече Ворбис.

Лицето на коняра беше жълто от ужас.

— С удоволствие. Най-добрия в коню…

— Моят приятел Брута е смирен слуга на бога Ом — каза Ворбис. — Той ще иска само едно муле, не се съмнявам в това. Нали така, Брута?

— Аз… аз не знам да яздя, господарю — отвърна Брута.

— Всеки човек може да се качи на муле — каза Ворбис. — Често много пъти за кратко разстояние. А сега, струва ми се, май всички сме тук?

Той повдигна вежда към сержанта от стражата, който отдаде чест.

— Чакаме Генерал Фри’ит, господарю — рече той.

— А! Сержант Симони, нали?

Ворбис имаше ужасна памет за имена. Той познаваше всички.

Сержантът пребледня леко, след което отривисто отдаде чест.

— Да! Сър!

— Ще минем и без Генерал Фри’ит — каза Ворбис.

Н-то от думата „Но“ се оформи на устните на сержанта и умря там.

— Генерал Фри’ит има друга работа — каза Ворбис. — Изключително важна и неотложна работа. Която само той може да свърши.

Фри’ит отвори очи в сивота.

Той виждаше стаята наоколо, но съвсем слабо, като последователност от ръбове във въздуха.

Сабята…

Беше изпуснал сабята, но може би щеше да успее да я намери отново. Пристъпи напред, но усети леко съпротивление около глезените си и погледна надолу.

Сабята беше там. Но пръстите му минаха през нея. Чувстваше се така, като че ли е пиян, но знаеше, че не е. Даже не беше и трезвен. Той беше… внезапно съзнанието му се проясни.

Обърна се и погледна нещото, което за кратко го беше спряло.

— Ох! — рече той.

— ДОБРО УТРО.

— Ох.

— ПЪРВОНАЧАЛНО ИМА МАЛКО ОБЪРКВАНЕ, МОЖЕ ДА СЕ ОЧАКВА.

За свой ужас Фри’ит видя високата черна фигура да прекрачва през сивата стена.

— Чакай!

Череп, покрит с черна качулка, се подаде откъм стената.

— ДА?

— Ти си Смърт[5], нали?

— ТАКА Е.

Фри’ит събра каквото беше останало от достойнството си.

— Аз те познавам — рече той. — Изправял съм се много пъти пред теб.

Смърт го изгледа продължително.

— НЕ, НЕ СИ.

— Уверявам те…

— ИЗПРАВЯЛ СИ СЕ ПРЕД ХОРА. АКО СЕ БЕШЕ ИЗПРАВИЛ ПРЕД МЕН, УВЕРЯВАМ ТЕ… ЩЕШЕ ДА РАЗБЕРЕШ.

— Но какво ще стане сега с мен?

Смърт сви рамене.

— НЕ ЗНАЕШ ЛИ? — попита той и изчезна.

— Чакай!

Фри’ит се втурна към стената и за своя изненада откри, че тя не го спира. Сега той беше отвън, в празния коридор. Смърт беше изчезнал.

И тогава осъзна, че това не е коридорът, които си спомня, със сенките и грапавия пясък под краката.

Онзи коридор нямаше светлина на края, която да го притегля, както магнитът привлича металната стружка.

Човек не може да отложи неизбежното. Защото, рано или късно човек стига до мястото, където неизбежното просто седи и го чака.

И това беше то.

Фри’ит прекрачи светлината и се озова в пустия. Небето беше тъмно и обсипано с големи звезди, но черният пясък, който се простираше чак в далечината, беше ярко осветен въпреки това.

Пустиня. След смъртта — пустиня. Пустинята. Никакви адове, засега. Може би имаше надежда.

Спомни си една песен от детството. Нещо необичайно — не беше за тупаник. Никого не тъпчеха с крака. Не беше за Ом, страшен в яростта Си. Беше простичка, малка домашна песничка, ужасяваща с обикновеното си, жалко повторение.

„Трябва да минеш самотна пустиня…“

— Къде е това място? — дрезгаво попита той.

— ТОВА НЕ Е МЯСТО — каза Смърт.

„Трябва да я минеш сам-самин…“

— Какво има на края на пустинята?

— СЪД.

„Няма кой да я мине вместо теб…“

Фри’ит се вгледа в безкрайния, еднообразен пейзаж.

— И трябва да я мина сам? — прошепна той. — Но песента казва, че това е ужасната пустиня…

— ДА? А СЕГА, БИ ЛИ МЕ ИЗВИНИЛ…

Смърт изчезна.

Фри’ит пое дълбоко дъх, единствено само по навик. Може би щеше да успее да намери няколко скали там някъде. Една малка скала, която да хване в ръка, и една голяма, зад която да се скрие, докато чака Ворбис…

Тази мисъл също беше по навик. Отмъщение?

Тук?

Той се усмихна.

Бъди разумен, човече. Ти беше войн. Това е пустия. На времето си ти прекоси немалко.

Оцеляваш, като научаваш повече за тях. Цели племена знаят как да живеят и в най-лошите пустини. Ближат водата от сенчестата страна на дюните и други такива неща… Те си мислят, че това е вкъщи. Пусни ги в зеленчукова градина и ще решат, че си луд.

Споменът се прокрадна в него: ти мислиш, че това е пустиня. А сега, помисли ясно…

Тук нямаше лъжи. Всички заблуди изчезваха. Това е, което се случва във всички пустини. Оставащ само ти и това, в което вярваш.

В какво съм вярвал винаги?

Че като цяло, в общи линии, ако човек живее както трябва, не съгласно думите на някакви си свещеници, а съгласно това, което му се струва почтено и честно вътре, в душата му, тогава най-накрая, малко или много, всичко ще се нареди добре.

Това не можеше да се изпише на знаме. Но сега вече пустинята изглеждаше по-добре.

И Фри’ит тръгна.

Мулето беше малко, а Брута имаше дълги крака; ако се беше опитал, можеше да остане прав, а мулето спокойно да изприпка изпод него.

Редът на процесията не беше такъв, както някой би очаквал. Сержант Симони и войниците му яздеха напред, от двете страни на пътя.

Следваха ги прислужниците, псалтите и по-нисшите духовници. Ворбис яздеше най-отзад, където ексквизиторът яздеше по право, като овчар, който наглежда стадото си.

Брута яздеше с него. Това беше чест, която би предпочел да избегне. Брута беше един от хората, които могат да се изпотят даже и в мразовит ден и сега прахът се стелеше по него като песъчлива кожа. Но Ворбис изглежда се развеселяваше от компанията му. От време на време той му задаваше въпроси:

— Колко мили сме изминали, Брута?

— Четири мили и седем естадо, господарю.

— Но откъде знаеш?

Това беше въпрос, на който не можеше да отговори. Откъде знаеше, че небето е синьо? Това беше просто нещо в главата му. Не можеш да мислиш за това как мислиш. Това беше като да отвориш кутия с лост, който е вътре.

— А колко време продължава пътуването ни?

— Малко повече от седемдесет и девет минути.

Ворбис се засмя. Брута се зачуди защо. Загадката не беше в това защо той помни, а защо всички останали явно забравяха.

— Родителите ти също ли притежаваха тази забележителна способност?

Настъпи мълчание.

— И те ли можеха да го правят? — търпеливо попита Ворбис.

— Не знам. Имах само баба. Тя имаше… добра памет. За някои неща. — За прегрешенията, със сигурност. — Както и много добро зрение и слух. — Това, което тя явно можеше да види или чуе през две стени беше му се струвало, спомни си той, феноменално.

Брута предпазливо се обърна на седлото. На около миля зад тях по пътя се носеше облак прах.

— Ето ги и останалите войници — приказливо рече той.

Това изглежда шокира Ворбис. Може би това беше първият път от много години насам, когато някой се обръщаше невинно с някаква забележка към него.

— Останалите войници ли? — попита той.

— Сержант Актар и хората му, върху деветдесет и осем камили с много бутилки с вода — отвърна Брута. — Видях ги преди да тръгнем.

— Не си ги видял — каза Ворбис. — Те не идват с нас. Забрави за тях.

— Да, господарю. — Молбата отново да направи чудо.

След няколко минути облакът в далечината отби от пътя и се заизкачва по дългия склон, който водеше към високата пустиня. Брута ги наблюдаваше крадешком изпод вежди, после вдигна поглед към пясъчните дюни.

Там горе кръжете една точка.

Той закри устата си с ръка.

Ворбис чу въздишката.

— Какво те измъчва, Брута? — попита той.

— Спомних си за Бог — отвърна Брута, без да мисли.

— Винаги трябва да помним Бог — рече Ворбис, — и да вярваме, че Той е с нас в това пътуване.

— Той наистина е — каза Брута и абсолютната убеденост в гласа му накара Ворбис да се усмихне.

Напрегна се да чуе заядливия вътрешен глас, но не Долови нищо. За един ужасен момент Брута се зачуди дали костенурката не е изпаднала от кошницата, но усети успокояващата тежест върху ремъка.

— И трябва да бъдем уверени, че Той ще бъде с нас и в Ефеб сред неверниците — каза Ворбис.

— Сигурен съм, че ще бъде — отвърна Брута.

— И да се приготвим за идването на пророка — каза Ворбис.

Облакът вече беше стигнал до върха на дюните, след което изчезна в мълчаливата бездна на пустинята.

Брута се опита да го изхвърли от съзнание то си, което беше като да се опитва да излее кофа под водата. Никой не оцеляваше във високата пустиня. Не беше само поради дюните и горещината. В нажеженото ѝ сърце имаше ужаси, където дори и лудите племена никога не ходеха. Океан без вода, гласове без уста…

Което не искаше да каже, че непосредствено близкото бъдеще не криеше достатъчно ужаси…

Той беше виждал морето и по-рано, но Омнианците не насърчаваха такова нещо. Това може би беше поради факта, че пустините се преминаваха много по-трудно. Те задържаха хората в себе си, обаче. Но понякога пустинните бариери бяха наистина проблем и тогава човек трябваше да се примири с морето.

Ил-дрим представляваше само няколко колиби около скалист вълнолом, до него имаше трирема, на която се вееше свещеното червено знаме. Когато Църквата пътуваше, пътниците наистина бяха много важни хора, така че когато тя пътуваше, общо взето правеше го стилно.

Групата спря на един хълм и погледна към нея.

— Меки и покварени — каза Ворбис. — Това е, в което сме се превърнали, Брута.

— Да, Господарю Ворбис.

— И открити за гибелно влияние. Морето. Брута. То мие сатанински брегове и поражда опасни идеи. Хората не трябва да пътуват, Брута. В средата е истината. Когато пътуваш, така се промъква грешката.

— Да, Господарю Ворбис.

Ворбис въздъхна.

— По времето на Оссори ние плавахме сами в лодки, направени от кожи, и стигахме там, където ни отвееха ветровете на Бога. Така трябва да пътува светият човек.

Една миниатюрна искрица несъгласие у Брута заяви, че тя, лично, би рискувала малко поквара, заради пътуване с две палуби между нозете ѝ и вълните.

— Чувал съм, че Оссори веднъж плавал до остров Еребос върху воденичен камък — осмели се да каже той, колкото разговор да става.

— Нищо не е невъзможно за силния във вярата си — каза Ворбис.

— Я се опитай да запалиш кибрит върху желе, господинчо.

Брута настръхна. Невъзможно беше Ворбис да не е чул този глас.

Гласът на Костенурката се чу в земята.

— Кой е тоя педал?

— Напред — рече Ворбис. — Виждам, че приятелят ни Брута гори от нетърпение да се качи на борда.

Конят препусна напред.

— Къде сме? Кой е това? Тук вътре е горещо като в ада и, повярвай ми, знам за какво говоря.

— Не мога да говоря сега! — изсъска Брута.

— Това зеле вони като блато! Дай малко маруля! Дай резенчета пъпеш!

Конете се изнизаха по вълнолома и един по един ги изведоха по мостчето. По това време кошницата вече вибрираше. Брута непрекъснато се оглеждаше виновно наоколо, но изглежда никой друг не забелязваше. Въпреки ръста му, лесно беше да не го забележат. На практика всеки имаше по-добри неща, с които да си уплътни времето, отколкото да забелязва някой като Брута. Дори и Ворбис го беше изключил от съзнанието си и говореше с капитана.

Той откри място горе до заострения край, където едно от стърчащите неща с платна отгоре, му осигуряваше малко спокойствие. После, с известен ужас, той отвори кошницата.

Костенурката заговори дълбоко изпод черупката си.

— Някакви орли наоколо?

Брута огледа небето.

— Не.

Главата се изстреля навън.

— Ти… — започна тя.

— Не можех да говоря! — каза Брута. — През цялото време с мен имаше хора! Не можеш ли… да четеш думите в мозъка ми? Не можеш ли да четеш мислите ми?

— Смъртните мисли не са такива — заяде се Ом. — Да не мислиш, че е като да гледаш думите да се изписват на небето? Ха! Това е все едно да се опитваш да намериш смисъл у кълбо бурени. Намерения — да. Емоции — да. Но не и мисли. Половината време ти самият не знаеш какво мислиш, тогава как бих могъл аз да знам?

— Защото ти си Богът — рече Брута. — Абис, глава LVI, стих 17: „Цялото смъртно съзнание познава той, и тайни няма за него“.

— Това оня с развалените зъби ли беше?

Брута провеси глава.

— Слушай! — рече костенурката — Аз съм това, което съм. Нищо не мога да направя, ако хората си мислят нещо друго.

— Но ти знаеше за мислите ми… в градината… — промълви Брута.

Костенурката се поколеба.

— Това беше друго — каза тя. — Това не бяха… мисли. Това беше вина.

— Аз вярвам, че Великият Бог е Ом и в Неговата Справедливост — каза Брута. — И ще продължа да вярвам, каквото и да кажеш и каквото и да си.

— Радвам се да го чуя — пламенно каза костенурката. — Запомни тази мисъл. Къде сме?

— На една лодка — отвърна Брута. — В морето. Клатушкаме се.

— Отиваме в Ефеб на лодка? Какво ѝ е лошото на пустинята?

— Никой не може да прекоси пустинята. Никой не може да оживее в жегата на пустинята.

— Аз можах.

— Плаването ще продължи само няколко дни.

Стомахът на Брута го сви, макар че лодката едва що беше напуснала пристана. — А и казват, че Бог…

— … аз…

— … ни изпраща попътен вятър.

— Така ли? О! Да. Разчитай на мен за попътен вятър. Равен като воденичен улей по целия път, хич да не те е грижа.

— Исках да кажа воденичен вир! Вир имах предвид!

Брута увисна на мачтата.

След малко дойде един моряк, седна върху някакво намотано въже и го погледна с интерес.

— Можеш да я пуснеш, Отче — рече той. — И сама седи изправена.

— Морето… вълните… — внимателно промълви Брута, макар че нищо не беше останало за изхвърляне от стомаха му.

Морякът се изплю замислено.

— Ей! — каза той. — Те трябва да бъдат в тази форма, нали разбираш, за да паснат най-добре на небето.

— Но корабът скърца!

— Да. Точно това прави.

— Искаш да кажеш, че това не е буря?

Морякът въздъхна и се отдалечи.

След малко Брута рискува и се пусна. Никога през живота си не се беше чувствал по-зле.

Не само от морската болест. Не знаеше къде е. А Брута винаги беше знаел къде се намира. Къде се намира и фактът, че Ом съществува, бяха единствените две сигурни неща в живота му.

Това беше общото между него и костенурките. Наблюдавайте как върви костенурката и ще видите как тя спира периодично, докато отмята в съзнанието си спомените от пътуването до момента. Не напразно някъде другаде в мултивселената малките движещи се устройства, контролирани от електронни мислещи двигатели, са наречени „морски костенурки“.

Брута знаеше къде е като си спомняше къде с бил — по подсъзнателното броене на стъпките и отмятането на синорите. Някъде вътре в главата му беше нишката на паметта, която, ако човек я свържеше директно за нещото — каквото и да беше това, което контролираше краката му, щеше да накара Брута да се върне лека-полека през малките пътечки на живота си чак до родното си място.

Загубила връзка със земята, върху несигурната повърхност на морето, нишката се отвърза.

В кошницата си, Ом се мяташе и клатеше от движенията на Брута, докато той се влачеше по подвижната палуба и стигна до перилата.

За всички останали с изключение на послушника, корабът се носеше по вълните в добър за плаване ден. Чайки се виеха по дирята на кораба. Надалеч от едната страна — наляво или надясно или в една от посоките там — стадо хвърчащи риби разчупи повърхността и се опита да избяга от вниманието на някакви делфини. Брута гледаше сивите форми, докато те лавираха на зиг-заг под кила в един свят, където никога не им се налагаше да броят…

— А, Брута! — рече Ворбис. — Виждам, че храниш рибите.

— Не, господарю — каза Брута. — Лошо ми е, господарю.

Той се обърна.

Там стоеше Сержант Симони — мускулест млад мъж, с безизразното изражение на истинския професионален войник. Той стоеше до някой, когото Брута смътно разпозна, че е моряк номер едно, или каквато там му беше титлата. Там беше и ексквизиторът, усмихнат.

— Това е той! Той е! — закрещя гласът на костенурката.

— Нашият млад приятел не е много добър моряк — рече Ворбис.

— Той е! Той е! Ще го позная където и да е!

— Господарю, бих желал въобще да не съм моряк — каза Брута. Усещаше как кутията шава, докато Ом подскачаше из вътре.

— Убий го! Намери нещо остро! Бутни го през борда!

— Ела с нас на носа, Брута — каза Ворбис. — Според капитана има много интересни неща за гледане.

Капитанът изфабрикува скованата усмивка на някой, сгащен между скала и твърда повърхност. Ворбис винаги можеше да подсигури и двете.

Брута се помъкна зад останалите трима и се осмели да прошепне.

— Какво има?

— Той е! Плешивият! Бутни го през борда!

Ворбис се обърна наполовина, улови притеснения поглед на Брута и се усмихна.

— Ще разширим хоризонта си, сигурен съм — рече той. Обърна се пак към капитана и посочи към една голяма птица, която се плъзгаше по вълните.

— Безцелния Албатрос — незабавно каза капитанът. — Лети от Центъра до Ръ… — той се запъна. Но Ворбис зяпаше пейзажа с очевидна непринуденост.

— Той ме обърна по гръб на слънцето! Погледни му съзнанието!

— От единия полюс на света до другия, всяка година — каза капитанът. Той леко се потеше.

— Наистина ли? — попита Ворбис. — Защо?

— Никой не знае.

— С изключение на Бог, разбира се — рече Ворбис.

Лицето на капитана беше станало болно жълто.

— Разбира се. Без съмнение — каза той.

— Брута? — крещеше костенурката. — Слушаш ли ме?

— А ей там? — попита Ворбис.

Морякът проследи протегнатата му ръка.

— О, хвърчаща риба — каза той. — Но те не летят наистина — добави бързо. — Просто се засилват във водата и малко се плъзгат.

— Едно от Божиите чудеса — каза Ворбис. — Безкрайно разнообразие, а?

— Да, наистина — каза капитанът. По лицето му мина вълна на облекчение, като съюзническа армия.

— А тези неща там долу? — попита ексквизиторът.

— Онези ли? Морски свине — каза капитанът. — Вид риба.

— Винаги ли така плават около корабите?

— Често. Определено. Особено във водите отвъд Ефиб.

Ворбис се наведе над перилото, но не каза нищо. Симони се беше втренчил в хоризонта, а лицето му беше абсолютно неподвижно. Това остави празнина в разговора, която капитанът, много глупаво, реши да запълни.

— Цели дни могат да следват кораба — каза той.

— Забележително.

Още една пауза, катранена яма тишина, готова да впримчи мастодонтите на необмисления коментар. Предишните ексквизитори бяха изкарвали признанията с крясъци и високопарни думи от хората. Ворбис никога не правеше това. Той просто изкопаваше дълбока тишина пред тях.

— Изглежда им харесват — каза капитанът. Той хвърли нервен поглед към Брута, който се опитваше да изхвърли гласа на костенурката от главата си. Там не срещна помощ.

Вместо това Ворбис му се притече на помощ.

— Това трябва да е много удобно за дългите пътувания — каза той.

— Ъ. Да? — каза капитанът.

— От гледна точка на провизиите — каза Ворбис.

— Господарю, аз не…

— Сигурно е като да имаш движещ се килер — каза Ворбис.

Капитанът се усмихна.

— О, не, господарю. Не ги ядем.

— Наистина ли? На мен ми изглеждат доста здравословни.

— О, но нали знаете старата поговорка, господарю…

— Поговорка?

— Ами, казват, че след като умрат, душите на мъртвите моряци се превръщат в…

Капитанът видя бездната пред себе си, но изречението вече беше увиснало със своя собствена ужасна сила.

За известно време не се чуваше никакъв друг шум освен свистенето на вълните, далечният плясък на морските свине и раздиращата небето гръмотевица от сърцето на капитана.

Ворбис се облегна назад на перилото.

— Но разбира се, ние не вярваме на такива суеверия — небрежно каза той.

— Да, разбира се — каза капитанът, хващайки се за сламката. — Празни моряшки приказки. Само ако я чуя още веднъж, ще накарам да нашибат човека…

Ворбис гледаше покрай него.

— Ей! Да, ти там! — каза той.

Един от моряците кимна.

— Донеси ми харпун — каза Ворбис.

Човекът погледна от него към капитана, след което се втурна покорно да изпълни заповедта.

— Но, ах, ох, ваша светлост не бива ух, ох, да се захваща с такъв спорт — каза капитанът. — Ах! Ох! Харпунът е опасно оръжие в неопитни ръце, опасявам се, че може да се нараните…

— Но аз няма да го използвам — каза Ворбис.

Капитанът наведе глава и протегна ръка за харпуна.

Ворбис го потупа по рамото.

— А сега, — каза той — ти ще ни развличаш до обяд. Нали така, сержант?

Симони отдаде чест.

— Както кажете, сър.

— Да.

Брута лежеше по гръб сред платна и въжета някъде под палубните принадлежности. Беше горещо, а въздухът миришеше, както мирише всичкият въздух, който някога е имал нещо общо с трюмовете.

Не беше ял цял ден. Първоначално беше твърде болен за да яде. После просто не беше.

— Но като е жесток с животните не означава, че е… лош човек — осмели се да каже той, а интонацията му подсказваше, че дори и той не си вярва. — Това беше доста малка морска свиня.

— Той ме обърна по гръб — каза Ом.

— Да, но хората са по-важни от животните — каза Брута.

— Това е гледна точка, често застъпвана от хората — каза Ом.

— Глава IX, стих 16 от книгата на… — започна Брута.

— Кого го е грижа какво казва някаква си книга? — изпищя костенурката.

Брута беше потресен.

— Но ти никога не си казвал на никого от пророците, че хората трябва да са мили с животните — каза той. — Не си спомням нищо такова. Не и когато беше… по-голям. Ти не искаш хората да са добри с животните, защото са животни, ти просто искаш хората да са добри с животните, защото едно от тях може да си ти.

— Това не е лоша идея!

— Освен това, той беше добър с мен. А не беше длъжен.

— Така ли мислиш? Наистина ли така мислиш? Поглеждал ли си в главата му?

— Естествено, че не съм! Не знам как!

— Не знаеш ли?

— Не! Хората не могат…

Брута млъкна. Ворбис изглежда го правеше. Той само трябваше да погледне някого, за да разбере какви лоши мисли крие той. И баба му беше същата.

— Хората не могат да го правят, сигурен съм — каза той. — Ние не можем да четем по мозъка.

— Нямам предвид да го четете, имам предвид да погледнете в него — каза Ом. — Само да му видите формата. Не можеш да прочетеш мозък. Все едно да се опиташ да прочетеш река. Но да му видиш формата е лесно. Вещиците могат да го правят, не е никакъв проблем.

— „Пътят на вещицата ще е като пътека, обсипана с тръни“ — каза Брута.

— Оссори? — попита Ом.

— Да. Но, разбира се, ти знаеш — отвърна Брута.

— Никога през живота си не съм го чувал — горчиво каза костенурката. — Беше това, което може да се нарече интелектуална догадка.

— Както кажеш — каза Брута, — аз все пак знам, че ти не може наистина да си Ом. Бог не би говорил така за избраниците Си.

— Никога никого не съм избирал — каза Ом. — Те сами са се избрали.

— Ако наистина си Ом, престани да бъдеш костенурка.

— Казах ти, че не мога. Да не мислиш, че не съм опитвал? Три години! През повечето от това време си мислех, че наистина съм костенурка.

— Тогава може би си. Може би си просто костенурка, която си мисли, че е бог.

— Не. Не ми излизай пак с тая философия. Ако започнеш да мислиш така, ще я свършиш като си мислиш, че може би си просто пеперуда, дето сънува, че е морска мида или нещо подобно. Не. Един ден единственото, което ми беше в главата, беше количеството ходене, необходимо, за да стигна до най-близкото растение със сносни ниско растящи листа, а следващия… Целият този спомен ми изпълваше главата. Три години под черупката. Не, да не си посмял да ми говориш, че съм костенурка с велики идеи.

Брута се поколеба. Знаеше, че е лошо да пита, но искаше да знае какво в действителност е паметта. Както и да е, възможно ли беше да е лошо? Ако Бог седи тук и си говори с теб, би ли могъл да кажеш нещо наистина лошо? Очи в очи? По един или друг начин, това не изглеждаше толкова лошо, колкото да кажеш нещо лошо, докато той седи горе в облаците или където и да е.

— Доколкото си спомням — каза Ом, — възнамерявах да се превърна в голям бял бик.

— Които тъпче неверниците — допълни Брута.

— Не беше основната ми цел, но не се съмнявам, че можеше да се нареди и малко тъпчене. Или лебед, мислех си. Нещо внушително. Три години по-късно, събуждам се и се оказва, че съм бил костенурка. Искам да кажа, не падаш много по-ниско. — Внимателно, внимателно… нуждаеш се от помощта му, но не му казвай всичко. Не му казвай какво подозираш.

— Кога започна да мислиш… кога си спомни всичко това? — попита Брута, на когото феноменът на забравянето се стори много странен и очарователен, така както на другите хора би им се сторила идеята да летят като махат с ръце.

— На около двеста стъпки над зеленчуковата ти градина — каза Ом, — което не е точката, където е много приятно да станеш велемъдър, от мен да го знаеш.

— Но защо? — попита Брута. — Боговете не са длъжни да останат костенурки, освен ако те самите не искат това!

— Не знам — излъга Ом.

Ако сам се сети, свършено е с мен, помисли си той. Това е шанс едно на милион. Ако сбъркам, хайде обратно в живот, където щастието се свежда до едното листо, което можеш да достигнеш.

Една част от него крещеше: Аз съм бог! Не съм длъжен да мисля така! Не съм длъжен да се оставям в ръцете на някакъв си човек!

Но друга част, частта, която много добре си спомняше какво е да си костенурка цели три години, шепнеше: Не. Трябва. Ако искаш отново да си там горе. Той е глупав, безобиден и няма и капка амбиция в голямото си, отпуснато тяло. Ето това е нещото, с което трябва да работиш…

Божествената част казваше: Ворбис щеше да е по-добре. Бъди рационален. Съзнание като неговото би направило всичко!

Той ме обърна по гръб!

Не, той обърна една костенурка по гръб.

Да. Мен.

Не. Ти си бог.

Да, но продължително време във формата на костенурка.

Ако знаеше, че си бог…

Но Ом си спомни съсредоточеното изражение на Ворбис, в чифт сини очи пред един мозък, непроницаем като желязна топка. Той никога по-рано не беше виждал така оформено съзнание у нищо, което ходи на два крака. Това беше някой, който най-вероятно би обърнал един бог по гръб, само за да види какво ще се случи. Някой, който би преобърнал и вселената, без да се замисли за последствията, само заради едното знание какво ще се случи, когато вселената е пльосната по гръб…

Но това, с което той трябваше да работи, беше Брута, със съзнание проницателно, колкото захарна целувка. Но ако Брута откриеше, че…

Или ако умреше…

— Как се чувстваш? — попита Ом.

— Болен.

— Свий се под платната още малко — рече Ом. — Нали не искаш да настинеш.

Трябва да има някой друг, мислеше си той. Не може да е само той, който… останалата част от мисълта беше толкова ужасна, че той се опита да я изхвърли от съзнанието си, но не успя.

… не може да е той единственият, който вярна в мен.

Наистина в мен. Не в чифт златни рога. Не в някакво си голямо здание. Не в ужаса от нажеженото желязо и ножовете. Не в съблюдаването на храмовите задължения, защото всички останали го правят.

Просто във факта, че Великият Бог Ом наистина съществува.

А сега се е замесил с най-неприятното съзнание, което някога е виждал, някой, който убива хора, само за да види дали умират. Човекът тип орел, ако някога е съществувал такъв…

Ом усети мънкане.

Брута лежеше с лице върху палубата.

— Какво правиш? — попита Ом.

Брута обърна глава.

— Моля се.

— Това е добре. За какво?

— Ти не знаеш?

— Ох!

Ако Брута умре…

Костенурката потрепери от страх в черупката си. Ако Брута умреше, тогава тя вече чуваше в ушите на съзнанието си свистенето на вятъра в дълбоките горещи места на пустинята.

Където отиваха малките богове.

Откъде идват боговете? Къде отиват?

Известен опит да се отговори на тези въпроси беше направен от религиозния философ Кууми от Смейл в книгата му Ego Video Liber Deorum, което се превежда на нормален език най-общо като „Боговете: Наръчник на Откривателя“.

Хората казваха, че трябва да има Върховно Божество, защото как иначе щеше да съществува вселената, а?

И, разбира се, съвсем ясно беше, че трябва да има Върховно Божество, казваше Кууми. Но тъй като вселената беше голяма каша, очевидно беше, че Върховното Божество всъщност не се е справило със задачата. Ако се беше справило, то щеше, бидейки Върховно, да свърши много по-добра работа, с много повече вложена мисъл, да вземем напосоки един пример, в неща като конструкцията на обикновената ноздра. Или пък, казано другояче, съществуването на лошо сглобен часовник доказваше съществуването на сляп часовникар. Човек само трябваше да се огледа да види, че има място за подобрения практически навсякъде.

Това подсказваше, че Вселената вероятно е била сглобена набързо от някой от подчинените, докато Върховното Божество не е гледало, по същия начин, както протоколите на Момчешката Скаутска Организация се правят върху офисна фотокопирна техника из цялата страна.

Така че, разсъждаваше Кууми, не беше много добра идея да адресираш молбите си до Върховното Божество. Това само щеше да привлече вниманието му и да създаде, може би, неприятности.

Освен това, изглежда наоколо имаше много по-дребни богове. Теорията на Кууми беше, че боговете се раждат, растат и се развиват, защото вярват в тях. Вярата сама по себе си е храната на боговете. Първоначално, когато човечеството е живяло на малки, примитивни племена, са съществували може би милиони богове. Сега те вече бяха само няколко много важни бога — местните богове на гръмотевиците и любовта, например, явно се бяха слели като две петна живак, заедно със сливането на малките, примитивни племена и с превръщането им в огромни, мощни примитивни племена с по-осъвършенствани оръжия. Но всеки бог можеше да се присъедини. Всеки бог можеше да започне малък. Всеки бог можеше да порасне на ръст, щом се увеличаха вярващите в него. И да намалее, когато те намалееха. Беше като голяма игра на стълби и змии.

Боговете обичаха игрите, стига да печелят.

Теорията на Кууми се базираше основно на добрата, стара Гностична ерес, която притежава склонността да се появява навсякъде из мултивселената винаги, когато хората се изправят на два крака и се замислят за две минути, макар че шокът от внезапната височина ще рече, че мисленето е малко немощно. Но това разстройва свещениците, които обичат да изразяват неудоволствието си по традиционните начини.

Когато Омнианската църква разбра за Кууми, те го изложиха на показ във всеки град в границите на Църковната империя, за да демонстрират съществените недостатъци в аргументацията му.

Градовете бяха много, така че трябвате да го нарежат на доста малки парчета.

Дрипави облаци раздираха небето. Платната скърцаха на засилващия се вятър, а Ом чуваше виковете на моряците, които се опитваха да избягат от бурята.

Щеше да е голяма буря, дори и по морските стандарти. Вълните завършваха с бяла корона от вода.

Брута хъркаше в гнезденцето си.

Ом слушаше моряците. Това не бяха хора, които си служат със софистика. Някой беше убил морска свиня и всички знаеха какво означава това. Означаваше, че ще има буря. Означаваше, че корабът ще потъне. Това беше обикновена причинно-следствена връзка. Беше по-лошо и от жени на борда. Беше по-лошо и от албатроси.

Ом се зачуди дали костенурките могат да плуват. Морските костенурки могат, в това беше напълно убеден. Но онези копелета имаха черупката за тая работа.

Щеше да е твърде много Да иска (дори и ако един бог има от кого да иска) от тяло, конструирано да се търкаля из сухата пустош, да има някакви хидродинамични свойства, различни от онези, необходими да потъне на дъното.

Е добре. Край на това. Той все още беше бог. Имаше права.

Той се плъзна по едно намотано въже и внимателно допълзя до края на люлеещата се палуба, като вклини черупката си срещу един стълб, за да може да погледне долу в мътната вода.

Тогава той заговори с глас, нечут за никой смъртен.

Известно време нищо не се случи. После една вълна се издигна по-високо от останалите и докато се издигаше, промени формата си. Водата се изля нагоре, пълнейки невидим калъп; беше хуманоид, но очевидно само, защото такъв искаше да бъде. Със същата лекота можеше да бъде и воден циклон или пък подводно течение. Морето винаги е мощно. Толкова много хора вярват в него. Но то рядко отвръща на молитвите.

Водната форма се изравни с палубата и тръгна в крак с Ом.

Появи се лице и отвори уста.

— Е? — каза тя.

— Привет, о, Царице на… — започна Ом.

Водните очи се фокусираха.

— Но ти си само един малък бог. И се осмеляваш да ме призовеш?

Вятърът зави в такелажа.

— Аз имам вярващи — каза Ом. — Значи имам това право.

Последва нищожно кратка пауза. После Морската Царица каза:

— Един вярващ?

— Един или много, тук е без значение — каза Ом. — Аз имам права.

— И какви права искаш ти, малка костенурке — попита Царицата на Морето.

— Спаси кораба — рече Ом.

Царицата мълчеше.

— Ти трябва да изпълниш молбата — каза Ом. — Такива са правилата.

— Но мога да посоча цената — отвърна Морската Царица.

— Това също е по правилата.

— Но тя ще бъде висока.

— Ще бъде платена.

Водният стълб започна да се разпада назад във вълните.

— Ще го имам предвид.

Ом се взря надолу в бялото море. Корабът се завъртя, като го плъзна назад по палубата, след което отново го търкулна назад. Една яростно движеща се лапа се закачи за стълб, когато черупката на Ом се завъртя и за един миг задните му крака се мятаха безпомощно над водата.

И тогава Ом се откъсна.

Нещо бяло полетя към него, както се клатушкаше над ръба, и той го ухапа.

Брута изпищя и вдигна ръка нагоре заедно с Ом, увиснал на края ѝ.

— Нямаше нужда да ме хапеш!

Корабът налетя на вълна и го тръшна на палубата. Ом го пусна и се изтъркули нанякъде.

Когато Брута се изправи на крака, или поне на ръце и колене, видя моряците от екипажа около себе си. Двама от тях го сграбчиха за лактите, точно когато една вълна се разби върху кораба.

— Какво правите?

Опитваха се да избягнат погледа му. Помъкнаха го към перилото.

Някъде из дупките по борда Ом закрещи към Морската Царица.

— Такива са правилата! Правилата!

Сега вече четирима моряци държаха Брута. Ом вече чуваше, над тътена на бурята, мълчанието на пустинята.

— Чакайте — извика Брута.

— Нищо лично — каза един от моряците. — Не искаме да правим това.

— И аз не искам да го правите — рече Брута. — Това помощ ли е?

— Морето иска нечий живот — каза най-старият от моряците. — Твоят е най-наблизо. Хайде, хващайте му…

— Мога ли да се помиря с Бога си?

— Какво?

— Ако ще ме убивате, мога ли първо да се помоля на моя Бог?

— Не ние те убиваме — отвърна морякът. — А морето.

— „Ръката, която извършва деянието, е виновна за престъплението“ — рече Брута. — Оссори, глава LVI, стих 93.

Моряците се спогледаха. В момент като този, може би не беше много мъдро да се противопоставяш а който и да било бог. Корабът се плъзна странично на една вълна.

— Имаш десет секунди — каза най-старият от моряците. — Това са десет секунди повече, отколкото получават много хора.

Брута легна върху палубата, подпомогнат значително от друга една вълна, която се разби в гредите.

За своя изненада, Ом смътно долови молитвата. Не можа да различи думите, но молитвата като такава се изрази в сърбеж на крайчеца на съзнанието му.

— Не питай мен — рече той, докато се опитваше да се изправи — Нямам избор…

Корабът се бухна…

… в спокойно море.

Бурята бушуваше още, но само около непрекъснато разширяващ се кръг, в средата на който се намираше корабът. Светкавицата, пронизваща морето, ги обгради като решетките на клетка.

Кръгът се удължи пред тях. Сега корабът се понесе по тесен спокоен коридор между сивите стени на бурята, висока една миля. Над главите им вилнееше електрически огън.

После изчезна.

Зад тях, планина сивота увисна над морето. До ушите им достигаше бушуването на отмиращата буря.

Брута се изправи несигурно на крака, като се люлееше диво, за да компенсира движение, което вече не беше там.

— Сега аз… — започна той.

Беше сам. Моряците бяха избягали.

— Ом? — попита Брута.

— Ей тук.

Брута извади Бога си от едно водорасло.

— Ти каза, че нищо не можеш да направиш! — обвинително каза той.

— Не бях аз вин… — Ом млъкна. Ще има цена, помисли си той. Няма да е ниска. Не може да е ниска. Морската Царица е бог. И аз на времето си смазах няколко града. Свещен огън, такива ми ги работи. Ако цената не е висока, как ще те уважават хората?

— Погрижих се за някои неща — каза той.

Приливи. Потънал кораб. Един-два града изчезват под морето. Нещо такова ще бъде. Ако хората не изпитват уважение, тогава няма да имат страх, а ако нямат страх, как ще ги накараш да вярват?

Наистина, изглежда несправедливо. Един човек уби морско прасе. Разбира се, за Царицата е без значение кой ще бъде изхвърлен през борда, точно както за него беше без значение кое точно морско прасе е убил. А това вече не е честно, защото Ворбис беше този, който го направи. Той кара хората да правят неща, които не трябва…

За какво мисля аз? Преди да стана костенурка, дори не знаех какво значи несправедливо…

Люковете се отвориха. Хората се качиха на палубата и увиснаха на перилото. Стоенето на палубата по време на буря винаги крие опасността да бъдеш пометен извън борда, но това придобива розови очертания след часове стоене под палубата заедно с изплашените коне и пасажерите, страдащи от морска болест.

Нямаше повече бури. Корабът пореше вълните с благоприятни ветрове, под чисто небе и в море, толкова безжизнено, колкото и горещата пустиня.

Дните минаваха без да се случи нищо особено. Ворбис стоеше под палубата през повечето време.

Екипажът се отнасяше с Брута с предпазлив респект. Новина като него се разпространява бързо.

Брегът тук представляваше дюни и от време на време голо солено блато. Гореща мараня висеше над земята. Това беше такъв бряг, където корабокрушенското съглеждане на суша е по-ужасно отколкото удавянето. Нямаше чайки. Дори и птиците, които бяха следвали кораба заради остатъците от храна, бяха изчезнали.

— Никакви орли — каза Ом. Толкова можеше да се каже за това.

Някъде към вечерта на четвъртия ден гадната панорама беше нарушена от искряща светлина, високо върху морето от дюни. Тя проблясваше с някакъв ритъм. Капитанът, чието лице сега изглеждаше така сякаш сънят не му е бил редовен нощен компаньон, привика Брута при себе си.

— Той… твоят… дяконът ми поръча да си отварям очите за това — каза той. — Ти иди и го повикай сега.

Кабината на Ворбис беше някъде близо до трюмовете, където въздухът беше гъст като рядка супа. Брута почука.

— Влез.[6]

Тук долу нямаше илюминатори. Ворбис седеше в тъмното.

— Да, Брута?

— Капитанът ме изпрати да ви извикам, господарю. Нещо свети в пустинята.

— Добре. А сега, Брута, внимавай. Капитанът има огледало. Ще го помолиш да ти го даде на заем.

— Ъ… какво е огледало, господарю?

— Нечестиво и забранено средство — каза Ворбис. — Което за жалост може да се приложи за божествена употреба. Той ще го отрече, разбира се. Но човек с такава изрядна брада и миниатюрен мустак е суетен, а суетния човек трябва да има огледало. Така че, вземи го. После застани на слънцето и движи огледалото така, че то да насочи слънцето към пустинята. Разбираш ли?

— Не, господарю — отговори Брута.

— Невежеството е твоята защита, синко. После се върни да ми кажеш какво си видял.

Ом дремеше на слънце. Брута му беше намерил малко местенце близо до заострения край, където можеше да се припича на слънце почти без никаква опасност да бъде видян от екипажа — пък и екипажът така или иначе беше достатъчно уплашен в момента, че да тръгне сам да си търси белята.

Костенурката сънува…

… милиони години.

Това беше времето на съня. Неоформеното време.

Малките богове чуруликаха и бръмчаха в пустошта, по студените и дълбоки места. Те се тълпяха в тъмнината, без памет, но водени от надеждата и желанието за едно нещо, единственото нещо, за което мечтае един бог — вяра.

В дълбоката гора няма дървета средни на ръст.

Там са само онези, които се извисяват горе, балдахинът на които засенчва небето. Долу, в мрака, стига светлина единствено за мъховете и папратите. Но когато падне гигант и отпори малко място… тогава започва борба — между дърветата от двете му страни, които искат да се разширят навън, и между стръкчетата под тях, които се състезават да пораснат нагоре.

Понякога, можеш и сам да си създадеш пространство.

Горите бяха много, много далеч от пустошта. Безименният глас, който щеше да бъде Ом, се понесе по вятъра по ръба на пустинята, като се опитваше да бъде чут измежду безбройните други и се опитваше да не допусне да го сбутат в средата. Можеше да продължи да се върти милиони години — той не притежаваше нищо, с което да измерва времето. Единственото което имаше, беше надежда, както и известно чувство за присъствието на нещата. И глас.

После дойде ден. В известен смисъл, това беше първият ден.

Ом усещаше овчаря от известно вре… отскоро. Стадото се приближаваше все по-наблизо и по-наблизо. Дъждовете бяха оскъдни. Фуражът беше малко. Гладни усти движеха гладни крака още по-навътре в скалите в търсене на презираните досега туфи изгорена от слънцето трева.

Бяха овце, възможно най-глупавите животни във вселената, може би с изключение на патиците. Но дори и тяхното неусложнено съзнание не можеше да чуе гласа, защото овцете не слушат.

Обаче имаше едно агне. То се беше отклонило малко настрани. Ом се погрижи то да се отклони още малко. Зад една скала. Надолу по склона. В процепа на скалата.

Блеенето му привлече вниманието на майката.

Процепът беше скрит добре и овцата, в края на краищата, вече беше доволна, че си е намерила агънцето. Тя не виждаше причина да блее, дори и когато овчарят обикаляше из скалите да я вика, проклина и най-накрая, моли. Овчарят имаше сто овце и човек би се изненадал, че той беше готов да прекара дни наред в търсене на една овца; всъщност, това беше именно защото той беше точно този тип човек, който е готов да прекара дни наред в търсене на една изгубена овца, когато има сто овце.

Гласът, който щеше да е Ом, чакаше.

Беше вечерта на втория ден, когато той подплаши една яребица, която гнездеше близо до цепнатината, точно когато оттам минаваше овчарят.

Не беше кой-знае какво чудо, но като за овчаря ставаше. Той натрупа грамада от камъни на мястото и на следващия ден доведе цялото си стадо там. И в следобедната жега той легна да поспи — и тогава Ом му заговори, право в главата му.

Три седмици по-късно овчарят беше пребит с камъни от свещениците на Ур-Гилаш, който по онова време беше главният бог на областта. Но те бяха закъснели. Ом вече имаше сто вярващи, и броят им се увеличаваше непрекъснато…

Само на една миля разстояние от овчаря и стадото му овце се намираше козар със стадото си. Абсолютна случайност на микрогеографията беше решила, че първият човек, който ще чуе гласа на Ом, и който предаде на Ом своя възглед за хората, беше овчар, а не козар. Те имат доста различен светоглед и цялата история можеше да бъде съвсем различна.

Защото овцете са глупави и трябва да ги караш. Но козите са интелигентни и трябва да бъдат водени.

Ур-Гилаш, мислеше си Ом. А! Това бяха дните… когато Оссори и последователите му проникнаха в храма, сринаха олтара и изхвърлиха жриците през Прозореца, за да бъдат разкъсани от дивите кучета, което беше правилно; и после имаше мощни ридания и скърцане с крака, а последователите на Ом запалиха лагерните си огньове в изпотрошените зали на Гилаш, точно както Пророкът беше казал, и това се броеше, макар че той го беше казал само преди пет минути, докато търсеха дървата за огъня, защото всеки беше съгласен, че пророчеството си е пророчество и никой не е казал, че трябва да чакаш дълго време преди то да се сбъдне.

Славни дни. Славни дни. Всеки ден — нови покръстени. Възходът на Ом беше неудържим…

Той внезапно се събуди.

Старият Ур-Гилаш. Бог на Времето, не беше ли? Да. Не. Може би един от основните ви гигантски богове-паяци? Нещо подобно. Какво ли се беше случило с него?

Какво се случи с мен? Как става? Мотаеш се из астралните равнини, носиш се по течението, наслаждаваш се на ритмите на вселената, мислиш си, че всички, е, така де, хората свикват с вярата там някъде долу, решаваш да идеш и да ги поразмърдаш малко и тогава… костенурка. Все едно да идеш в банката и да откриеш, че парите ти са изтекли през дупка. Първото нещо, което знаеш е като слезеш долу да потърсиш някое удобно съзнание, и изведнъж ти си костенурка и не ти е останала никаква сила повече, за да се измъкнеш.

Три години в търсене практически навсякъде…

Старият Ур-Гилаш? Може би той висеше някъде във формата на гущер, с някой стар отшелник като единствен негов поклонник. По-вероятно е бил издухан в пустинята. Малкият бог е късметлия, ако има шанс веднъж.

Нещо не беше наред. Ом не можеше да го посочи точно с пръст, и то не само защото нямаше пръст. Боговете се въздигаха и падаха като парченца лук във вряща супа, но този път беше различно. Нещо не беше наред този път…

Той беше изместил Ур-Гилаш. Честно. Законът на джунглата. Но никой не предизвикваше него…

Къде беше Брута?

— Брута!

Брута броеше проблясъците светлина навътре в пустинята.

— Много хубаво, че имах огледалце, нали? — обнадеждено попита капитанът. — Предполагам, че негова светлост няма да има нищо против огледалото, след като се оказа, че е от полза?

— Не мисля, че той е на същото мнение — каза Брута, като продължаваше да брои.

— Не. И аз така мисля — мрачно каза капитанът.

— Седем и после четири.

— Квизиция ме чака — рече капитанът.

Брута се канеше да каже: Радвай се тогава, че душата ти ще бъде пречистена. Но не го направи. И не знаеше защо не го направи.

— Съжалявам — рече.

Външно изненада покри мъката на капитана.

— Хора като теб обикновено казват нещо за това колко добра била Квизицията за душата — каза той.

— Сигурен съм, че е — отвърна Брута.

Капитанът наблюдаваше внимателно лицето му.

— Плоска е, да знаеш — тихо каза той. — Плавал съм чак до Океана на Ръба. Плоска е, виждал съм и Края, и се движи. Не Ръба. Искам да кажа… това, което е там долу. Може да ми отрежат главата, но тя ще продължи да се движи.

— Но тя ще спре да се движи за теб — каза Брута. — Така че, аз на ваше място бих внимавал пред кого говоря, капитане.

Капитанът се наклони още по-близко.

— Костенурката се Движи! — изсъска той и се втурна да бяга.

— Брута!

Вината изстреля Брута на крака като закачена риба. Той се обърна, после се отпусна облекчено. Не беше Ворбис, беше само Бог.

Той се довлече до мястото пред мачтата. Ом го изгледа кръвнишки.

— Да? — попита Брута.

— Ти никога не идваш да ме видиш — каза костенурката. — Знам, че си зает — добави тя саркастично, — но една бърза молитва би била още по-добре.

— Тази сутрин проверих първо теб — каза Брута.

— Освен това съм гладен.

— Снощи имаше цяла кора от пъпеш.

— А кой изяде пъпеша, а?

— Не, не беше той — каза Брута. — Той яде баят хляб и вода.

— Защо не яде пресен хляб?

— Чака го да се втвърди.

— Да. Предполагам, че това прави — каза костенурката.

— Ом?

— Какво?

— Капитанът току-що каза нещо странно. Той каза, че светът е плосък и че има край.

— Да? Е и какво от това?

— Но, искам да кажа, ние знаем, че светът е кълбо, защото…

Костенурката примига.

— Не, не е — каза тя. — Кой е казал, че е кълбо?

— Ти — отвърна Брута. После добави: — Според Книга Първа от Септатюха, във всеки случай.

Никога по-рано не съм мислил така, помисли си той. Никога не бих казал „във всеки случай“.

— Защо капитанът ще ми казва нещо такова? — попита той. — Това не е нормален разговор.

— Казах ти, не съм правил аз света — каза Ом. — Защо трябва да го правя? Той вече беше тук. А ако наистина аз съм направил света, нямаше да го направя кълбо. Хората щяха да изпопадат от него. А цялото море щеше да се излее от дъното.

— Но не ако му кажеше да стои там където е.

— Ха! Чуй го само!

— Освен това, сферата е съвършената форма — каза Брута. — Защото в Книгата на…

— Нищо удивително няма в една сфера — каза костенурката. — Ако за това е думата, морска костенурка е съвършената форма.

— Съвършената форма за какво?

— Ами, съвършената форма за костенурка, като начало — рече Ом. — Ако беше оформена като топка, щеше да подскача по повърхността през цялото време.

— Но това е ерес да казваш, че светът е плосък — каза Брута.

— Може би, но е истина.

— И той наистина е върху гърба на гигантска морска костенурка?

— Точно така.

— В такъв случай — победоносно каза Брута, — върху какво стои костенурката?

Костенурката го погледна с празен поглед.

— Върху нищо не стои — каза тя. — Тя е морска костенурка, за бога. Тя плува. Затова са морските костенурки.

— Аз… ъ-ъ… аз мисля, че е най-добре да ида и да докладвам на Ворбис — каза Брута. — Става много спокоен, ако го накарат да чака. За какво ти трябвах? Ще се опитам да ти донеса още малко храна след вечеря.

— Как се чувстваш? — попита костенурката.

— Чувствам се много добре, благодаря ти.

— Храниш се добре, и така нататък?

— Да, благодаря ти.

— Радвам се да го чуя. Тичай сега. Искам да кажа, аз съм само твоят Бог. — Ом повиши глас, докато Брута се отдалечаваше. — И би могъл да ме посещаваш по-често! И да се молиш по-високо, писна ми да се напрягам! — извика.

Ворбис още седеше в каютата си, когато Брута мина пухтейки коридора и почука на вратата. Отговор не последва. След малко Брута отвори вратата.

Никога не личеше Ворбис да чете. Очевидно пишеше, поради известните Писма, но никой никога не го беше видял да го прави. Когато беше сам, той прекарваше много време да се взира в стената или проснат в молитва на пода. Ворбис можеше да се смири в молитва по такъв начин, който правеше позите на обзетите от жажда за власт императори да изглеждат раболепни.

— Хм — каза Брута и се опита да затвори отново вратата.

Ворбис раздразнено махна с ръка. После се изправи. Не изтупа плаща си от праха.

— Знаеш ли, Брута — рече той, мисля, че няма нито един-единствен човек в цялата Цитадела, който би се осмелил да ме прекъсне когато се моля? Те биха се уплашили от Квизицията. Всеки се страхува от Квизицията. С изключение на теб, изглежда. Ти страхуваш ли се от Квизицията?

Брута погледна в черните като катран очи. Ворбис погледна към едно кръгло розово лице. Съществуваше едно специално лице, което хората носеха, когато говореха с инквизитор. То беше равно и безизразно и леко лъщеше, та даже и полуобученият ексквизитор можеше да прочете едва прикритата вина като в книга. Брута просто изглеждаше, че е останал без дъх, но в края на краищата, той винаги изглеждаше така. Беше очарователно.

— Не, господарю — попита той.

— И защо не?

— Квизицията ни защитава, господарю. Написано е в Оссори, глава VII, стих…

Ворбис наклони глава на една страна.

— Разбира се, че е така. Но замислял ли си се някога, че Квизицията може да греши?

— Не, господарю — отговори Брута.

— Но защо не?

— Не знам защо, Господарю Ворбис. Просто никога не съм.

Ворбис седна пред малко писалище, не по-голямо от дъска, която се сгъваше от корпуса.

— И си прав, Брута, — каза той. — Защото Квизицията не може да греши. Нещата могат да бъдат само такива, каквито Бог ги иска. Невъзможно е да си помислиш, че светът би могъл да върви по някакъв друг начин, не е ли така?

Видение на едноока костенурка проблясна за един миг в Брутовото съзнание.

Брута никога не беше могъл да лъже добре. Истината сама по себе си винаги му се беше струвала толкова непонятна, че да усложнява нещата повече от това, не беше по силите му.

— Така ни учи Септатюхът — рече той.

— Където има наказание, там винаги има и престъпление — рече Ворбис. — Понякога престъплението следва наказанието, което само идва да докаже прозрението на Великия Бог.

— Точно това казваше и баба ми — автоматично каза Брута.

— Наистина ли? Бих искал да науча повече за тази страхотна дама.

— Тя имаше навика да ме напердашва всяка сутрин, защото аз непременно ще направя нещо, за да го заслужа, през деня — каза Брута.

— Абсолютно съвършено разбиране на природата на човечеството — каза Ворбис, подпрял брадичка на едната си ръка. — Да не беше несъвършенството на пола ѝ, звучи така, като че ли от нея би станал отличен инквизитор.

Брута кимна. О, да. Да, наистина.

— А сега — каза Ворбис, без да променя тона си, — разкажи ми какво видя в пустинята.

— Ъ. Видях шест проблясъка. После пауза от около пет удара на сърцето. После осем проблясъка. И още една пауза. И два проблясъка.

Ворбис кимна замислено.

— Три четвърти — каза той. — Хвала на Великия Бог. Той е моят жезъл и водач през трудните места. А ти можеш да вървиш.

Брута не беше очаквал да му кажат какво са означавали проблясъците, а и нямаше да попита. Квизицията задаваше въпросите. С това беше известна.

На следващия ден корабът заобиколи някакъв нос и заливът на Ефеб вече беше пред него, а градът — едно бяло петно на хоризонта, което времето и пространството превърнаха в разлив от ослепително бели къщи, плъзнал нагоре по скалата.

Изглежда, че представляваше значителен интерес за Сержант Симони. Брута не беше разменил и дума с него. Сприятеляването между духовенството и войниците не се поощряваше; сред войниците съществуваше определена склонност към нечестивост…

Брута, оставен отново сам да се оправя, както може, докато екипажът се приготвяше да навлезе в пристанището, наблюдаваше внимателно войника.

Повечето войници бяха малко немарливи и по принцип груби с нисшето духовенство. Симони беше различен. Като оставим всичко настрана, той блестеше. Нагръдникът му ослепяваше очите. Кожата му изглеждаше прежулена.

Сержантът стоеше на носа и гледаше втренчено, докато градът се приближаваше все по-наблизо. Необичайно беше да го видиш много надалеч от Ворбис. Където и да беше Ворбис, там беше и сержантът, с ръка на сабята, и с очи, изучаващи внимателно заобикалящия го пейзаж за… какво?

И винаги мълчание, освен когато му говореха. Брута се опита да бъде дружелюбен.

— Изглежда много… бяло, нали? — рече той. — Градът. Много е бял. Сержант Симони?

Сержантът се обърна бавно и се втренчи в Брута.

Погледът на Ворбис беше ужасяващ. Ворбис виждаше през главата на човек, чак до греховете най-вътре, почти без да се интересува от него, освен като средство за греховете му. Но погледът на Симони представляваше чиста, най-обикновена омраза.

Брута отстъпи назад.

— О! Съжалявам — промърмори той. Отдалечи се мрачно към тъпия край и се опита да стои настрани от пътя на войника.

Както и да е, имаше още войници, много скоро…

Ефебианците ги очакваха. Войници бяха строени от двете страни на кея и държаха оръжието си по начин, който беше точно на границата да се възприеме като директна обида. А бяха и много.

Брута се влачеше с групата, а гласът на костенурката напомняше за себе си в главата му.

— Та значи Ефебианците искат мир, така ли? — говореше Ом. — Не ми изглежда да е така. Не ми изглежда, сякаш ще говорим от позиция на силата с разгромен противник. Изглежда ми сякаш ние сме изяли пердаха и не искаме да отнесем повече. Изглежда сякаш ние молим за мир. Така ми изглежда на мен.

— В Цитаделата всички говореха, че е била величествена победа — каза Брута. Установи, че сега вече можеше да говори почти без да си мърда устните; Ом сякаш успяваше да улови думите му в момента, в който те достигаха до гласните му струни.

Пред него Симони следваше дякона по петите, като зяпаше подозрително всеки Ефебиански страж.

— Смешна работа — каза Ом. — Победителите никога не говорят за величествени победи. Това е защото тъкмо те са хората, които виждат какво представлява бойното поле след това. Само победените имат величествени победи.

Брута не знаеше какво да отговори.

— Това не прозвуча като божествено изказване — рискува той.

— Това е от мозъка на костенурката.

— Какво?

— Нищо ли не знаеш? Телата не са само удобни неща, в които да държиш мозъка си. Формата ти се отразява и върху начина ти на мислене. Всичко е в морфологията, която е навсякъде наоколо.

— Какво?

Ом въздъхна.

— Ако не се концентрирам, мисля като костенурка!

— Какво? Искаш да кажеш бавно?

— Не! Костенурките са цинични. Те винаги очакват най-лошото.

— Защо?

— Не знам. Защото често им се случва, предполагам.

Брута оглеждаше Ефеб. Стражи с шлемове, украсени с пера, които приличаха на подивели конски опашки, маршируваха от двете страни на колоната. Няколко Ефебиански граждани наблюдаваха безцелно отстрани на пътя. Те изглеждаха учудващо като хората у дома, а съвсем не като демони на два крака.

— Те са хора — рече той.

— Всички отличителни черти за сравнителна антропология.

— Брат Намрод казваше, че Ефебианците ядат човешко месо — каза Брута. — Той не би излъгал.

Едно момченце замислено погледна Брута, докато изследваше недрата на ноздрата си. Ако беше демон в човешки вид, то тогава беше изключително добър актьор.

На интервали по пътя от доковете имаше бели каменни статуи. Брута никога по-рано не беше виждал статуи. С изключение на статуите на СептАрхите, разбира се, но това беше друго нещо.

— Какви са тези?

— Ами, онзи, тантурестият с тогата, е Тувелпит, Богът на Виното. Викат му Смимто в Тсорт. А, тази широката, с прическата, е Астория, Богиня на Любовта. Пълно куку. Онзи, грозният, е Офлър — Богът Крокодил. Не е тукашен. По произход е Клачианец, но Ефебианците чули за него и решили, че това е много добра идея. Забележи зъбите. Хубави зъби. Хубави зъби. А оня със змиевидната прическа е…

— Говориш за тях, като че ли са истински — каза Брута.

— Те са.

— Няма друг бог, освен теб. Ти си казал това на Оссори.

— Ами, как да ти кажа, попреувеличил съм малко. Но те не са толкова добри. Има един от тях, дето по цял ден седи и свири на флейта и гони доячките. Не бих нарекъл това много божествено. Ти би ли го нарекъл? Защото аз не.

Пътят се виеше стръмно нагоре по каменистия хълм. По-голямата част от града изглеждаше сякаш е построена върху оголени скали или пък беше врязана в самата скала, така че вътрешният двор на един човек представляваше покривът на друг. Пътищата бяха наистина последователност от плитки стъпала, достъпни за човек или магаре, но внезапна смърт за всяка каруца. Ефеб беше пешеходна зона.

Повечето хора ги наблюдаваха мълчаливо. Както и статуите на боговете. Ефебианците имаха богове по същия начин, както другите градове имат плъхове.

Брута зърна лицето на Ворбис. Ексквизиторът гледаше право пред себе си. Брута се зачуди какво ли вижда.

Всичко беше толкова ново!

И дяволско, разбира се. Макар че боговете по статуите не приличаха много на демони — но той чуваше гласа на Намрод, който изтъква, че самият този факт ги прави още по-демонични. Грехът полазваше бавно по човек като вълк в овча кожа.

Една от богините имаше някакъв много сериозен проблем с дрехата си, забеляза Брута; ако Брат Намрод присъстваше, щеше да му се наложи набързо да се изнесе за сериозна почивка.

— Петулиа, Богинята на Любовта по Споразумение — каза Ом. — Почитат я дамите на нощта, както и на всяко друго време, ако разбираш какво имам предвид.

Долната устна на Брута увисна.

— Те имат богиня за изрисуваните развратници?

— Защо не? Много религиозни хора, доколкото знам. Свикнали са да… прекарват толкова много време да се гледат в… абе, виж какво, вярата е там, където я намираш. Специализация. Така е по-сигурно, схващаш ли. Малък риск, гарантирана възвращаемост. Има даже и Бог на Марулята някъде, искам да кажа, не че има вероятност някой друг да се опита да стане Бог на Марулята. Просто намираш общност, която отглежда марули, и се прикрепваш към нея. Боговете на бурята идват и си отиват, но ти си този, към когото се обръщат всеки път, когато ги налети напаст от Марулени Мухи. Трябва да ѝ се… ъ… признае на Петулия. Видя ниша на пазара и я запълни.

— Има Бог на Марулята?

— Защо не? Ако има достатъчно хора, които да вярват, можеш да си бог на всичко…

Ом млъкна и зачака да види дали Брута е забелязал. Но изглежда съзнанието на Брута беше заето с нещо друго.

— Това не е правилно. Не можеш да се отнасяш така с хората. Оу!

Беше налетял върху гърба на протодякон. Групата се беше спряла, отчасти тъй като Ефебианският ескорт също беше спрял, но главно защото един човек тичаше надолу по улицата.

Той беше доста стар и в много отношения наподобяваше жаба, която е била сушена доста време. Нещо около него по принцип караше хората да си мислят за думата „пъргав“, но, в този момент, много по-вероятно беше да си помислят за думите „гол, както майка го е родила“ и вероятно също така „вир-вода мокър“, и щяха и в двата случая да са сто процента прави. Макар че имаше брада. А брадата беше такава, че можеше да разпънеш палатков лагер в нея.

Човекът тупаше по улицата без очевидно ни най-малко да се усеща и спря пред един грънчарски магазин. Грънчарят явно не се обезпокои от това, че към него се обръща дребен, мокър, гол мъж; всъщност никой от хората на улицата не го погледна повторно.

— Бих искал едно гърне Номер Девет и малко връв, моля — каза старецът.

— Да, господине, Г-н Леджибъс — Грънчарят бръкна под тезгяха и извади хавлиена кърпа. Голият я взе разсеяно. Брута изпита чувството, че това нещо се е случвало и на двамата и по-рано.

— И лост с безкрайна дължина и, хм, неподвижно място, където да застана — каза Леджибъс, докато се триеше.

— Виждате всичко, което имам, господине. Грънци и обикновена покъщнина, но малко съм беден откъм аксиоматични механизми.

— Е, ами парче тебешир имаш ли?

— Имам малко тук от миналия път — отвърна грънчарят.

Дребният гол мъж взе тебешира и започна да рисува триъгълници върху най-близката стена. После погледна надолу.

— Защо съм гол? — попита той.

— Пак си взимаме вана, не е ли така? — каза грънчарят.

— И съм оставил дрехите си в банята?

— Струва ми се, че вероятно ви е хрумнала идея, докато сте били във ваната — подсказа грънчарят.

— Точно така! Точно така! Осени ме прекрасната идея да завъртя света! — каза Леджибъс. — Обикновен принцип на лоста. Трябва да работи перфектно. Въпросът е само да се оправя с техническите детайли.

— Това е добре. Можем да се преместим някъде по на топло за през зимата — рече грънчарят.

— Мога ли да заема кърпата?

— Тя си е ваша, така или иначе, господин Леджибъс.

— Така ли?

— Ами да, оставихте я тук миналия път. Не си ли спомняте? Когато ви беше осенила идеята за фара?

— Чудесно. Чудесно — каза Леджибъс, докато увиваше кърпата около себе си. Начерта още няколко линии на стената. — Чудесно. Добре. Ще изпратя някого по-късно да вземе стената.

Той се обърна и явно видя Омнианците за пръв път. Той се огледа напред, а после сви рамене.

— Хмм — рече и се отдалечи.

Брута подръпна наметалото на един от Ефебианските войници.

— Извинете, но защо спряхме? — попита той.

— Философите имат предимство на пътя — отвърна войникът.

— Какво е философ? — попита Брута.

— Някой, който е достатъчно умен, да си намери работа без физическо натоварване — рече глас в главата му.

— Неверник, който търси справедливата съдба, която със сигурност ще намери — каза Ворбис. — Изобретател на заблуди. Този проклет град ги привлича, както купчината тор привлича мухите.

— Всъщност, от климата е — каза гласът на костенурката. — Помисли върху това. Ако имаш склонността да изскачаш от ваната и да се втурваш навън по улицата всеки път, когато решиш, че имаш гениална идея, не би искал да го правиш някъде на студено, нали така? Ако все пак го правиш някъде на студено — изчезваш. Това е — естествен подбор. Ефеб е известен с философите си. По-добре е отколкото уличен театър.

— Какво, цял куп старци, дето тичат из улиците без дрехи? — възкликна Брута, под сурдинка, докато се придвижваха напред.

— Кажи-речи. Ако прекарваш цялото си време в мисли за вселената, започваш да забравяш по-маловажните неща. Като гащите си, например. И деветдесет и девет идеи от всеки сто, с които идват, са напълно безполезни.

— Защо тогава някой не ги заключи за по-сигурно някъде? На мен не ми изглежда да има голяма полза от тях? — попита Брута.

— Защото стотната идея — каза Ом, — обикновено е истинско чудо.

— Какво?

— Погледни към най-високата кула на скалата.

Брута погледна. На върха на кулата, укрепен с метални обръчи, стърчеше голям диск, който блестеше на утринната светлина.

— Какво е това? — прошепна той.

— Причината, поради която Омниа няма вече никаква флота — каза Ом. — Ето защо винаги си заслужава да имаш няколко философа наоколо. В един момент слушаш само „Истината Красота Ли Е и Красотата Истина Ли Е, и Падащо Дърво В Гората Издава Ли Звук, Ако Няма Кой Да Го Чуе“, и после, точно когато си мислиш, че сега ще започнат да се лигавят, някой от тях казва: „Между другото, ако на високо място се сложи параболичен рефлектор, висок трийсет стъпки, който да изстрелва слънчевите лъчи към вражеските кораби, това ще бъде много интересна демонстрация на оптическите принципи“ — добави Ом. — Винаги излизат с удивителни нови идеи, тези философи. Предишното нещо беше някакво сложно устройство, което демонстрираше принципите на действието на лоста, като от време на време мяташе топки горяща сяра на две мили разстояние. Преди това, пък, струва ми се, имаше някакво подводно нещо, което изстрелваше подострени цепеници в дъното на корабите.

Брута отново се вгледа в диска. Не беше разбрал повече от една трета от думите в последната реплика.

— Е и — рече той, — прави ли го?

— Прави ли какво?

— Вдига ли шум. Ако падне, когато там няма никой, който да го чуе.

— Кого го интересува?

Групата беше стигнала до порта в стената, която опасваше върха на скалата почти по същия начин, по който лента за глава опасва главата. Ефебианският капитан се спря и се обърна.

— На… посетителите… трябва да бъдат завързани очите — каза той.

— Това е възмутително! — каза Ворбис. — Ние сме тук с дипломатическа мисия!

— Това не е моя работа — отговори капитанът. — Моята работа е да кажа: Ако минавате през тази порта, трябва да минете с вързани очи. Не е задължително да ви се завързват очите. Можете да останете отвън. Но ако искате да преминете, трябва да носите превръзка. Както си изберете.

Един от протодяконите зашепна в ухото на Ворбис. Той проведе кратък sotto voce[7] разговор с водача на Омнианската стража.

— Много добре — каза той — с протест.

Превръзката беше съвсем мека и абсолютно непрозрачна. Но докато ги водеха, Брута…

… десет крачки по коридор, и после наляво пет крачки, после по диагонал напред и наляво три крачки и половина, след това надясно сто и три крачки, три стъпала надолу и завъртане седемнайсет пъти и една четвърт, тогава девет крачки напред, една крачка наляво, и деветнайсет крачки напред, и пауза три секунди, после две крачки надясно, две крачки назад, и две крачки наляво, завъртане три пъти и половина, изчакване една секунда, нагоре три стъпала, после двайсет крачки надясно, завъртане пет пъти и една четвърт, и петнайсет крачки наляво, седем крачки напред, осемнайсет крачки надясно, седем стъпала нагоре, после по диагонал напред, пауза две секунди, надясно четири крачки, и тогава надолу по склон, който се снижаваше с по един метър на всеки десет крачки и така трийсет крачки, после завъртане седем пъти и половина, и шест крачки напред…

… се чудеше каква е ползата от това.

Свалиха му превръзката в открит вътрешен двор, направен от някакъв бял камък, който превръщаше слънчевата светлина в ослепителен огън. Брута примижа.

Стрелци с лъкове ограждаха двора. Стрелите им бяха насочени надолу, но стойката им подсказваше, че насочването в хоризонтална посока може да стане всеки миг.

Чакаше ги още един плешив мъж. Ефеб изглежда притежаваше неограничен запас от мършави, плешиви мъже, носещи чаршафи. Този се усмихна, но само с устни.

Никой не ни харесва особено, помисли си Брута.

— Вярвам, че ще извините това дребно неудобство — каза мършавият. — Казвам се Аристократис. Аз съм секретар на Тиранина. Моля, помолете хората си да оставят оръжието си на земята.

Ворбис се изправи в пълен ръст. Беше с една глава по-висок от Ефебианеца. Макар че лицето му обикновено беше бледо, сега то беше станало още по-бледо.

— Ние имаме право да задържим оръжието си! — каза той. — Ние сме пратеници в чужда страна!

— Но не варварска — учтиво каза Аристократис. — Тук няма да ви трябва оръжие.

— Варварска? — каза Ворбис. — Вие изгорихте корабите ни!

Аристократис вдигна ръка.

— Това е дискусия за по-късно — рече той. — Моя приятна задача сега е да ви покажа стаите. Сигурен съм, че бихте искали да си починете малко след пътуването. Имате право, разбира се, да се разхождате навсякъде, където пожелаете, из двореца. А ако има някое място, където ние не желаем да ходите, можете да бъдете сигурни, че стражите ще ви уведомят бързо и тактично за това.

— И можем да напускаме двореца? — студено попита Ворбис.

Аристократис сви рамене.

— Ние не охраняваме портата, освен в случаите на война — каза той. — Ако си спомните пътя, можете да я използвате. Но трябва да ви предупредя, че несигурните разходки из лабиринта не са препоръчителни. Предците ни са били за съжаление много подозрителни и от недоверие са заложили много капани; разбира се, държим ги добре смазани и заредени, единствено и само от уважение към традицията. А сега, бихте ли били така любезни да ме последвате…

Омнианците се движеха накуп, докато следваха Аристократис из двореца. Имаше фонтани. Имаше градини. Тук-таме се мотаеха групи от хора и не правеха нищо друго, освен да говорят. Ефебианците изглежда имаха само много повърхностна представа за концепциите „вътре“ и „вън“ — с изключение на окръжаващия двореца лабиринт, който беше много ясен по въпроса.

— От всеки ъгъл ни дебне опасност — тихо каза Ворбис. — Всеки, който наруши йерархията или направи опит да общува по какъвто и да било начин, ще обяснява поведението си пред инквизиторите. Надълго и нашироко.

Брута погледна към една жена, която пълнеше кана от кладенец. Това не изглеждаше много враждебен акт.

Отново изпитваше същото странно двойно чувство. На повърхността бяха мислите на Брута, които бяха абсолютно онези мисли, които Цитаделата би одобрила. Това беше гнездо на безбожници и неверници, а самото му ежедневие — изкусно було за капаните на неправилното мислене и ереста. Може и да грееше от слънчевата светлина, но в действителност беше място на сенките.

Но дълбоко долу бяха мислите на онзи Брута, който наблюдаваше Брута отвътре…

И оттук изглеждаше, че Ворбис греши. Той изглеждаше жесток и неприятен. Пък и всеки град, където грънчарите хич не се притесняваха, когато голи, вир-вода старци идваха и рисуваха триъгълници по стените им, беше място, за което Брута би искал да научи повече. Чувстваше се като голяма, празна кана. Нещото, което трябва да се направи с нещо празно, е то да се напълни.

— Правиш ли ми нещо? — прошепна той.

В кутията си, Ом погледна към формата на Брутовото съзнание. После се опита да мисли бързо.

— Не — каза той и това поне беше истината. Това беше ли се случвало някога по-рано?

Така ли е било някога, в първите дни? Трябва да е било така. Всичко беше толкова мъгливо сега. Той не можеше да си спомни мислите, които беше имал тогава, спомняше си само формата им. Всичко беше силно оцветено, всичко растеше всеки ден — той растеше всеки ден; мислите и съзнанието, което ги мислеше, се развиваха с еднаква скорост. Беше лесно да се забравят неща от онези времена. Беше като огън, който се опитва да си спомни формата на пламъците. Но чувството — него той си спомняше.

Той нищо не правеше на Брута. Брута сам си го правеше. Започваше да мисли по божествен начин. Брута започваше да се превръща в пророк.

Ом си мечтаеше за някой, с когото да поговори. Някой, който разбира.

Това беше Ефеб, нали така? Където хората си изкарваха хляба като се опитват да разберат.

Омнианците трябваше да бъдат настанени в малки стаички около централния вътрешен двор. В средата имаше фонтан, в съвсем малка горичка от сладникаво ароматни борови дървета. Войниците се сбутаха един друг. Хората си мислят, че професионалните войници мислят много за битки, но сериозните професионални войници мислят много повече за храна и топло място за спане, защото тези две неща обикновено трудно се получават, докато битките като че ли непрекъснато изникват.

В килията на Брута имаше купа с плодове и чиния със студено месо. Но всяко нещо по реда си. Той измъкна Бог от кошницата.

— Има плодове — каза той. — Какви са тези зрънца?

— Грозде — отговори Ом. — Суровия продукт за виното.

— Ти спомена тази дума и по-рано. Какво означава?

Отвътре се чу вик.

— Брута!

— Това е Ворбис. Ще трябва да вървя.

Ворбис стоеше в средата на килията си.

— Яде ли нещо? — попита той.

— Не, господарю.

— Плодове и месо, Брута. А днес е ден за постене. Те искат да ни обидят!

— Хм. Може би не знаят, че е ден за постене? — престраши се Брута.

— И невежеството е грях — каза Ворбис.

— Оссори VII, стих 4 — автоматично каза Брута.

Ворбис се усмихна и потупа Брута по рамото.

— Ти си подвижна книга, Брута. Ходещ Септатюх.

Брута погледна надолу към сандалите си.

Прав е, помисли си. А аз бях забравил. Или поне, не исках да си спомням.

И тогава той чу собствените си мисли да отекват обратно към него: това са плодове, месо и хляб, това е всичко. Това е всичко. Дни за постене и дни за празнуване, Дни на Пророците и дни за хранене… кого го е грижа? Един Бог, чиято единствена грижа за храната в момента е тя да е достатъчно ниско, че да я стигне?

Не може ли да спре да ме потупва по рамото!

Ворбис се обърна.

— Да напомня ли на останалите? — попита Брута.

— Не. Нашите ръкоположени братя няма да имат нужда, разбира се, от напомняне. А колкото до войниците… малко волност, може би, е допустима толкова далеч от вкъщи…

Брута се върна в своята килия.

Ом още беше на масата и гледаше втренчено пъпеша.

— За малко да извърша ужасен грях — каза Брута. — За малко да изям плод в ден, в който не се ядат плодове.

— Това е ужасно, ужасно е — каза Ом. — А сега срежи пъпеша.

— Ама то е забранено! — възкликна Брута.

— Не, не е — каза Ом. — Срежи пъпеша.

— Но точно яденето на плодове беше причината страстта да завладее света — каза Брута.

— Единственото, за което някога е било причина е натрупването на газове — каза Ом. — Срежи пъпеша!

— Ти ме изкушаваш!

— Не, не е вярно. Давам ти разрешение. Специално позволение. Срежи проклетия пъпеш!

— Само епископ или някой висшестоящ има право да дав… — започна Брута. После спря.

Ом го гледаше свирепо.

— Да. Точно така — каза той. — А сега срежи пъпеша. — Тонът му поомекна. — Ако това ще те накара да се почувстваш по-добре, ще го провъзглася за хляб. Случайно аз съм Богът в най-близките околности. Мога да го нарека както по дяволите ми харесва. Хляб е. Ясно? Сега срежи скапания пъпеш.

— Филия — поправи го Брута.

— Добре. И ми дай резен без семки.

Брута изпълняваше, като внимаваше много.

— И яж бързо — каза Ом.

— Да не би Ворбис да ни види ли?

— Защото трябва да отидеш и да намериш философ — каза Ом. Фактът, че устата му беше пълна, не се отрази по никакъв начин на гласа му в съзнанието на Брута. — Знаеш ли, че пъпешите подивяват по дивите места. Не стават толкова големи, като този. А малки зелени неща. С кора като кожа. Не можеш да ги отхапеш. Колко години съм прекарал да ям окапали листа, дето ги е изплюла някоя коза, точно до поле пъпеши. Пъпешите трябва да имат по-тънки кори. Запомни това.

— Да намеря философ?

— Точно така. Някой, който знае как да мисли. Някой, който да ми помогне да престана да бъда костенурка.

— Но… Ворбис може да ме потърси.

— Ти просто отиваш на разходка. Няма проблеми. И побързай. В Ефиб има други богове. Не искам да ги срещна точно сега. Поне не в този вид.

Брута го погледна паникьосано.

— Как да намеря философ? — попита.

— Тук наоколо? Огледай се за нещо абсурдно, струва ми се.

Лабиринтът на Ефеб е древен и пълен със сто и едно удивителни неща, в това число скрити пружини, остри като бръснач ножове и падащи скали. Не съществува един-единствен водач през него. Има шестима и всеки един от тях знае пътя само през своята една шеста от лабиринта. Всяка година те организират специално състезание, когато правят малка реконструкция. Те се състезават, за да видят кой може да направи своята част още по-смъртоносна от останалите за случайния минувач. С група съдии и малка награда.

Най-голямото разстояние, което някой някога е минавал в лабиринта без водач, беше деветнайсет крачки. Е, горе-долу. Главата му се претърколи още седем крачки нататък, но това май не се брои.

На всяка смяна на пост има малка камера без абсолютно никакви капани. Това, което съдържа тя, е малко бронзово звънче. Това са малките чакални, където посетителите биват предавани на следващия водач. А тук-таме, високо в тунеления покрив над по-остроумните капани, са разположени прозорци за наблюдение, защото и стражите обичат да се посмеят както и всички останали хора.

Всичко това остана абсолютно неизвестно за Брута, който шляпаше добродушно из тунелите и коридорите, без много да му мисли, и най-сетне отвори портата и се озова на късния вечерен въздух.

Ухаеше на цветя. Нощни пеперуди бръмчаха в мрака.

— Как изглеждат философите? — попита Брута. — Когато не се къпят, искам да кажа.

— Много мислят — каза Ом. — Огледай се за някой с напрегнато изражение.

— Но то може да означава просто запек.

— Е, стига да гледат на него философски…

Град Ефеб ги заобикаляше. Лаеха кучета. Някъде мяукаше котка. Носеше се онзи най-общ шум от малки, уютни звуци, който показваше, че там някъде навън, много хора живеят живота си.

И тогава една врата се отвори рязко към улицата и се чу шума от пръсването на доста голяма амфора за вино върху нечия глава.

Мършав старец в тога се надигна от калдъръма, където се беше приземил, и загледа свирепо към вратата.

— И чуй какво ти казвам: ограничен интелект, точно така, не може посредством сравнението да се достигне до абсолютната истина на нещата, защото, бидейки по природа неделима, истината изключва концепциите за „повече“ или „по-малко“, така че, нищо освен самата истина не може да бъде съвършената мярка за истината. Копелета такива — каза той.

Някой откъм къщата каза:

— О, тъй ли? Ти така казваш.

Старецът не обърна никакво внимание на Брута, но, с много мъка, разхлаби един камък и го вдигна в ръка.

После се гмурна обратно през входа. Чу се далечен яростен писък.

— А! Философия — каза Ом.

Брута надникна внимателно през вратата.

Вътре в стаята две групи от почти еднакви мъже в тоги се опитваха да разтърват двама от колегите си. Това е сцена, която се повтаря милиони пъти на ден в барове из цялата мултивселена — и двамата потенциални побойници ръмжат и гримасничат един срещу друг и се опитват да се измъкнат от приятелите, които ги удържат, само че, разбира се, не се мъчат да го направят много силно, защото няма нищо по-лошо от това, наистина да успееш да се освободиш от ръцете им и внезапно да се озовеш съвсем сам насред кръга с един луд срещу теб, който тъкмо се кани да ти ковне един между очите с камък.

— Да — рече Ом, — това е философия, няма съмнение.

— Но те се бият!

— Свободна и пълна размяна на мнения, да.

Сега, когато Брута можа да види по-ясно, успя да различи, че между мъжете има една или две разлики. Единият имаше по-къса брада, беше много зачервен и обвинително размахваше пръст.

— Мамка му, той ме обвини в клевета! — крещеше той.

— Не съм! — викаше другият мъж.

— Направи го! Направи го! Кажи им какво каза!

— Виж, аз просто предложих, за да изтъкна природата на парадокса, така, че ако Ксено Ефебианецът каже „Всички Ефебианци са лъжци…“

— Виждате ли? Виждате ли? Той го каза отново!

— … не, не, чуй ме, чуй ме… обаче, тъй като самият Ксено е Ефебианец, това ще означава, че той самият е лъжец и следователно…

Ксено направи целенасочен опит да се освободи, като помъкна четирима отчаяни събратя-философи със себе си по пода.

— Ще ти ковна една, братле!

Брута каза:

— Моля да ме извините!

Философите замръзнаха. После се обърнаха да погледнат Брута. Успокоиха се с няколко степени. Последва хор от смутени прокашляния.

— Вие всички ли сте философи? — попита Брута.

Мъжът, наречен Ксено, пристъпи напред, като оправяше тогата си.

— Точно така — каза той. — Философи сме. Ние мислим, следователно ние съм.

— Сме — автоматично каза злощастният автор на парадокси.

Ксено се завъртя кръгом.

— Ама точно до тука ми е дошло от теб, Ибид! — изрева той. Обърна се отново към Брута. — Ние сме, следователно ние съм — убедено каза той. — Това е.

Няколко от философите се спогледаха с интерес.

— Това наистина е доста интересно — каза един. — Доказателството за нашето съществуване е фактът на нашето съществуване, това ли казваш ти?

— Затваряй си устата! — каза Ксено, без да се обръща.

— Вие биехте ли се? — попита Брута.

Събраните философи възприеха най-различни шокирани и ужасени изражения.

— Да се бием? Ние? Ние сме философи — каза Ибид, шокиран.

— Честна дума, да — каза Ксено.

— Но вие… — започна Брута.

Ксено махна с ръка.

— Ожесточената битка на дебата — рече той.

— Теза плюс антитеза е равно на хистереза — каза Ибид. — Строгото изпитване на вселената. Чукът на интелекта върху наковалнята на фундаменталната истина…

— Млъквай! — каза Ксено. — И какво можем да направим за теб, млади момко?

— Питай ги за богове — подсказа Ом.

— Ъ, искам да разбера за боговете — каза Брута.

Философите се спогледаха.

— Богове? — каза Ксено. — Ние не се занимаваме с богове. Хъ! Останки от старомодна система на вярване, това са те боговете.

От ясното вечерно небе долетя гръмотевичен тътен.

— С изключение на Слепият Айо — Богът на Гръмотевиците — продължи Ксено, като тонът му леко се промени.

Светкавица прониза небето.

— И Кюбал — Богът на Огъня — каза Ксено.

Вихрен вятър разтърси прозорците.

— Флатулус — Богът на Ветровете, и срещу него няма какво да кажем — каза Ксено.

Стрела се материализира от въздуха и се заби в масата точно до ръката му.

— Федекс — Пратеникът на Боговете — един от вечните богове — каза Ксено.

Птица се появи на вратата. Поне смътно приличаше на птица. Беше висока около един фут, в черно и бяло, с наклонен клюн и изражение, което подсказваше, че каквото и да беше, то наистина се ужасява да не би някога да му се случи отново това, което вече му се беше случило.

— Какво е това? — попита Брута.

— Пингвин — каза гласът на Ом в главата му.

— Патина, Богинята на Мъдростта? Една от най-добрите — каза Ксено.

Пингвинът изкряка срещу него и се отдалечи клатушкайки се в тъмнината.

Философите изглежда много се притесниха. После Ибид каза: — Фургал, Богът на Лавините? Къде е линията на вечния сняг?

— На двеста мили оттук — каза някой.

Зачакаха. Нищо не се случи.

— Останка от старомодна система на вярване — каза Ксено.

Стена от вкочаняваща бяла смърт не се появи никъде в Ефеб.

— Най-обикновена лекомислена персонификация на природна сила — каза един от философите на малко по-висок глас. Всички явно се почувстваха доста по-добре по този въпрос.

— Примитивно почитане на природата.

— Пет пари не давам за него.

— Елементарна рационализация на неизвестното.

— Ха! Находчива измислица, плашило, което да държи в страх слабите и глупавите!

Думите сами се надигнаха у Брута. Не можеше да се удържи.

— Винаги ли е толкова студено? — попита той. — По пътя дотук ми се стори много хладно.

Философите всички до един се отдалечиха от Ксено.

— Макар че ако има поне едно-единствено нещо, което може да се каже за Фургал — каза Ксено, — то е, че е много разбран бог. Обича шегите, колкото… и всеки друг.

Той се огледа на всички страни, бързо. След малко философите се отпуснаха и изглежда напълно забравиха Брута.

И едва сега той наистина има време да разгледа стаята. Никога по-рано в живота си не беше виждал кръчма, но това беше точно това. Барът се простираше по едната страна на стаята. Зад него бяха типичните украшения на всеки Ефебиански бар — купчините винени бутилки, полици с амфори, както и веселите картинки с весталки върху табелките на солените фъстъци и козята пастърма, закачени с надеждата, че на света наистина има хора, които с охота ще си купят няколко пакетчета повече от фъстъците, които не искат да си купят, само и само за да гледат картонени цици.

— Какво е всичко това? — прошепна Брута.

— Откъде да знам? — отговори Ом. — Извади ме навън, за да погледна.

Брута разкопча кошницата и извади костенурката. Едно влажно око огледа обстановката.

— О! Типична кръчма — каза Ом. — Хубаво. За мен една чинийка от каквото те пият.

— Кръчма? Място, където се пие алкохол?

— Много се надявам случаят да е точно такъв, да.

— Но… но… Септатюхът, най-малко седемнайсет пъти ни заклева най-настоятелно да се въздържаме от…

— Ума ми не го проумява защо — каза Ом. — Виждаш ли онзи мъж, дето мие халбите? Кажи му: Дайте ми…

— Но той прави съзнанието на Човека за смях, казва Пророк Оссори. И…

— Още веднъж ти казвам! Никога не съм го казвал! А сега кажи на мъжа!

Всъщност мъжът заговори на Брута. Той изникна като магия на другия край на бара, като продължаваше да бърше една халба.

— Добър вечер, господине — каза той. — Какво да бъде?

— Бих искал чаша вода, моля — каза Брута, много бавно и предпазливо.

— А нещо за костенурката?

— Вино! — каза гласът на Ом.

— Не знам — отговори Брута. — Какво пият костенурките по принцип?

— Тези, които ние ги имаме, обикновено пият мляко с малко хляб в него — отвърна барманът.

— Имате ли много костенурки? — високо попита Брута, като опитваше да се отърве от грубите крясъци на Ом.

— О, много полезно философско животно е това — средно статистическата костенурка. Изпреварва метафорични стрели, побеждава диви зайци в надбягвания… много е удобна.

— Ъ… аз нямам никакви пари — каза Брута.

Барманът се наведе към него.

— Знаеш ли какво — рече той.

— Декливитис току-що почерпи всички по едно. Няма да има нищо против.

— Хляб и мляко?

— О! Благодаря. Много благодаря.

— О, всякакви ги имаме тука — каза барманът, като се облегна назад. — Стоици. Циници. Много пият, това циниците. Епикурейци. Стохастици. Анамаксандрити. Епистемологисти. Перипатетици. Синоптици. Всякакви. Това казвам винаги. Това, което казвам винаги е… — той взе друга халба и започна да я суши, — всякакви са нужни, за да стане света.

— Хляб и мляко! — крещеше Ом. — Ще изпиташ гнева ми за това, ясно ли ти е? Питай го сега за боговете!

— Кажете ми — попита Брута, докато сърбаше от чашата си с вода — някой от тях знае ли много за боговете?

— За такава работа ти трябва свещеник — отвърна барманът.

— Не, имам предвид… какво са боговете… как са се появили боговете… такива неща — каза Брута, като се опитваше да влезе в крак с особения начин на говорене на бармана.

— Боговете не обичат такива неща — отвърна барманът. — Получава се някои нощи, когато някой си е пийнал повече. Наистина съществуват космически спекулации за боговете на времето. И после, през покрива минава светкавица с една бележка, увита около нея, на която пише „Да, ние съществуваме“, както и чифт сандали и пушек, който излиза от тях. Такива ми ти работи, изпаряват всякакъв интерес от метафизическите спекулации.

— Поне хлябът да беше пресен — мърмореше Ом, забил нос дълбоко в чинията си.

— Не, аз прекрасно знам, че боговете съществуват — припряно каза Брута. — Просто искам да разбера повече за… тях.

Барманът сви рамене.

— Тогава ще ви бъда много задължен, ако застанете по-надалеч от всички ценни неща — каза той. — От друга страна, всичко ще бъде все едно след сто години. — Той вдиша друга халба и започна да я лъска.

— Вие философ ли сте? — попита Брута.

— Това сякаш се прихваща след толкова време — отвърна барманът.

— Това мляко е развалено — каза Ом. — Казват че Ефеб бил демокрация. Тогава на това мляко би трябвало да му разрешат да гласува.

— Струва ми се — внимателно започна Брута, — че тук няма да намеря това, което искам. Хм. Господин ВиноПродавецо?

— Да?

— Каква беше тази птица, която влезе, когато Богинята — той изпробва непознатата дума, — на Мъдростта беше спомената?

— Тук съществува малък проблем — каза барманът. — Малко неудобство.

— Моля?

— Беше — каза барманът, — пингвин.

— А тя мъдра птица ли е?

— Не. Не много — отговори барманът. — Не се слави с мъдростта си. Тя е на второ място по обърканост в света. Може да лети само под водата, така поне казват.

— Тогава защо…

— Не обичаме да говорим за нея — каза барманът. — Разстройва хората. Скапан скулптор — добави той под сурдинка.

В другия край на бара философите отново се бяха сбили.

Барманът се наведе напред.

— Ако нямаш пари — рече, — не мисля, че някой ще ти помогне. Из тези места приказките не са хич евтини.

— Но те просто… — започна Брута.

— Като начало, разход на сапун и вода. Хавлиени кърпи. Кърпи за бърсане. Люфи. Пемза. Соли за баня. Всичко се натрупва.

От чинийката се понесе бълбукане. Омазаната с мляко глава на Ом се обърна към Брута.

— Никакви ли пари нямаш? — попита той.

— Не — отвърна Брута.

— Е, на всяка цена трябва да имаме философ — категорично каза Ом. — Аз не мога да мисля, а ти не знаеш как. Трябва да намерим някой, който го прави непрекъснато.

— Естествено, можете да опитате със стария Дидактилос — рече барманът. — Той е почти толкова евтин, колкото дойде.

— Не използва ли скъп сапун? — попита Брута.

— Мисля, че може да се каже без страх от противоречие — тържествено произнесе барманът, — че той не използва абсолютно никакъв сапун по никакъв начин.

— О, добре. Благодаря ви — каза Брута.

— Попитай го къде живее този човек — изкомандва Ом.

— Къде мога да намеря Г-н Дидактилос? — попита Брута.

— Във вътрешния двор на двореца. Съседната врата до Библиотеката. Няма начин да го пропуснете. Просто следвайте носа си.

— Ние тъкмо идваме… — започна Брута, но вътрешният му глас му подсказа да не довършва изречението. — Ние тъкмо ще тръгваме тогава.

— Да не си забравиш костенурката — каза барманът. — Хубаво месо има по една такава животинка.

— Всичкото ти вино да се превърне във вода, дано! — изкрещя Ом.

— Ще се превърне ли? — попита Брута, щом стъпиха навън в нощта.

— Не.

— Кажи ми пак. Защо точно търсим философ — попита Брута.

— Искам да си възвърна силата — отговори Ом.

— Но всички вярват в теб!

— Ако вярваха в мен, щяха да могат да си говорят с мен. Аз щях да мога да си говоря с тях. Не знам какво се е объркало. Нали никой не почита други богове в Омниа?

— Не биха им позволили — каза Брута. — Квизицията би се погрижила за това.

— А-ха. Трудно е да коленичиш, ако нямаш колене.

Брута се спря на пустата улица.

— Не те разбирам!

— Не се предполага да можеш. Пътищата на боговете не се предполага да бъдат разбираеми за хората.

— Квизицията ни държи на пътя на истината! Квизицията работи за все по-голямата слава на Църквата!

— И ти вярваш на това, така ли? — попита костенурката.

Брута погледна и откри, че сигурността е изчезнала някъде. Той отвори, после затвори уста, но нямаше никакви думи за казване.

— Хайде — каза Ом, колкото можа по-мило. — Да се връщаме.

Посред нощ Ом се събуди. От леглото на Брута се носеше шум.

Брута отново се молеше.

Ом се заслуша с любопитство. Спомняше си молитви. Бяха много, някога. Толкова много, че не можеше да различи една самостоятелна молитва, дори и да беше пожелал да го направи, но това нямаше значение, защото това, което имаше значение, беше огромният, космичен шепот на хиляди молещи се, вярващи съзнания. Както и да е, думите не си заслужаваха да бъдат слушани.

Хора! Те живееха в свят, където тревата продължаваше да е зелена и където слънцето изгряваше всеки ден, а цветовете редовно се превръщаха в плодове, и какво ги впечатляваше? Плачещи статуи. И вино, направено от вода! Най-обикновен квантово-механистичен ефект на тръбата, което би се случило така или иначе, ако човек е готов да изчака зилиони години. Като че ли превръщането на слънчевата светлина във вино, посредством лози и грозде, време и ензими, не беше хиляди пъти по-внушително и като че ли не се случваше непрекъснато…

Е, сега той не можеше да направи даже и най-основните божествени трикове. Гръм и мълнии с кажи-речи същия ефект като искрата, която изскача от козината на котка, а с някоя от тях не би могъл ама никого да удариш! На времето си беше ударил не един и двама. А сега можеше само да върви през водата и да храни Единствения.

Молитвата на Брута представляваше песничката на пиколо в свят на тишината.

Ом почака, докато послушникът притихна отново и тогава разгъна крака и, клатушкайки се насам-натам, излезе навън в зората.

Ефебианците вървяха през вътрешните дворове на двореца, заобиколили Омнианците почти, но не съвсем, като затворнически ескорт.

Брута виждаше, че Ворбис кипи от ярост. Една малка веничка върху плешивото слепоочие на ексквизитора пулсираше.

Като че ли усетил Брутовия поглед върху себе си, Ворбис обърна глава.

— Изглеждаш неспокоен тази сутрин, Брута — каза той.

— Съжалявам, господарю.

— Изглеждаш така, сякаш надничаш във всеки ъгъл. Какво очакваш да откриеш?

— Ъ. Просто се интересувам, господарю. Всичко е ново.

— Цялата така наречена мъдрост на Ефеб не струва даже колкото един ред от най-незначителния параграф на Септатюха — каза Ворбис.

— Длъжни сме да изучим писанията на неверниците, за да сме по-подготвени за пътищата на ереста? — каза Брута, изненадан от самия себе си.

— А! Убедителен аргумент, Брута, и то такъв, който инквизиторите са чували много пъти, макар и малко неясно в повечето случаи.

Ворбис погледна намръщено темето на Аристократис, който водеше групата.

— Само една малка крачка дели изслушването на ереста от поставянето под въпрос на установената истина, Брута. Ереста често пъти е очарователна. Точно в това е нейната опасност.

— Да, господарю.

— Ха! И не само, че дялат забранени статуи, но даже и това не могат да направят както трябва.

Брута не беше специалист, но даже и той трябваше да се съгласи, че това е вярно. Сега, когато те вече не бяха новост за него, статуите, украсяващи всяка ниша в двореца, наистина изглеждаха лошо направени. Брута беше абсолютно сигурен, че току-що е минал една с две леви ръце. Друга една статуя беше с едно ухо по-дълго от другото. Не че някой беше решил да дяла грозни статуи. Намерението определено е било те да са хубави. Но скулпторът не е бил много добър в тая работа.

— Онази жена там като че ли държи пингвин — каза Ворбис.

— Патина, Богиня на Мъдростта — автоматично каза Брута и веднага се усети, че го е казал.

— Аз, ъ-ъ, чух някой да говори за това — добави той.

— Действително. И какъв забележително добър слух трябва да имаш — каза Ворбис.

Аристократис спря пред една внушителна врата и кимна към групата.

— Господа — каза той. — Тиранинът ще ви приеме сега.

— Помни всичко, което се каже — прошепна Ворбис.

Брута кимна.

Вратите се отвориха широко.

Навсякъде по света имаше управници с титли като Възвишеният, Върховният, или пък Лорд Висшестоящ Нещо си или Другояче. Само в една малка страна управникът се избираше от народа, който можеше да го отстрани от власт винаги, когато пожелае, и точно там го наричаха Тиранин.

Ефибианците вярваха, че всеки човек трябва да има избирателно право.[8] На всеки пет години някой биваше избиран да бъде Тиранин, стига да можеше да докаже, че е честен, интелигентен, разумен и че може да му се има доверие. Незабавно след като го изберяха, разбира се, ставате очевидно за всички, че е криминален луд и напълно се разминава с възгледите на обикновения уличен философ, който си търси хавлиената кърпа. И после, пет години по-късно, те избираха нов тиранин, досущ като предишния, и наистина беше удивително как може интелигентни хора да продължават да правят една и съща грешка.

Кандидатите за Тиранство се избираха като се поставяха черни или бели топки в най-различни урни, като по този начин даваха повод за един широко известен коментар за политиката.

Тиранинът представляваше дебел, дребен човек с кльощави крака, който оставяше у хората впечатлението за яйце, което се люпи обърнато с краката нагоре. Той седеше сам насред мраморен под в стол, заобиколен от рула и парчета хартия. Краката му не достигаха мраморния под, а лицето му беше розово.

Аристократис му прошушна нещо на ухото. Тиранинът вдигна очи от хартията.

— А, Омнианската делегация — каза той и усмивка пробяга по лицето му като нещо мъничко, което се стрелва по камък. — Да седнат, всички.

Той отново заби поглед в хартията.

— Аз съм Дякон Ворбис от Квизицията на Цитаделата — студено произнесе Ворбис.

Тиранинът вдигна очи и го удостои с още една усмивка на гущер.

— Да, знам — каза той. — Вие си изкарвате хляба като измъчвате хора. Моля, седнете, Дякон Ворбис. Както и дебелия ви млад приятел, който изглежда търси нещо. И всички останали. След минутка ще дойдат няколко млади жени с грозде и други неща. Обикновено така става. Много е трудно да го спреш, всъщност.

Пред стола на Тиранина имаше пейки. Омнианците седнаха. Ворбис остана прав.

Тиранинът кимна.

— Както желаете — каза той.

— Това е непоносимо! — озъби се Ворбис. — Отнасяте се с нас…

— Много по-добре, отколкото вие бихте се отнесли с нас — мило каза Тиранинът. — Седнете или стойте прав, господине, защото това е Ефеб и всъщност вие можете да се изправите на главата си, ако искате, но не очаквайте от мен да ви повярвам, че ако аз бях дошъл да търся мир във вашата Цитадела, щеше да ми бъде позволено да направя нещо друго, освен да се влача по това, което е останало от корема ми. Седнете или стойте прав, господине, но мълчете. Почти съм свършил.

— Свършил какво? — попита Ворбис.

— Мирния договор — отговори Тиранинът.

— Но ние сме тук, за да обсъдим точно това — каза Ворбис.

— Не — отговори Тиранинът. Гущерът пробяга отново. — Тук сте, за да го подпишете.

Ом пое дълбоко дъх и после се помъкна напред.

Стълбището беше доста стръмно. Той усещаше всяко едно стъпало, докато тупаше по тях, но поне на дъното се приземяваше изправен.

Беше се изгубил, но да се изгубиш в Ефеб беше за предпочитане пред това да се изгубиш в Цитаделата. Поне нямаше очевидни мазета.

Библиотека, библиотека, библиотека…

В Цитаделата имаше библиотека, така беше казал Брута. Беше я описал, така че Ом имаше някаква идея за това какво търси.

В нея трябва да има книга.

Мирните преговори не вървяха добре.

— Вие ни нападнахте! — каза Ворбис.

— Аз бих го нарекъл превантивна отбрана — каза Тиранинът. — Видяхме какво се случи с Истанция, Бетрек и Усхистан.

— Те познаха истината на Ом!

— Да — каза Тиранинът. — Вярваме, че са я познали, в крайна сметка.

— И сега са горди членове на Империята.

— Да — каза Тиранинът. — Вярваме, че са. Но ние искаме да ги запомним такива, каквито бяха. Преди да им изпратите писмата си, които оковават съзнанието на хората във вериги.

— Това насочи краката на хората в правилния път — каза Ворбис.

— Оковаващи писма — каза Тиранинът — Писмото-верига до Ефебианците. Забравете Вашите Богове. Покорете се. Научете се да се Страхувате. Не чупете веригата — последните хора, които направиха това, се събудиха една сутрин и откриха петдесет хиляди въоръжени човека на моравата си.

Ворбис се облегна назад.

— От какво се страхувате? — попита той. — Тук, във вашата пустиня, с вашите… богове? Не е ли точно защото дълбоко в душите си вие знаете, че вашите богове са точно толкова несигурни, колкото и пясъка ви?

— О да — каза Тиранинът. — Знаем това. Това винаги е било точка в тяхна полза. Знаем за пясъка. А вашият Бог е камък, а ние знаем за камъните.

Ом вървеше тромаво по една калдъръмена уличка, като се придържаше колкото може към сянката.

Изглежда имаше много вътрешни дворове. Той се спря на мястото, където уличката свършваше в още един такъв двор.

Чуваха се гласове. Основно се чуваше един глас — сприхав и тънък.

Това беше философът Дидактилос.

Макар и един от най-цитираните и известни философи на всички времена, Дидактилос Ефебианецът никога не постигна уважението на събратята си философи. Те чувстваха, че той не е замесен от философско тесто. Не се къпеше достатъчно често или, казано другояче, изобщо. И философстваше не за тези неща, за които трябва. Освен това, проявяваше интерес към неправилни неща. Опасни неща. Другите философи задаваха въпроси като: Истината Красота Ли Е, И Красотата Истина Ли Е? или: Реалността От Наблюдател Ли Е Създадена? А Дидактилос задаваше известната философска загадка: „Да, Но За Какво В Действителност Става Дума, Тогава, Когато Стигнеш До Същината На Нещата, Искам Да Кажа Наистина!“

Философията му представляваше смесица от три известни школи — Циниците, Стоиците и Епикурейците — и събираше и трите накуп в известната си фраза: „Не можеш да вярваш на никой педераст на по-голямо разстояние от това, на което можеш да го хвърлиш, и нищо не можеш да направиш по въпроса, така че, дай да пийнем. За мен двойно, ако ти плащаш. Благодаря ти. И пакетче фъстъци. Лявата и гърда е почти гола, а? Още две пакетчета, тогава!“

Много хора цитират от известните му „Размишления“:

„Е, добре, това е странен стар свят. Но трябва да се смееш, нали така? Nil Illegitimo Carborundum казвам аз. Експертите не знаят всичко. И все пак докъде щяхме да стигнем, ако всички бяхме еднакви?“

Ом допълзя по-близо до гласа, като стигна чак зад ъгъла на стената, за да погледне в малкия вътрешен двор.

До срещуположната стена имаше много голям варел. Множество разнообразни останки около него — счупена винена амфора, оглозгани кокали, както и няколко навеса и бараки, направени от груби дъски — подсказваха, че това е нечий дом. И това впечатление се подсилваше донякъде от надписа с тебешир върху дъска и закачен на стената над варела.

Той гласеше:

ДИДАКТИЛОС и Племенник

Практически Философи

Никое твърдение не е твърде голямо

„Ние можем да мислим вместо вас“

Специална тарифа след 6 следобед

Нови Аксиоми Всеки Ден

Пред варела един нисък мъж в тога, която трябва някога да е била бяла, също както някога всички континенти трябва да са били едно цяло, риташе друг един, който лежеше на земята.

— Ах, ти, мързелив педал такъв!

По-младият се изправи и седна.

— Честно, Чичо…

— За половин час ме няма и ти заспиваш на работа!

— Каква работа? Не сме имали никаква работа след Г-н Пилокси, фермерът, от миналата седмица чак…

— Откъде знаеш? Откъде знаеш? Докато си хъркал, може оттук да са минали една дузина хора и всеки един от тях да е имал нужда от лична философия!

— … и той плати само с маслини.

— Може би ще получа добра цена за тези маслини!

— Те са развалени, Чичо.

— Глупости! Ти каза, че са зелени!

— Да, но се предполага да са черни.

В сянката главата на костенурката се въртеше напред-назад също като главата на зрител на тенис мач.

Младият мъж се изправи.

— Госпожа Билаксис идва тази сутрин — рече той. — Каза, че поговорката, която ѝ измисли миналата седмица, е престанала да действа.

Дидактилос се почеса по главата.

— Коя беше тя? — попита той.

— Ти ѝ даде „Преди зори е винаги най-тъмно“.

— Нищо лошо ѝ няма на тази. Адски добра философия.

— Каза, че не се е почувствала по-добре. Все едно, каза, че е стояла будна цяла нощ заради болния си крак и че точно преди да се зазори всъщност е било доста светло, така че не било вярно. А кракът ѝ станал още по-зле. Така че, дадох ѝ вместо това „И все пак, помага като се посмее човек“.

Дидактилос малко се поободри.

— Смени я, така ли?

— Тя каза, че ще я опита. Даде ми цяла сушена сепия за нея. Каза, че съм изглеждал така, сякаш имам нужда да си дояждам.

— Така ли? Учиш се. Във всеки случай, това осигурява обяда. Виждаш ли, Ърн? Казах ли ти, че ще стане, ако работим упорито.

— Аз не бих нарекъл една сушена сепия и кутия мазни маслини голяма възвращаемост, господарю. Не и за две седмици мислене.

— Получихме три обола за това, че направихме онази поговорка за стария Грилос, обущаря.

— Не, не сме. Той я върна обратно. Жена му не харесала цвета.

— И ти му върна парите?

— Да.

— Как, всичките ли?

— Да.

— Не може. Не, след като е износил думите. Коя беше неговата?

— „Мъдра сврака е тази, която знае накъде сочи камилата“.

— Аз вложих много работа в нея.

— Каза, че не можел да я разбере.

— И аз не разбирам от обущарство, но познавам добрия чифт сандали, когато ги обуя.

Ом примигна с единственото си око. После се вгледа във формата на мозъците пред себе си.

Единият, наречен Ърн, вероятно беше племенникът, и имаше доста нормален мозък, въпреки че изглеждаше че има твърде много кръгове и ъгли по него. Но мозъкът на Дидактилос клокочеше и проблясваше като врящо гърне, пълно с електрически змиорки. Ом никога не беше виждал нещо такова. Мислите на Брута се нуждаеха от цяла вечност, за да се наместят, беше все едно да гледаш как се сблъскват планини; а мислите на Дидактилос се гонеха една друга със свистене. Нищо чудно, че беше плешив. Косата би се опърлила отвътре.

Ом беше открил мислител.

При това евтин, както чуваше.

Той вдигна поглед към стената над варела. Още по-нататък имаше внушителна група мраморни стъпала, водещи към някакви бронзови врати, а над вратите, направена от метални букви, издялани в камъка, стоеше думата Библкт.

Твърде много време беше отделил за гледане. Ръката на Ърн го сграбчи като скоба за черупката и той чу гласа на Дидактилос:

— Ей,… хубаво месо има по тия животинки…

Брута се наведе.

— Вие пребихте с камъни нашия дипломатически пратеник! — крещеше Ворбис. — Невъоръжен човек!

— Той си го изпроси — отговори Тиранинът. — Аристократис беше тук. Той ще ви разкаже.

Високият мъж кимна и се изправи.

— По традиция всеки може да говори на пазара — започна той.

— И да бъде пребит с камъни? — настоя Ворбис.

Аристократис вдигна ръка.

— А! — рече той, — всеки може да каже каквото си иска на площада. Обаче, ние имаме още една традиция, наречена свободно изслушване. За нещастие, когато хората не харесат това, което чуят, може да станат малко… раздразнителни.

— И аз бях там — каза друг един съветник. — Вашият свещеник се изправи да говори и в началото всичко беше чудесно, защото хората се смееха. Но тогава той каза, че Ом бил единственият истински Бог, и всички се смълчаха. И тогава той събори статуя на Тувелпит, Богът на Виното. И точно тогава започнаха неприятностите.

— Да не искате да ми кажете, че е бил ударен от гръм? — попита Ворбис.

Ворбис вече не крещеше. Гласът му беше равен, без страст. Мисълта се надигна в главата на Брута: така говорят ексквизиторите… Когато приключат инквизиторите, тогава заговарят ексквизиторите…

— Не. От амфора. Тувелпит беше в тълпата, нали разбирате.

— И да се удрят честните хора се счита за подобаващо божествено поведение, така ли?

— Вашият пратеник беше казал, че хората, които не вярват в Ом, ще страдат от безкрайно наказание. Трябва да ви кажа, че тълпата прие това за грубост.

— И затова, започнаха да хвърлят камъни по него…

— Не много. Те само нараниха гордостта му. И то чак след като им се бяха свършили зеленчуците.

— Хвърляли са зеленчуци?

— Като не можаха да намерят повече яйца.

— И когато ние идваме да протестираме…

— Сигурен съм, че шейсет кораба възнамеряваха да изразят нещо повече от протест — каза Тиранинът. — А и ние сме ви предупредили, Лорд Ворбис. Хората намират в Ефиб онова, което търсят. По вашето крайбрежие ще има още нападения. Ще тормозим корабите ви. Ако не подпишете.

— А коридор през Ефеб? — попита Ворбис.

Тиранинът се усмихна.

— През пустинята? Лорде мой, ако можете да прекосите пустинята, то сигурен съм, че ще можете да стигнете навсякъде. Тиранинът отмести погледа си от Ворбис и погледна нагоре към небето, което се виждаше между колоните.

— А сега виждам, че наближава пладне — каза той. — И денят се сгорещява. Без съмнение вие ще искате да обсъдите нашите… ъ… предложения с колегите си. Мога ли да ви предложа да се срещнем отново на залез слънце?

Ворбис изглежда обмисляше това.

— Аз мисля — най-сетне каза той — че дебатите ни могат да продължат и по-дълго. Да кажем… утре сутрин?

Тиранинът кимна.

— Както желаете. Междувременно, дворецът е на ваше разположение. Има много красиви храмове и произведения на изкуството в случай, че пожелаете да ги посетите. Когато имате нужда от храна, споменете този факт на най-близкия роб.

— Роб е Ефебианска дума. При Ом ние нямаме дума за роб — каза Ворбис.

— И аз така разбрах — каза Тиранинът. — Предполагам, че рибите нямат дума за вода. — Той отново се засмя с плъзгащата се усмивка. — Можете да се възползвате от баните и Библиотеката, разбира се. Има много прекрасни гледки. Вие сте наши гости.

Ворбис наклони глава.

— Моля се — рече той, — един ден вие да сте мой гост.

— И какви гледки ще видя! — каза Тиранинът.

Брута се изправи, като преобърна пейката си и се изчерви още повече от неудобство.

Мислеше: те излъгаха за Брат Мърдък. Те го бяха пребили за една бройка, както казваше Ворбис, а след това го бяха нашибали с пръчка. И Брат Намрод също каза, че е видял тялото, и това беше самата истина. Какво приказват! Хора, които могат да направят такова нещо, заслужават… наказание. Пък и държат роби. Хора, принудени да работят против волята си. Хора, с които се държат като с животни. И самите те даже наричат управника си Тиранин!

И защо нищо от това не е точно каквото изглежда?

Защо не вярвам на нищо от това?

Защо знам, че то не е вярно?

И какво искаше да каже той с това, че рибите нямат дума за вода?

Омнианците бяха полуескортирани, полуотведени обратно до помещенията им.

Нова купа с плодове чакаше на масата в килията на Брута, заедно с още малко риба и филия хляб.

Там беше и един мъж, който бършеше пода.

— Хм — рече Брута. — Ти роб ли си?

— Да, господарю.

— Трябва да е ужасно.

Мъжът се облегна на метлата си.

— Прав сте. Ужасно е. Наистина ужасно. Знаете ли, че имам само един почивен ден в седмицата?

Брута, който никога по-рано не беше чувал думите „почивен ден“, и който така или иначе не беше запознат с това понятие, кимна несигурно.

— Защо не избягаш? — попита той.

— О, правил съм го — отговори робът. — Веднъж избягах в Тсорт. Не ми хареса много. Върнах се. Макар че бягам до Джелибейби за по две седмици всяка зима.

— Връщат ли те обратно? — попита Брута.

— Уф! — възкликна робът. — Не. Мизерна скръндза е тоя Аристократис! Трябва сам да се връщам. Да си уреждам пътуването по кораби и такива ми ти неща.

— Ти се връщаш?

— Да. Хубаво е да ходиш в чужбина, но не би пожелал да живееш там. Както и да е, остават ми само още четири години като роб и после съм свободен. Получаваш избирателен глас, щом си свободен. И трябва да държиш роби. — Погледът му се изцъкли от усилието да си спомни, докато отмяташе нещата на пръсти. — Робите получават храна три пъти на ден, като поне едно от яденетата е с месо. И един почивен ден в седмицата. И двуседмично разрешение за бягство всяка година. И при това не правя пещи, нито вдигам тежки предмети и говоря общопризнати мъдрости само по споразумение.

— Да, но не си свободен — каза Брута, заинтригуван въпреки самия себе си.

— Каква е разликата?

— Ъ… нямаш почивни дни. — Брута се почеса по главата. — И едно ядене по-малко.

— Наистина ли? Тогава мисля, че ще мина и без свобода, много благодаря.

— Ъ… да си виждал някъде тук наоколо една костенурка? — попита Брута.

— Не. А изчистих и под леглото.

— А да си виждал някъде другаде костенурка днес?

— Искаш ли? Хубаво месо има по…

— Не. Не. Всичко е наред…

— Брута!

Беше гласът на Ворбис. Брута забърза през двора и влезе в килията на Ворбис.

— А, Брута.

— Да, господарю?

Ворбис седеше, кръстосал крака на пода, и гледаше в стената.

— Ти си млад човек, който посещава ново място — рече Ворбис. — Без съмнение, има много неща, които искаш да видиш.

— Има ли? — попита Брута. Ворбис пак използваше ексквизиторския глас — равен монотон, глас като ивица тъпа стомана.

— Можеш да ходиш където искаш. Гледай новите неща, Брута. Научи всичко, което можеш. Ти си моите очи и уши. И моята памет. Научи за това място.

— Ъ. Наистина ли, господарю?

— Да не би да съм те впечатлил с употребата на небрежен език, Брута?

— Не, господарю.

— Махай се. Възползвай се. Но да се върнеш до залез слънце.

— Ъ. Дори и Библиотеката? — попита Брута.

— А? Да, Библиотеката. Библиотеката, която имат тук. Разбира се. Претъпкана с безполезно, опасно и зло знание. Виждам го в главата си, Брута. Можеш ли да си представиш?

— Не, Лорд Ворбис.

— Невинността ти е твоята броня, Брута. Не. Разбира се, че можеш да идеш в Библиотеката. Не се страхувам от никакъв ефект върху теб.

— Лорд Ворбис?

— Да?

— Тиранинът каза, че те не са направили почти нищо на Брат Мърдък…

Тишината разгъна безпокойната си дължина.

Ворбис каза:

— Той излъга.

— Да — Брута зачака. Ворбис продължи да гледа в стената. Брута се чудеше какво ли вижда там. Когато стана ясно, че нищо друго няма да стане, той каза: — Благодаря ви.

Той се оттегли заднишком няколко крачки, преди да излезе от стаята, за да може да надникне под дяконовото легло.

Сигурно е в беда, мислеше Брута, докато бързаше из двореца. Всеки иска да яде костенурка.

Опитваше се да погледне навсякъде, като избягваше дрехите на разсъблечените нимфи.

Формално Брута знаеше, че жените имат различна форма от тази на мъжете; той беше напуснал селото си чак когато стана на дванайсет години и дотогава някои от връстниците му вече бяха женени. А и Омнианството насърчаваше ранните женитби като предпазна мярка срещу Греха, макар че всяка дейност, включваща която и да било част от човешката анатомия между врата и коленете, беше повече или по-малко греховна.

Брута съжаляваше, че не е по-добър ученик, за да може да попита Бога си защо това е така.

После откри, че си мечтае Богът му да е по-интелигентен, за да може да му отговори.

Не е пищял за мен, мислеше си той. Сигурен съм, че щях да го чуя. Така че, може би, никой не го готви.

Някакъв роб, който лъскаше една от статуите, го насочи към Библиотеката. Брута затрополи по една пътека между колони.

Когато стигна до вътрешния двор пред Библиотеката, той беше препълнен от философи, всеки от които протягаше врат да види нещо. До слуха на Брута достигна обичайната сприхава караница, която показваше, че протича философска беседа.

В този случай:

— Тука имам десет обола, които казват, че не може да го направи пак!

— Говорещи пари? Това е нещо, което не можеш да чуеш всеки ден, Ксено.

— Да. И се канят да ти кажат довиждане.

— Виж какво, не ставай глупав. Това е костенурка. Тя просто танцува танца на съвкуплението…

Последва задъхана пауза. После един вид колективна въздишка.

— Ето!

— Това въобще не е прав ъгъл!

— Хайде де! Бих искал да те видя теб да се оправиш по-добре при тези обстоятелства!

— Какво прави сега?

— Хипотенузата, струва ми се.

— И ти наричаш това хипотенуза? Това е криволица.

— Не е криволица. Тя я чертае правилно, а ти я гледаш накриво!

— Обзалагам се на трийсет обола, че не може да направи квадрат!

— Давам четиридесет, че може.

Последва нова пауза, а след това оживление.

— Да!

— Това е по-скоро успоредник, мене ако питате — каза един раздразнен глас.

— Виж какво, мога да различа квадрат — когато го видя! А това е квадрат.

— Добре. Удвоявам или губя тогава. Обзалагам се, че не може да направи дванайсетоъгълник.

— Ха! Обзаложи се, че не може да направи седмоъгълник.

— Двойно или губя. Дванайсетоъгълник. Уплаши ли се, а! Чувстваш се малко avis domestica[9]? Дрън-дрън?

— Срамота е да ти обирам парите…

Последва нова пауза.

— Десет страни? Десет страни? Ха!

— Казах ти, че не си струва! Къде се е чуло и видяло костенурка да се занимава с геометрия?

— Още една щура идея, Дидактилос?

— Аз от самото начало го казах. Това е само една костенурка.

— Хубаво месо има по тия животинки…

Групата философи се разкъса като мина покрай Брута, без да му обръща внимание. Той зърна кръг от мокър пясък покрит с геометрични фигури. Ом седеше сред тях. Зад него стоеше двойка много мърляви философи и броеше една по една купчина монети.

— Как се справихме, Ърн? — попита Дидактилос.

— Стигнахме до петдесет и два обола, господарю.

— Виждаш ли? Нещата се подобряват с всеки изминал ден. Жалко, че не знаеше разликата между десет и дванайсет, обаче. Отрежи ѝ единия крак и ще си направим задушено.

— Да ѝ отрежа крак?

— Е, такава костенурка не можеш да я изядеш цялата наведнъж.

Дидактилос обърна лицето си към един дебел младеж с шатрави крака и червено лице, който гледаше втренчено към костенурката.

— Да? — каза той.

— Костенурката знае разликата между десет и дванайсет — каза дебелото момче.

— Това проклето животинче току-що ми загуби осемдесет обола — каза Дидактилос.

— Да. Но утре… — започна момчето, а очите му се изцъклиха, като че ли то внимателно повтаряше нещо, което току-що е чуло, — … утре… ще можете да получите поне три към едно.

Долната устна на Дидактилос увисна.

— Подай ми костенурката, Ърн — каза той.

Чиракът-философ се пресегна и взе Ом, много внимателно.

— Знаеш ли, още от самото начало си помислих, че има нещо смешно в това животинче — каза Дидактилос. — Рекох на Ърн, ето я утрешната вечеря, а той ми вика, не, тя си влачи опашката по пясъка и рисува геометрични фигури. Това не се удава лесно на костенурките, геометрията, де.

Единственото око на Ом се обърна към Брута.

— Принуден бях — каза той. — Това беше единственият начин да привлека вниманието му. Сега го държа чрез любопитството му. Когато ги хванеш за любопитството, сърцата и главите им ще те последват.

— Той е Бог — каза Брута.

— Наистина ли? Как се казва? — попита философът.

— Не му казвай! Не му казвай! Местните богове ще чуят!

— Не знам — отвърна Брута.

Дидактилос завъртя Ом в ръката си.

— Костенурката Се Движи — замислено произнесе Ърн.

— Какво? — попита Брута.

— Господарят написа книга — каза Ърн.

— Не точно книга — скромно каза Дидактилос. — По-скоро ръкопис. Само едно малко нещо, което свърших набързо.

— В което се казва, че светът е плосък и че се движи из пространството на гърба на гигантска морска костенурка? — попита Брута.

— Чел ли си я? — Погледът на Дидактилос не трепваше. — Ти роб ли си?

— Не — отговори Брута. — Аз съм …

— Не споменавай името ми! Наречи се драскач или нещо такова!

— … писар — немощно каза Брута.

— Аха! — каза Ърн. — Личи си. Издайническият мазол на палеца, където държиш химикалката. Петната мастило навсякъде по ръкавите ти.

Брута погледна към левия си палец.

— Аз нямам…

— Да — рече Ърн ухилен. — Използваш лявата си ръка, нали?

— Ъ, използвам и двете — каза Брута. — Но не много добре, както казват всички.

— А! — рече Дидактилос. — Амби-левак?

— Какво?

— Иска да каже непохватен и с двете ръце — каза Ом.

— О, да. Такъв съм. — Брута се изкашля учтиво. — Вижте… аз търся философ. Хм. Някой, който знае за боговете.

Зачака.

После каза:

— Нали няма да кажете, че те са останка от демодирана система на вярване?

Дидактилос, който продължаваше да движи пръстите си по черупката на Ом, поклати глава.

— Не. Аз много държа гръмотевичните бури да са по-далече от мен.

— О, бихте ли престанали да го въртите? Току-що ми каза, че това не му харесва.

— Можеш да разбереш на колко са години, като ги разрежеш наполовина и преброиш пръстените — каза Дидактилос.

— Хм. А и няма много голямо чувство за хумор.

— Така като те слушам, ти си Омнианец.

— Да.

— И си тук, за да преговаряш за мирния договор.

— Аз съм по слушането.

— И какво искаш да знаеш за боговете?

Брута като че ли слушаше.

Най-накрая каза:

— Как се появяват. Как растат. И какво става с тях след това.

Дидактилос сложи костенурката в ръцете на Брута.

— Струва пари, този вид мислене — рече той.

— Кажете ми, когато сме изразходвали повече от петдесет и два обола — каза Брута. Дидактилос се ухили.

— Явно можеш и сам да мислиш — каза той. — Имаш ли добра памет?

— Не. Не точно добра.

— Така ли? Добре. Ела да влезем в Библиотеката. Има заземен меден покрив. Боговете наистина мразят такива неща.

Дидактилос се пресегна покрай него и вдигна ръждив, железен фенер.

Брута вдигна очи към голямото бяло здание.

— Това е Библиотеката? — попита той.

— Да — отговори Дидактилос. — Затова над вратата е изписано с такива големи букви Библкт. Но писарушка като теб знае това, естествено.

Библиотеката на Ефеб беше — преди да изгори — втората най-голяма библиотека на Диска.

Не толкова голяма, колкото библиотеката на Невидимия Университет, разбира се, но онази библиотека имаше едно или две предимства поради магическата си природа. Никъде другаде библиотека нямаше, например, цяла галерия от ненаписани книги — книги, които са щели да бъдат написани, ако авторът не е бил изяден от някой алигатор, някъде около първа глава, и т.н. Атласи на въображаеми места. Речници на лъжливи думи. Наръчници на наблюдателя за невидими неща. Диви енциклопедии в Изгубената Читалня. Толкова голяма библиотека, че тя изопачава реалността и е отворила врати към всички останали библиотеки, навсякъде и навсякога…

И толкова различна от Библиотеката на Ефеб, с нейните четири или петстотин тома. Много от тях бяха на рула, за да спестят на читателите си неудобството да викат роб всеки път, когато искат да им се прелисти някоя страница. Всяка една от тях лежеше в собствената си преграда, обаче. Книгите не трябва да се държат много наблизо, иначе си взаимодействат по странни и непредсказуеми начини.

Слънчеви лъчи пронизваха сенките, осезаеми като колони в прашния въздух.

Макар че това беше най-малкото чудо в Библиотеката, Брута не можеше да не забележи странна конструкция по пътеките. На около два метра от пода между редиците каменни рафтове бяха закрепени дървени летви, така че да подпират по-широка дъска без абсолютно никакво очевидно приложение, долната ѝ страна беше украсена с груби дървени форми.

— Библиотеката — обяви Дидактилос.

Той вдигна ръка. Пръстите му леко погладиха дъската над главата му.

Една мисъл осени Брута.

— Ти си сляп, нали? — попита той.

— Точно така.

— Но носиш фенер?

— Няма нищо — отвърна Дидактилос. — Не слагам газ в него.

— Фенер, който не свети, за човек, който не вижда?

— Да. Действа перфектно. Пък и, разбира се, много е философско.

— И живееш във варел.

— Много е модерно, да живееш във варел, де — каза Дидактилос, докато вървеше енергично напред, а пръстите му само от време на време докосваха изпъкналите форми по дъската. — Повечето философи го правят. Това говори за презрение и пренебрежение към светските неща. Обърни внимание, Леджибъс има сауна в неговия. Удивително е за какви неща можеш да мислиш в него, казва той.

Брута се огледа. Свитъци стърчаха от полиците си като кукувици, които кукат в точен час.

— Всичко е толкова… никога не бях виждал философ преди да дойда тук — каза той. — Снощи всички бяха…

— Трябва да запомниш, че по тези земи има три основни подхода към философията — каза Дидактилос — Кажи му, Ърн.

— Съществуват Ксеноистите — веднага рече Ърн. — Те казват, че светът по начало с сложен и произволен. После идват Ибидианците. Те казват, че светът по начало е елементарен и следва определени фундаментални правила.

— И аз — каза Дидактилос, като измъкна един свитък от лавицата му.

— Господарят казва, че по начало това е смешен стар свят — рече Ърн.

— В който няма достатъчно за пиене — допълни Дидактилос.

— В който няма достатъчно за пиене.

— Богове — каза Дидактилос, полу-на себе си. Той извади друг свитък. — Искаш да знаеш за боговете? Тук са Размишленията на Ксено, глупавите Бележки на стария Аристократис, и адски глупавите Беседи на Ибид, и Геометрията на Леджибъс, и Теологията на Хайерарх…

Пръстите на Дидактилос танцуваха по рафтовете. Въздухът се изпълни с още прах.

— Всичко това са книги? — попита Брута.

— О, да. Тук всички пишат книги. Просто не можеш да ги спреш, копелетата.

— И хората могат да ги прочетат? — попита Брута.

Омниа се основаваше на една книга. А тук бяха… стотици…

— Ами, ако искат, могат — отговори Ърн. — Но тук не влизат много хора. Това не са книги за четене. Те са повече за писане.

— Мъдростта на вековете е това — каза Дидактилос. — Нали разбираш, трябва да напишеш книга, за да докажеш, че си философ. Тогава си получаваш почетния свитък и безплатна официална люфа на философ.

Слънчевата светлина се събираше върху голяма каменна маса в центъра на стаята. Ърн разгъна един свитък по дължина. Бляскави цветя заискриха в златната светлина.

— Оринджкратис, „За Природата на Растенията“ — каза Дидактилос. — Шестстотин растения и приложението им…

— Красиви са — прошепна Брута.

— Да, това е едно от приложенията на растенията — отговори Дидактилос. — И то такова, което старият Оринджкратис не пожела да види. Браво. Покажи му Бестиария на Фило, Ърн.

Разгънат беше друг свитък. На него имаше десетки картинки на животни и хиляди неразчитаеми думи.

— Но… картини на животни… не е редно… не е ли нередно…

— Там има картини на почти всичко — каза Дидактилос.

В Омниа изкуството не беше позволено.

— А това е книгата, която Дидактилос написа — каза Ърн.

Брута погледна към картината на морска костенурка. Там имаше… слонове, те са слонове, подсказа паметта му, от пресните спомени за Бестиария, потъващи незаличими в съзнанието му… слонове на гърба ѝ, а върху тях нещо с планини и водопад на океан около ръба ѝ…

— Как е възможно това? — попита Брута. — Свят на гърба на костенурка? Защо всички ми казват това? Това не може да бъде истина!

— Кажи това на моряците — рече Дидактилос. — Всеки, който някога е плавал по Океана на Ръба, го знае. Защо да отричаме очевидното?

— Но светът със сигурност е съвършена сфера, която се върти около сферата на слънцето, точно така, както ни казва Септатюхът — каза Брута. — Това изглежда толкова… логично. Това е така, както трябва да бъдат нещата.

— Трябва? — попита Дидактилос. — Е, не знам какво трябва. Това не е философска дума.

— А… това какво е… — промърмори Брута, като посочи към един кръг под рисунката на костенурката.

— Това е скица — отговори Ърн.

— Карта на света — каза Дидактилос.

— Карта? Какво е карта?

— Това е един вид картина, която ти показва къде се намираш — каза Дидактилос.

Брута се облещи от почуда.

— А тя откъде знае?

— Ха!

— Боговете — отново подсказа Ом. — Тук сме, за да питаме за боговете!

— Но всичко това вярно ли е? — попита Брута.

Дидактилос сви рамене.

— Може би. Може би. Ние сме тук и това тук е сега. Начинът, по който аз го виждам, че е, след това всичко клони към налучкване.

— Искаш да кажеш, че не знаеш дали е истина? — попита Брута.

— Мисля, че може би е — отвърна Дидактилос. — Може и да греша. Да бъдеш философ означава да не бъдеш сигурен.

— Говори за богове — каза Ом.

— Боговете — немощно каза Брута.

Мозъкът му гореше. Тези хора пишеха всичките тези книги за нещата, а не бяха сигурни. Но той беше сигурен, и Брат Намрод беше сигурен, и Дякон Ворбис притежаваше такава увереност, около която би могъл да огънеш конска подкова. Увереността беше скала.

Сега той вече знаеше защо, когато говореше за Ефеб, лицето на Ворбис посивяваше от омраза, а гласът му ставаше напрегнат като жица. Ако не съществуваше истина, тогава какво оставаше? А тези надути старчоци прекарваха времето си да ритат основите на света, а не можеха да предложат нищо, с което да ги заместят, освен несигурност. И се гордееха с това?

Ърн се беше качил на една малка стълба и ровеше из лавиците с ръкописи. Дидактилос седеше срещу Брута, слепият му поглед все още очевидно вперен в него.

— Не ти харесва, нали? — рече философът.

Брута нищо не беше казал.

— Знаеш ли — приказливо рече Дидактилос, — хората казват, че ние, слепите, сме голяма работа, що се отнася до останалите сетива. Това, разбира се, не е истина. Педерастите му с педерасти го казват просто, защото това ги кара да се чувстват по-добре. Освобождава ги от задължението да изпитват съжаление към нас. Но когато не можеш да виждаш, наистина се научаваш да слушаш повече. Начинът, по който хората дишат, шумът, който издават дрехите им…

Ърн се появи отново с друг ръкопис.

— Не трябваше да правиш това — нещастно каза Брута. — Всички това… Гласът му заглъхна.

— Знам за сигурността — каза Дидактилос. Сега вече лекият, гневлив тон беше изчезнал от гласа му. — Спомням си, преди да ослепея. Веднъж отидох в Омниа. Това беше преди да затворят границите, когато все още позволявахте на хората да пътуват. И в Цитаделата ви видях тълпа от хора, която преби с камъни един човек в яма. Виждал ли си някога такова нещо?

— Трябва да се прави — измънка Брута. — За да се изповяда душата и…

— За душата не знам. Никога не съм бил такъв философ — рече Дидактилос. — Единственото, което знам, е, че беше ужасяваща гледка.

— Състоянието на тялото не е…

— О, аз не говоря за нещастното копеле в ямата — каза философът. — Говоря за хората, които хвърляха камъните. Те бяха абсолютно сигурни. Те бяха сигурни, че не те са в ямата. Можеше да го прочетеш по лицата им. Толкова доволни, че не те са там, че хвърляха с всичка сила.

Ърн се въртеше и изглеждаше неуверен.

— Намерих „За Религията“ на Абраксас — каза той.

— Старият „въглищен“ Абраксас — каза Дидактилос, като внезапно пак се развесели. — Досега петнайсет пъти го е удряла гръмотевица и още не се предава. Можеш да заемеш тази до утре, ако искаш. Без да драскаш коментари по полетата, да знаеш, освен ако не са интересни.

— Това е то! — каза Ом. — Давай да оставяме тоя идиот.

Брута разгъна свитъка. Нямаше даже картинки.

Изпълваше го нечетливо писмо, ред след ред.

— Прекара години наред да я изследва — каза Дидактилос. — Изнесе се в пустинята, говореше с малките богове. Говореше и с някои от нашите богове. Храбър човек. Той казва, че боговете обичат да виждат някой атеист наоколо. Дава им някаква цел, към която да се стремят.

Брута разви още малко от ръкописа. Преди пет минути той би признал, че не може да чете. Сега и най-добрите усилия на инквизиторите не биха го принудили да го каже. Той го вдигна по начин, който се надяваше, че е общоприетият.

— Къде е той сега? — попита.

— Ами, някой каза, че преди година или две са видяли чифт сандали и пушек, излизащ от тях, пред къщата му — каза Дидактилос. — Кой знае, може да е предизвикал съдбата.

— Мисля, че е най-добре да тръгвам — каза Брута. — Извинявайте, че ви отнех от времето.

— Върни я, когато я свършиш — каза Дидактилос.

— Така ли четат хората в Омниа? — попита Ърн.

— Какво?

— Наопаки.

Брута вдигна костенурката, погледна кръвнишки Ърн и с широки крачки излезе колкото можа по-високомерно от Библиотеката.

— Хмм — рече Дидактилос. Забарабани с пръсти по масата.

— Него видях снощи в кръчмата — рече Ърн. — Сигурен съм, господарю.

— Но Омнианците са отседнали тук в двореца.

— Точно така, господарю.

— Но кръчмата е отвън.

— Да.

— Тогава трябва да е прелетял през стената, как мислиш?

— Сигурен съм, че беше той, господарю.

— Тогава… може би е дошъл по-късно. Може би още не е бил влязъл тук вътре, когато си го видял.

— Само така ще да е било, господарю. Пазачите на лабиринта са неподкупни.

Дидактилос перна Ърн по тила с фенера.

— Глупаво момче! Казал ли съм ти за този род твърдения!

— Искам да кажа, че не са лесно подкупни, господарю. Не и за всичкото злато на Омниа, например.

— Така е по-добре.

— Мислиш ли, че костенурката беше бог, господарю?

— Ще си има големи неприятности в Омниа, ако е. Имат адско копеле за бог там. Чел ли си някога стария Абраксас?

— Не, господарю.

— Страшен спец е по боговете. Голяма работа. Винаги миришеше на опърлена коса. Имаше естествено съпротивление.

Ом пълзеше бавно по права линия.

— Престани да ходиш насам-натам така — каза той. — Не мога да се съсредоточа.

— Как може хората да говорят така? — попита Брута празния въздух. — Държат се така, сякаш са доволни, че не знаят нещата! Да откриват все повече и повече неща, които не знаят! Точно като децата, които идват гордо да ти покажат пълното гърне!

Ом отбеляза мястото си с лапа.

— Но те откриват нещата — рече той. — Този Абраксас без съмнение е бил мислител. И аз не знаех някои от тези неща. Седни!

Брута се подчини.

— Така — каза Ом. — Сега… слушай. Знаеш ли как боговете набират сила?

— От хората, които вярват в тях — отговори Брута. — Милиони хора вярват в теб.

Ом се поколеба.

Добре, добре. Ние сме тук и сега. Рано или късно той сам ще открие…

— Те не вярват — каза Ом.

— Но…

— Случвало се е и по-рано — каза костенурката. — Десетки пъти. Знаеш ли, че Абраксас откри изгубения град на Ии? Много странни резби, казва той. Вяра казва. Вярата се измества. В началото хората вярват в бога, а накрая вярват в структурата.

— Не разбирам — каза Брута.

— Нека го обясня по друг начин — каза костенурката. — Аз съм твоят Бог, нали така?

— Да.

— И ти ще ми се подчиниш.

— Да.

— Добре. А сега вземи един камък и иди да убиеш Ворбис.

Брута не се помръдна.

— Сигурен съм, че ме чу — каза Ом.

— Но той ще… той е… Квизицията ще…

— Сега вече знаеш какво имам предвид — каза костенурката. — Ти се страхуваш повече от него, отколкото от мен, ето това е. Тук Абраксас казва: „Около бога се образува обвивка от Молитви, Церемонии, Сгради, Свещеници и Власт, докато най-После Богът Умира. И това може да не бъде забелязано.“

— Това не може да бъде вярно!

— Мисля, че е. Абраксас казва, че има някаква стрида, която живее по същия начин. Тя образува все по-голяма и по-голяма черупка, докато не може да се движи повече и затова умира.

— Но… но… това означава, че… цялата Църква…

— Да.

Брута се опита да задържи тази мисъл, но самата ѝ необятност продължаваше да я изтръгва от умствената му хватка.

— Но ти не си мъртъв успя да каже той.

— Следващото най-хубаво нещо — каза Ом. — Знаеш ли какво? Нито един друг малък бог не се опитва да ме узурпира. Разказвал ли съм ти някога за стария Ур-Гилаш? Не? Той беше богът там, където е сега днешна Омниа, но преди мен. Не много голям. Основно бог на времето. Или бог-змия. Както и да е някакъв. Необходими бяха години, докато се отърват от него, обаче. Войни и т.н. Така че, мисля си…

Брута нищо не каза.

— Ом продължава да съществува — каза костенурката. — Искам да кажа, черупката. Единственото, което трябва да направиш, е да накараш хората да разберат.

Брута пак не каза нищо.

— Ти можеш да бъдеш следващия пророк — рече Ом.

— Не мога! Всички знаят, че Ворбис ще бъде следващият пророк!

— А! Но ти ще бъдеш официалният.

— Не!

— Не? Аз съм твоят Бог!

— А аз съм си аз. Не съм пророк. Дори не мога да пиша. Не мога да чета. Никой няма да ме слуша.

Ом го изгледа от глава до пети.

— Трябва да призная, че ти не си богоизбраният, когото аз бих избрал — рече той.

— Великите пророци са имали прозрение — каза Брута. — Даже и да не… даже и ти да не си им го казал, те са имали нещо за казване. А аз какво бих могъл да кажа? Аз нямам нищо за казване на никого. Какво бих могъл да кажа?

— Вярвайте във Великия Бог Ом — каза костенурката.

— И после какво?

— Какво искаш да кажеш с това „и после какво“?

Брута погледна начумерено навън към смрачаващия се вътрешен двор.

— Вярвайте във Великия Бог Ом или гръм и мълния да ви удари — каза той.

— На мен ми звучи добре.

— Така ли трябва да бъде винаги?

Последните слънчеви лъчи проблясваха по статуята в средата на двора. Тя смътно приличаше на жена. На едното ѝ рамо беше кацнал пингвин.

— Патина, Богинята на Мъдростта — каза Брута. — Онази с пингвина. Защо пингвин?

— Нямам представа — припряно отговори Ом.

— Никаква мъдрост няма у пингвините, нали така?

— Не бих казал. Освен ако не броиш факта, че няма в Омниа. Много мъдро от тяхна страна.

— Брута!

— Това е Ворбис — каза Брута, като се изправи. — Тук ли да те оставя?

— Да. Има още малко пъпеш. Искам да кажа резенче.

Брута излезе в здрача.

Ворбис седеше на пейка под едно дърво, неподвижен като статуя сред сенките.

Сигурност, помисли си Брута. Преди бях сигурен. Сега не съм.

— А, Брута. Ще ме придружиш на малка разходка. Ще подишаме вечерния въздух.

— Да, господарю.

— Хареса ти пътуването до Ефеб.

Ворбис рядко задавате въпрос, ако и твърдение щеше да свърши работа.

— Ами… интересно е.

Ворбис постави едната си ръка на рамото на Брута и използва другата да се набере на жезъла си.

— И какво мислиш за него? — попита той.

— Те имат много богове, но не им обръщат много внимание — отвърна Брута. — И търсят невежеството.

— И го намират в изобилие, можеш да бъдеш сигурен в това — каза Ворбис.

Той посочи с жезъла си в нощта.

Да повървим — рече.

Чу се смях някъде в тъмнината, после дрънчене на паници. Ароматът на цъфтящи вечер цветя тегнеше във въздуха. Натрупаната горещина от деня, излъчвана от камъните, правеше нощта да изглежда като благоуханна супа.

— Ефеб гледа към морето — каза Ворбис след малко. Виждаш ли начина, по който е построен? Целият е по склона на хълм, който е обърнат към морето. Но морето е непостоянно. Нищо трайно не идва от морето. Докато нашата скъпа Цитадела гледа към високата пустиня. И какво виждаме там?

Инстинктивно Брута се обърна и погледна над покривите към черния силует на пустинята на фона на небето.

— Видях сноп светлина — каза той. — И още веднъж. На склона.

— А! Светлината на истината — каза Ворбис. — Така че, нека идем да я пресрещнем. Заведи ме до входа на лабиринта, Брута. Ти знаеш пътя.

— Господарю? — почита Брута.

— Да, Брута?

— Бих искал да ви попитам нещо?

— Питай.

— Какво се случи с Брат Мърдък?

Последва едва доловимо колебание в ритъма на жезъла на Ворбис по калдъръма. После ексквизиторът рече:

— Истината, добрички ми Брута, е като светлината. Ти знаеш ли за светлината?

— Тя… идва от слънцето. И от луната и звездите. И свещите. И лампите.

— И така нататък — каза Ворбис и кимна. — Разбира се. Но има и друг вид светлина. Светлина, която запълва дори и най-тъмните кътчета. Това трябва да е. Защото, ако тази мета-светлина не съществуваше, как щяхме да виждаме тъмнината?

Брута не каза нищо. Това приличаше твърде много на философия.

— Така е и с истината — каза Ворбис. — Има някои неща, които изглеждат като истината, които притежават всички отличителни черти на истината, но които не са същинската истина. Същинската истина по някога трябва да бъде защитена от лабиринт от лъжи.

Той се обърна към Брута.

— Разбираш ли ме?

— Не, Лорд Ворбис.

— Искам да кажа, това, което се открива пред нашите сетива, не е фундаменталната истина. Нещата, които се виждат, чуват и правят от плътта, са просто сенки на една по-дълбока реалност. Това е, което трябва да разбереш, докато напредваш в Църквата.

— Но за момента, господарю, аз знам само тривиалната истина, истината, достъпна отвън — каза Брута. Чувстваше се така, сякаш беше застанал на ръба на яма.

— Така започваме всички — дружелюбно каза Ворбис.

— И все пак, Ефебианците ли убиха Брат Мърдък? — настоя Брута. Сега той висеше един инч над мрака.

— Казвам ти, че в най-дълбокия смисъл на истината, те го убиха. С неспособността си да възприемат думите му, с тяхното упорство, те наистина го убиха.

— Но в тривиалния смисъл на истината — изрече Брута, като подбираше всяка дума с вниманието, което инквизитор би отделил на пациента си в дълбините на Цитаделата, — в тривиалния смисъл Брат Мърдък умря, нали така, в Омниа, защото не беше умрял в Ефеб, просто му се бяха подиграли, но съществуваше опасението, че останалите в Църквата може да не разберат, по-дълбоката истина и така, беше разпространен слухът, че Ефебианците са го убили в… в тривиалния смисъл, като по този начин даде на вас и на онези, които виждат истината за злото от Ефеб, съответната причина да предприемете… справедливи репресивни мерки.

Те минаха покрай един фонтан. Стоманеният край на дяконовия жезъл чаткаше в нощта.

— Предвиждам голямо бъдеще за теб в Църквата — най-сетне каза Ворбис. — Времето на осмия Пророк наближава. Време на експанзия и огромни възможности за тези, които истински служат на Ом.

Брута погледна в ямата.

Ако Ворбис беше прав, и съществуваше някаква светлина, която правеше тъмнината видима, тогава там, долу беше нейният антипод, тъмнината, където никога никаква светлина не може да стигне: тъмнина която зачерняше светлината. Помисли си за слепия Дидактилос и празния му фенер.

Чу се, че казва:

— А с хора като Ефибианците не може да има примирие. Никакъв договор не може да се счита за обвързващ, ако е между хора като Ефебианците и тези, които следват дълбоката вяра?

Ворбис кимна.

— Когато Великият Бог е с нас — рече той, — кой може да ни устои? Ти ме впечатляваш, Брута.

В тъмнината се чу още смях, а след него и дрънченето на струнни инструменти.

— Празник — подметна подигравателно Ворбис. — Тиранинът ни покани на празненство! Изпратих една част от групата, разбира се. Дори генералите им са там! Те си мислят, че са в безопасност зад лабиринта си, както костенурката си мисли, че е в безопасност в черупката си, без да си дават сметка, че това е затвор. Давай напред.

Вътрешната стена на лабиринта изникна от мрака. Брута се облегна на нея. Далече отгоре долетя дрънченето на метал върху метал, докато часовоят правеше обиколките си.

Портата към лабиринта беше широко отворена. Ефибианците никога не бяха виждали смисъл да спират някого да влезе. По един къс страничен тунел водачът за първата една шеста от пътя спеше на пейка, а до него се стичаше свещ. Над алкова му висеше бронзовият звънец, с който бъдещите кандидати за прекосяване на лабиринта го повикваха. Брута се шмугна покрай него.

— Брута?

— Да, господарю?

— Преведи ме през лабиринта. Знам, че можеш.

— Господарю…

— Това е заповед, Брута — учтиво каза Ворбис.

Няма никаква надежда помисли си Брута. — Това е заповед.

— Тогава стъпвайте, където стъпвам аз, господарю прошепна той. — На не повече от една стъпка зад мен.

— Да, Брута.

— Ако аз заобиколя някое място на пода без никаква причина, заобиколете го и вие.

— Да, Брута.

Брута си помисли: може би бих могъл и да сбъркам. Не. Дал съм дума и т.н. Не мога просто да не се подчиня. Целият свят свършва, ако започнеш да мислиш така…

Той позволи на спящото си съзнание да вземе връх. Пътят през лабиринта се разгъна в главата му като светеща жица.

… диагонално напред и надясно три стъпки и половина, после надясно шейсет и три стъпки, две секунди пауза — където стоманено изсвистяване в тъмнината подсказа, че един от пазителите е измислил нещо, което му е донесло награда — и три стъпки нагоре…

Бих могъл да избягам напред, помисли си той. Мога да се скрия, а той ще попадне в някоя яма или капан или нещо такова, а аз бих могъл да се промъкна обратно в стаята си и никой никога няма да узнае.

Аз ще знам.

… напред девет крачки, и надясно една стъпка, после напред деветнайсет крачки, и надясно две крачки…

Напред имаше светлина. Не случайният бял блясък на луната през процепите на покрива, а жълтата светлина на лампа, която чезнеше и ставаше по-ярка с приближаването на притежателя ѝ.

— Някой идва — прошепна той. — Трябва да е някой от водачите!

Ворбис беше изчезнал.

Брута се въртеше несигурно в коридора, докато светлината подскачаше все по-наблизо.

Един възрастен глас попита:

— Ти ли си, Номер Четири?

Светлината изникна иззад ъгъл. Тя полуосвети един възрастен мъж, който се приближи до Брута и вдигна свещта до лицето му.

— Къде е Номер Четири? — попита той, докато се взираше около Брута.

Зад мъжа се появи фигура, от един страничен коридор. Брута успя само за кратко да зърне Ворбис, със странно миролюбиво изражение на лицето, който стисна главата на жезъла си, извъртя я и дръпна.

На светлината на свещта за един миг проблясна остър метал.

После светлината угасна.

Гласът на Ворбис каза:

— Води отново.

Разтреперан, Брута се подчини. За един миг усети меката плът на разперена ръка под сандала си.

Ямата — помисли си. Погледни в очите на Ворбис и ето я ямата. А аз съм вътре в нея с него.

Трябва да запомня за фундаменталната истина.

Други водачи не патрулираха лабиринта. След цели един милион години нощният вятър го лъхна хладно в лицето и Брута се озова под звездите.

— Браво. Ще запомниш ли пътя до портата?

— Да, Лорд Ворбис.

Дяконът дръпна качулката върху лицето си.

— Продължавай.

Няколко фенера осветяваха улиците, но Ефеб не беше град, който стоеше буден в мрака. Няколкото минувачи не им обърнаха никакво внимание.

— Те охраняват пристанището си — рече Ворбис, приказливо. — Но пътят към пустинята… всеки знае, че никой не може да прекоси пустинята. Сигурен съм, че знаеш това, Брута.

— Но сега подозирам, че това, което знам, не е истината — каза Брута.

— Съвършено правилно. А! Портата! Струва ми се, че вчера имаше двама стражи?

— Аз видях двама.

— А сега е нощ и портата е затворена. Но ще има караул. Чакай тук.

Ворбис изчезна в мрака. След малко се чу приглушен разговор. Брута се вгледа право пред себе си.

Разговорът беше последван от приглушена тишина. След малко Брута започна да си брои наум.

След десет ще се върна.

Още една десетица, и тогава.

Добре. Направи ги трийсет. И тогава ще се…

— Е, Брута. Да вървим.

Брута отново преглътна неспокойно и бавно се обърна.

— Не ви чух, господарю — едва успя да каже.

— Аз вървя леко.

— Има ли караул?

— Вече не. Ела и ми помогни с резетата.

В главната порта имаше малка вратичка. Със съзнание, вцепенено от омраза, Брута отмести резетата с опакото на ръката си. Вратата се отвори със съвсем леко изскърцване.

Навън се виждаше случайната светлина на далечно стопанство и препълнена тъмнина.

После тъмнината започна да се влива.

Йерархия, по-късно казваше Ворбис. Ефебианците не мислеха с понятията на йерархията.

Нито една армия не можеше да прекоси пустинята. Но може би една малка армия би могла да измине една четвърт от пътя и да остави запаси от вода. И да го направи няколко пъти. После друга малка армия би могла да използва част от тези резерви, за да стигне по-далеч, може би да стигне до средата, и да остави запаси. После още една малка армия…

Беше отнело месеци. Една трета от хората бяха умрели, от горещината и обезводняването, от дивите животни и от по-лоши неща, от още по-лошите неща, които крие пустинята…

Нужно беше да имаш мозък като този на Ворбис, за да го планираш.

И да го планираш рано. Хора вече умираха в пустинята, преди Брат Мърдък да тръгне да проповядва; съществуваше вече утъпкана пътека, когато Омнианската флота изгоря в залива пред Ефеб.

Нужно беше да имаш мозък като този на Ворбис за да планираш отмъщението си, преди да нападнеш.

Всичко свърши за по-малко от час. Фундаменталната истина беше, че шепата Ефебиански стражи в двореца нямаха абсолютно никакъв шанс.

Ворбис седеше изправен в стола на Тиранина. Наближаваше полунощ.

Група Ефебиански граждани, сред тях и Тиранинът, бяха докарани пред него.

Той се занима с някакви ръкописи, а след това вдигна очи с израза на мила изненада, като че ли въобще не знаеше, че петдесет човека стоят пред него и го чакат на един арбалет разстояние.

— А! рече той и пусна лека усмивка. — Е, радвам се да ви кажа, че сега можем да минем и без мирния договор. Той е абсолютно ненужен. Защо да бръщолевим за мир, когато няма повече война? Ефеб сега е епархия на Омниа. Спор няма да има.

Той хвърли някакъв лист хартия на пода.

— След няколко дни тук ще пристигне флотилия. Докато ние държим двореца, съпротива няма да има. Точно в този момент дяволското ви огледало се троши на парчета.

Той събра пръсти пред себе си и погледна към събраните Ефебианци.

— Кой го построи?

Тиранинът вдигна очи.

— Това беше Ефебианска конструкция — каза той.

— А! — рече Ворбис, — демокрация. Забравих. Тогава кой — той направи знак на един от стражите, който му подаде една торба, — е написал това?

Копие на „De Chelonian Mobile“ беше захвърлено на мраморния под.

Брута стоеше до трона. Там му беше казано да стои.

Той беше погледнал в преизподнята и сега беше негов ред. Всичко наоколо му се случваше в някакъв далечен кръг светлина, заобиколен от тъмнина. Мислите се гонеха една друга из главата му.

Дали Ценобиархът знаеше за това? Някой друг знаеше ли за двата вида истина? Кой друг знаеше, че Ворбис се сражава и от двете страни на войната, като дете, което си играе с войници? Наистина ли беше неправилно, ако беше за все по-голямата слава на…

… един бог, който е костенурка. Бог, в когото само Брута вярваше?

На кого говореше Ворбис, когато се молеше?

През умствената буря, Брута дочу равния тон на Ворбис:

— Ако философът, който е написал това, не си признае, всички вие вкупом ще бъдете подложени на огъня. Не се съмнявайте, че наистина го мисля.

Сред тълпата настъпи раздвижване и след това се чу гласът на Дидактилос.

— Пуснете ме! Нали го чухте! Все едно… аз винаги съм чакал шанса да направя това…

Няколко слуги бяха отблъснати настрани и философът излезе тежко от тълпата, като държеше предизвикателно празния фенер над главата си.

Брута видя как философът спря за един миг в празното пространство, след което много бавно се обърна, докато не се изправи точно с лице срещу Ворбис. Тогава направи няколко крачки напред и протегна фенера като даде вид, че оглежда критично дякона.

— Хмм — рече.

— Ти си… виновникът? — каза Ворбис.

— Точно. Дидактилос се казвам.

— И си сляп?

— Само що се отнася до зрението, господарю.

— И въпреки това носиш фенер — рече Ворбис. — Без съмнение поради някоя модерна причина. Може би ще ми кажеш, че търсиш честен човек?

— Не знам, господарю. Може би ти ще ми кажеш как изглежда той?

— Сега би трябвало да те ударя — каза Ворбис.

— О, сигурно.

Ворбис посочи книгата.

— Тези лъжи. Тази клевета. Тази… тази съблазън, която цели да отклони съзнанието на хората от пътя на истинското знание. Ти се осмеляваш да стоиш пред мен и да заявиш — той побутна книгата с пръст, — че светът е плосък и че се движи из бездната на гърба на гигантска морска костенурка?

Брута затаи дъх.

Историята също.

Защити вярата си, помисли си Брута. Само веднъж, нека някой да стане и да се опълчи на Ворбис. Аз не мога. Но някой…

Откри, че очите му се завъртат към Симони, който стоеше от другата страна на стола на Ворбис. Сержантът изглеждаше вкаменен, очарован.

Дидактилос се изправи в пълен ръст. Той се обърна наполовина и за момент празният му поглед мина през Брута. Фенерът беше протегнат на една ръка разстояние.

— Не — каза той.

— Когато всеки честен човек знае, че светът е сфера, съвършена сфера, която трябва да се върти около сферата на Слънцето, така, както Човекът се върти около централната истина на Ом — каза Ворбис — а звездите…

Брута се облегна напред, а сърце го му блъскаше лудо.

— Господарю? — прошепна той.

— Какво? — сряза го Ворбис.

— Той каза „не“ — каза Брута.

— Точно така — рече Дидактилос.

В продължение на един миг Ворбис седя абсолютно неподвижен. После челюстта му мръдна леко, сякаш той репетираше някакви думи под носа си.

— Ти се отричаш от това? — попита той.

— Нека да е сфера — рече Дидактилос. — Няма никакъв проблем и да е сфера. Несъмнено, взети са всички необходими мерки всичко да се крепи върху нея. И Слънцето може да е друга една, още по-голяма сфера, на голямо разстояние оттук. Луната света ли предпочитате да обикаля или Слънцето? Аз предлагам света. По-йерархично е, а и е великолепен пример за всички нас.

Брута виждаше нещо, което никога по-рано не беше виждал. Ворбис изглеждаше объркан.

— Но ти си написал… ти си казал, че светът се намира на гърба на гигантска морска костенурка! Дал си име на тази костенурка!

Дидактилос сви рамене.

— Сега знам повече — каза той. — Де се е чуло и видяло някога костенурка дълга десет хиляди мили? Да плува из бездната на пространството? Ха! Ама че глупост! Чак ме е срам да мисля за това сега.

Ворбис си затвори устата. После пак я отвори.

— Така се държи един Ефебиански философ? — попита той.

Дидактилос отново сви рамене.

— Така се държи всеки истински философ рече той. — Човек трябва да е готов винаги да прегърне новите идеи, да вземе предвид новите доказателства. Не сте ли съгласен? А и вие ни донесохте много нови доводи — жестът като че ли обхвана, съвсем случайно, Омнианските стрелци из стаята — върху които да размишлявам. Аз винаги мога да бъда оборен от могъщ аргумент.

— Твоите лъжи вече са отровили света!

— Тогава ще напиша друга книга спокойно каза Дидактилос. — Помислете как ще бъде прието — гордият Дидактилос оборен от аргументите на Омнианците. Пълно отричане. Хмм? Всъщност, с ваше позволение, господарю — знам, че имате много работа да вършите — да грабите, горите и т.н. — аз веднага ще се оттегля във варела си и ще започна да работя върху нея. Вселена от сфери. Топки, които се въртят из пространството. Хмм. Да. С ваше позволение, господарю, ще ви напиша повече топки, отколкото сте си представяли…

Старият философ се обърна и много бавно тръгна към изхода.

Ворбис го гледаше как се отдалечава.

Брута видя как той наполовина вдигна ръка, за да даде знак на стражите и после отново я свали.

Ворбис се обърна към Тиранина.

— Дотук с вашите… — започна той.

— Уууу!

Фенерът прелетя през вратата и се разби в черепа на Ворбис.

— И все пак… Костенурката се Движи!

Ворбис скочи на крака.

— Аз … — изкрещя той и после се овладя. Махна раздразнено на двама от стражите. — Искам да го заловите. Сега. И… Брута?

Брута едва го чу поради втурналата се в ушите му кръв. Дидактилос се беше оказал по-добър мислител, от колкото го беше помислил.

— Да, господарю?

— Ще вземеш група хора и ще ги заведеш в Библиотеката… и тогава, Брута, ще изгориш Библиотеката.

Дидактилос беше сляп, но беше тъмно. Преследващите го стражи можеха да виждат, само че наоколо нямаше нищо за виждане. Пък и те не биха прекарали живота си да се скитат из витите, неравни, и преди всичко с безброй стъпала улички на Ефиб.

— … осем, девет, десет, единайсет — мърмореше Философът, докато подскачаше нагоре по тъмното като в рог стълбище и се стрелна зад един ъгъл.

— Аргх, оу, това ми беше коляното — мърмореха повечето от стражите, изпопадали накуп насред стъпалата.

Един, обаче, успя да стигне до върха. На звездната светлина той едва успя да различи кльощавата фигура, която диво подскачаше по улицата. Той вдигна арбалета си. Старият глупак даже не се прикриваше…

Идеална мишена.

Чу се звук от дръпната струна.

За един миг стражът изглеждаше озадачен. Лъкът падна от ръцете му, като се опъна, щом удари паветата и изпрати стрелата си, рикошираща в една статуя. Той наведе очи към пернатата стрела, която стърчеше от гърдите му, след което и към фигурата, която се измъкна от сянката.

— Сержант Симони? — прошепна той.

— Съжалявам — рече Симони. — Наистина съжалявам. Но Истината е важна.

Войникът отвори уста да изкаже мнението си за истината и тогава се строполи напред.

Той отвори очи.

Симони се отдалечаваше. Всичко изглеждаше по-светло. Още беше тъмно. Но сега той виждаше в тъмнината. Всичко беше сенки на сивото. И паветата под ръката му някакси се бяха превърнали в груб черен пясък.

Той погледна нагоре.

— НА КРАКА, РЕДНИК ИХЛОС.

Той се изправи глупаво на крака. Сега той беше повече от един обикновен войник, анонимна фигура, която да преследва и да бъде убивана и да не бъде нищо повече от сенчест фигурант в живота на другите хора. Сега той беше Дерви Ихлос, възраст — трийсет и осем години, сравнително добродетелен в общата схема на нещата, и мъртъв.

Той несигурно вдигна ръка към устните си.

— Ти си съдникът? — попита той.

— НЕ АЗ.

Ихлос погледна към пясъка, който се простираше нататък. Разбра инстинктивно какво трябва да направи. Той беше далеч по-малко изтънчен от Генерал Фри’ит, и затова обръщаше по-голямо внимание на песничките, които е учил в детството си. Освен това, имаше предимство. Беше вярвал по-малко дори и от генерала.

— СЪДЪТ Е НА КРАЯ НА ПУСТИНЯТА.

Ихлос опита да се усмихне.

— Мама ми е разказвала за това — рече той. — Когато умреш, трябва да извървиш пустиня. И виждаш всичко както трябва, казваше тя. И запомняш всичко правилно.

Смърт нарочно не направи нищо, за да не покаже по никакъв начин чувствата си.

— Може да срещна някои приятели по пътя, а? — попита войникът.

— ВЪЗМОЖНО Е.

Ихлос тръгна. Като цяло, помисли си той, можеше и по-зле да е.

Ърн се катереше с мъка по полиците като маймуна, като вадеше книги от поставките им и ги хвърляше на пода.

— Мога да нося около двайсет — каза той. — Но кои двайсет?

— Винаги съм искал да направя това — щастливо мърмореше Дидактилос. — Защитаваш истината пред лицето на тиранията и т.н. Ха! Един човек, които не се страхува от…

— Какво да взема? Какво да взема? — крещеше Ърн.

— Не ни трябва Механиката на Гридо — каза Дидактилос. — Ей, де да можеше да му видя физиономията! Дяволски добро попадение, като помислиш. Надявам се някой да е записал какво му казах…

— Принцип на зъбното предаване! Теория за водната експанзия! — крещеше Ърн. — Но не ни трябва „Гражданското учение“ на Ибид или „Ектопията“ на Гномон, това е сигурно…

— Какво? Те принадлежат на цялото човечество! — сряза го Дидактилос.

— Тогава, ако цялото човечество благоволи да дойде да ни помогне да ги пренесем, ще бъде чудесно — рече Ърн. — Но ако ще сме само ти и аз, предпочитам да нося нещо полезно.

— Полезно? Книги върху механизмите?

— Да! Те могат да покажат на хората как да живеят по-добре!

— А тези показват на хората как да бъдат хора — рече Дидактилос. — Което ме подсеща. Намери ми друг фенер. Чувствам се доста сляп без…

Вратата на Библиотеката се разтресе от гръмовно тропане. Това не беше тропането на хора, които очакват вратата да им бъде отворена.

— Бихме могли да хвърлим някои от другите в…

Пантите изскочиха от стените. Вратата се сгромоляса.

Войниците наизскачаха от нея с извадени саби.

— А, господа, — каза Дидактилос. — За бога, не нарушавайте теорията ми.

Дежурният ефрейтор го погледна тъпо, след което погледна надолу към пода.

— Каква теория? — попита той.

— Ей, какво ще кажете да ми дадете един пергел и да се върнете след, да кажем, половин час?

— Оставете го, ефрейтор — каза Брута.

Той прекрачи вратата.

— Казах, оставете го.

— Но аз имам заповед да…

— Глух ли си? Ако си, Квизицията ще те излекува — каза Брута, учуден от твърдостта в гласа си.

— Вие не принадлежите към квизицията — рече ефрейторът.

— Не. Но познавам човек, който принадлежи — отговори Брута. — Вие трябва да претърсите двореца за книги. Оставете го с мен. Той е стар човек. Какво зло може да причини?

Ефрейторът погледна колебливо от Брута към пленниците си.

— Много добре, ефрейтор. Аз ще поема задачата.

Всички се обърнаха.

— Чухте ли? — каза Сержант Симони, докато си пробиваше път напред.

— Но дяконът ни каза…

— Ефрейтор?

— Да, сержант?

— Дяконът е много далеч. Аз съм тук.

— Да сержант.

— Тръгвайте!

— Да, сержант.

Симони наостри уши, докато войниците се отдалечаваха.

После заби сабя във вратата и се обърна към Дидактилос. Той сви в юмрук лявата си ръка и с разперена длан на дясната удари върху нея.

— Костенурката се Движи — каза той.

— Всичко зависи — рече философът, предпазливо.

— Искам да кажа, че аз съм… приятел каза той.

— Защо трябва да ти вярваме? — попита Ърн.

— Защото нямате друг избор — рязко каза Сержант Симони.

— Можеш ли да ни изведеш оттук? — попита Брута.

Симони го погледна кръвожадно.

— Теб? — рече той. — Защо пък трябва да извеждам теб оттук? Ти си инквизитор! — Той сграбчи сабята си.

Брута отстъпи назад.

— Не съм!

— На кораба, когато капитанът те изпробва, ти не каза нищо — рече Симони. — Ти не си един от нас.

— Но не мисля и че съм един от тях — отвърна Брута. — Аз съм си мене си.

Той погледна умолително Дидактилос, което беше напразно усилие и тогава се обърна към Ърн.

— Не знам за този войник — рече той. — Единственото, което знам, е, че Ворбис иска да ви убие и че ще изгори Библиотеката ви. Но аз мога да помогна. Измислих как по пътя насам.

— Я не го слушайте — каза Симони. Той падна на един крак пред Дидактилос, като просител. — Господине, ние сме… няколко човека… които познават същината на вашата книга… вижте, имам и препис…

Той затършува из нагръдника си.

— Ние я размножаваме — каза Симони. — Едно копие! Това е всичко, което имахме! Но тя беше разпространена от човек на човек. Някои от нас, които могат да четат, я прочетоха на останалите! Толкова е логична!

— Ъ… — рече Дидактилос. — Какво?

Симони развълнувано размаха ръце.

— Защото ние знаем… аз съм бил по места, където… вярно е! Наистина съществува Огромна Костенурка. Костенурката наистина се движи! Ние нямаме нужда от богове!

— Ърн? Никой не е свалил медта от покрива, нали? — попита Дидактилос.

— Така мисля.

— Напомни ми тогава да не говоря с този навън.

— Вие не разбирате! — каза Симони. — Аз мога да ви спася. Вие имате приятели на неочаквани места. Хайде. Само ще убия този свещеник…

Той сграбчи сабята си. Брута отстъпи.

— Не! И аз мога да помогна! Точно затова дойдох. Когато ви видях пред Ворбис, разбрах какво мога да направя!

— Какво можеш да направиш? — засмя се подигравателно Ърн.

— Мога да спася Библиотеката.

— Какво? Ще я нарамиш на гръб и ще побегнеш? — подхили се Симони.

— Не. Нямам предвид това. Колко ръкописа има тук?

— Около седемстотин — отвърна Дидактилос.

— Колко от тях са важни?

— Всички! — отговори Ърн.

— Може би няколкостотин — рече Дидактилос, по-меко.

— Чичо!

— Всички останали са само издадени вятър и суетност — каза Дидактилос.

— Но те са книги!

— Може би ще успея да взема повече — бавно каза Брута. — Има ли изход?

— Може… и да има — каза Дидактилос.

— Не му казвай! — каза Симони.

— Тогава всичките ви книги ще изгорят — каза Брута. Той посочи към Симони. — Той каза, че нямате избор. Така че, нямате нищо за губене, нали така?

— Той е… — започна Симони.

— Всички да млъкнат — каза Дидактилос. Той се загледа покрай Брута.

— Може и да има изход — каза той. — Какво възнамеряваш да правиш?

— Не вярвам на това! — рече Ърн. — Тези тук са Омнианци, а ти им казваш, че съществува друг изход оттук!

— Из цялата тази скала има тунели — каза Дидактилос.

— Може би, но ние не ги издаваме на хората!

— Склонен съм да повярвам на този човек — каза Дидактилос. — Има честно лице. Философски погледнато.

— Защо трябва да му се доверим?

— Всеки, който е достатъчно глупав, че да очаква от нас да му се доверим при тези обстоятелства, трябва да е човек, на когото можеш да се довериш — каза Дидактилос. — Твърде глупаво ще е да е измамник.

— Аз мога да си тръгна оттук веднага — каза Брута. — И какво ще стане с Библиотеката ви тогава?

— Виждате ли? — рече Симони.

— Точно, когато нещата очевидно изглеждат най-черни, изведнъж най-неочаквано се оказва, че имаме приятели навсякъде — рече Дидактилос. — Какъв е твоят план, млади човече?

— Нямам такъв — отвърна Брута. — Аз просто правя нещата, едно след друго.

— И колко време ще ти отнеме да направиш нещата едно след друго?

— Около десет минути, струва ми се.

Симони погледна свирепо към Брута.

— А сега дайте книгите — рече Брута. — Ще ми трябва и малко светлина.

— Но ти дори не можеш да четеш! — каза Ърн.

— Няма да ги чета. Брута погледна с празен поглед към първия свитък, който случайно се оказа, че е „De Chelonian Mobile“.

— О! Божичко! — възкликна той.

— Нещо не е ли наред? — попита Дидактилос.

— Може ли някой да ми донесе костенурката!

Симони припкаше из двореца. Никой не му обръщаше никакво внимание. По-голямата част от Ефебианската стража беше извън лабиринта, а Ворбис беше дал ясно да се разбере от всеки, който си правеше сметка да се осмели и да влезе вътре, точно какво ще се случи на дворцовите обитатели. Групи Омниански войници грабеха и плячкосваха по дисциплиниран начин.

Освен това, той се връщаше в покоите си.

В стаята на Брута наистина имаше костенурка. Тя седеше на масата, между един навит ръкопис и оглозгана кора от пъпеш и, доколкото беше възможно да кажеш за костенурките, спеше. Симони я сграбчи безцеремонно, натика я в раницата си и забърза обратно към Библиотеката.

Мразеше се за това, което прави. Глупавият свещеник беше развалил всичко! Но Дидактилос го беше накарал да обещае, а Дидактилос беше човек, който знае Истината.

По целия път дотам той имаше усещането, че някой се опитва да привлече вниманието му.

— Можеш да ги запомниш само като ги погледнеш? — попита Ърн.

— Да.

— Целият ръкопис?

— Да.

— Не ти вярвам.

— Думата БИБЛКТ отвън на сградата е нащърбена в горната част на първата буква — каза Брута. — Ксено е написал „Размишления“, старият Аристократис е написал глупави „Бележки“, а Дидактилос смята, че „Беседите“ на Ибид са адски глупави. От тронната зала на Тиранина до Библиотеката има шестотин крачки. Има…

— Той има добра памет, трябва да му признаеш това — рече Дидактилос. — Покажи му още няколко ръкописа.

— Как ще разберем, че ги е запомнил? — настоя Ърн, докато разпъваше свитък с геометрични теореми. — Той не може да чете! А даже и да можеше да чете, не може да пише!

— Ще трябва да го научим.

Брута погледна към един свитък, пълен с карти. Затвори очи. В продължение на един миг неравните очертания заблестяха срещу вътрешната част на клепачите му, а след това ги усети как се уталожиха в съзнанието му. Бяха още там някъде — можеше да ги извика обратно по всяко време. Ърн разгъна друг свитък. Картини на животни. Този — рисунки на растения и много писано. Този — само писано. Този — триъгълници и други такива. Уталожваха се в паметта му. След малко той даже не усещаше как ръкописът се разгъва. Само трябваше да гледа.

Чудеше се колко ли може да запомни. Но това беше глупаво. Просто запомняш всичко, което виждаш. Това, което е върху маса, или свитък, пълен с букви. В линиите и цвета на дървесината имаше точно толкова информация, колкото и в „Размишленията“ на Ксено.

Дори и така да е, той усещаше някаква тежест в мозъка, чувството, че ако завърти рязко главата си, тогава паметта му ще се изплиска през ушите му.

Ърн вдигна един свитък напосоки и го разгъна частично.

— Опиши как изглежда Неясната Пузума — поиска той.

— Не знам — каза Брута. Той примигна.

— Това е то, Г-н Памет — рече Ърн.

— Той не може да чете, момче. Не е честно — каза философът.

— Добре. Искам да кажа — четвъртата картинка от третия свитък, който видя — каза Ърн.

— Четирикрако създание, обърнато наляво — рече Брута. — Голяма глава, подобна на котешка и широки рамене с тяло, заострено към задницата. Тялото е в шарки от тъмни и светли квадрати. Ушите са много малки и са прилепнали към главата. Има шест мустака. Опашката е ниско. Само задните крака са с нокти, по три нокътя на всеки крак. Предните крака са с почти същата дължина като главата и вдигнати към тялото. Пояс гъста козина…

— Това беше преди петдесет ръкописа — каза Ърн. — Той видя целия ръкопис за една-две секунди.

Те погледнаха към Брута. Брута примигна отново.

— Ти знаеш всичко? — попита Ърн.

— Не знам.

— Половината Библиотека е в главата ти!

— Чувствам се… малко…

Библиотеката на Ефеб беше пещ. Пламъците горяха в синьо там, където разтопения меден покрив капеше върху лавиците.

Всички библиотеки, навсякъде, са свързани от дупките на книжните червеи в пространството, създадени от силните пространствено-времеви изкривявания, които могат да се открият около всяка голяма сбирка от книги.

Само съвсем малко библиотекари научават тайната, а и съществуват неизменни правила за използването на този факт. Защото това опира до пътуването във времето, а пътуването във времето създава големи проблеми.

Но ако една библиотека гори, а там, в историческите книги, както горят…

Нещо изпука леко, абсолютно нечуто сред пращенето на книжните рафтове и една фигура изпаднала от никъде върху малко петно неизгорял под насред Библиотеката.

Приличаше на маймуна, но се движеше много целенасочено. Дълги маймунообразни ръце започнаха да гасят пламъците, събаряха свитъци от рафтовете и ги затъпкаха в чувал. Когато чувалът се напълни, тя отстъпи назад в средата на стаята… и изчезна, с още едно пукване.

Това няма нищо общо с цялата история.

Нито пък фактът, че известно време след това, ръкописи, за които се мислеше, че са били унищожени в Големия Ефебиански Библиотечен Пожар, се оказаха в забележително добро състояние в Библиотеката на Невидимия Университет в Анкх-Морпорк.

Но дори и така да е, хубаво е да се знае.

Брута се събуди с мирис на море в ноздрите си.

Поне това е нещото, което хората си мислят, че е мирис на море, а то всъщност е вонята на стара риба и изгнили водорасли.

Беше в някаква барака. Светлината, такава, каквато успяваше да се промъкне през единствения му неостъклен прозорец, беше червена и трепкаше. Единият край на бараката беше отворен във водата. Ръждивата светлина откриваше няколко фигури, скупчени около нещо.

Брута лекичко изпробва съдържанието на паметта си. Всичко изглежда беше там, с прилежно подредени библиотечни ръкописи. Думите бяха толкова безсъдържателни за него, колкото която и да било друга писана дума, но картинките бяха интересни. Във всеки случай, по-интересни от повечето неща в паметта му.

Той се изправи, внимателно.

— Значи си буден — каза гласът на Ом в главата му. — Чувстваме се малко пълни, нали? Чувстваме се малко като камара рафтове? Чувстваме се сякаш имаме големи табелки „Silencios“ навсякъде из главата? За какво трябваше да ходиш и да правиш всичко това?

— Аз… не знам. Струваше ми се… като следващото нещо, което трябва да направя. Къде си?

— Твоят приятел, войникът, ме е сложил в раницата си. Между другото, благодаря ти, че се грижиш толкова внимателно за мен.

Брута успя да се изправи на крака. Светът се завъртя около него за един миг, като прибави трета астрономическа теория към двете, които междувременно занимаваха мозъците на местните мислители.

Той надникна през прозореца. Червената светлина идваше от огньовете из целия Ефеб, но над Библиотеката имаше един огромен пламък.

— Партизански действия — рече Ом. — Дори и робите се бият. Не мога да разбера защо. Мислиш ли, че ще се възползват от възможността да си отмъстят на господарите, а?

— Предполагам, че робите в Ефеб имат възможност да бъдат свободни — каза Брута.

От другия край на бараката се чу съскане и металически, бръмчащ звук. Брута чу Ърн да казва:

— Ето! Казах ти. Просто запушване в тръбите. Нека сложим още малко гориво.

Брута се заклати към групата.

Бяха се скупчили около една лодка. Като всички лодки, и тази беше с нормална форма — заострен връх отпред и плосък край отзад. Но нямаше мачта. Това, което имаше, беше голяма, медна на цвят топка, висяща в дървена рамка към задната част на лодката. Под нея имаше желязна кошница, в която някой вече беше запалил хубав огън.

А топката се въртеше в рамката си в облак от пара.

— Виждал съм това — каза той. — В „De Chelonian Mobile“. Имаше рисунка.

— О, това е подвижната Библиотека — каза Дидактилос. — Да. Прав си. Илюстрира принципа на реакцията. Никога не съм карал Ърн да построи по-голяма. Това е, което излиза когато мислиш с ръцете си.

— Една нощ миналата седмица обиколих фара с нея — каза Ърн. — Абсолютно никакъв проблем.

— Анкх-Морпорк е много по-далече — каза Симони.

— Да, той е пет пъти по-далече, отколкото разстоянието между Ефеб и Омниа — тържествено каза Брута. — Имаше свитък с карти — добави той.

Пара се издигаше на горещи облаци от бръмчащата топка. Сега, когато беше по-близо, Брута видя, че половин дузина много къси гребла са свързани едно за друго във формата на звезда зад медния глобус и висяха над задната част на лодката. Дървени зъбни колела и няколко безкрайни ремъка запълваха междинното пространство. Когато глобусът се въртеше, греблата цепеха въздуха.

— Как работи това? — попита той.

— Много просто — отвърна Ърн. — Огънят прави…

— Нямаме време за това — рече Симони.

— … нагорещява водата и така тя се задвижва — каза чиракът-философ. — И тя се втурва навън от глобуса през тези четири малки дюзи, за да избяга от огъня. Струйките пара завъртат глобуса, а зъбните колела и гаечният механизъм на Леджибъс предават движението на греблата, които се въртят и движат лодката през водата.

— Много философско — каза Дидактилос.

Брута почуства, че трябва да защити Омнианския прогрес.

— Огромните врати на Цитаделата тежат тонове, но се отварят единствено със силата на вярата — каза той. — Едно бутване и те се разтварят широко.

— Много бих искал да видя това — каза Ърн.

Брута изпита лек греховен пристъп на гордост, че Омниа още има нещо, с което да се гордее.

— Много добър баланс и малко хидравлика, най-вероятно.

— О!

Симони замислено побутна механизма със сабята си.

— Помислили ли сте за всички възможности? — попита той.

Ръцете на Ърн започнаха да махат из въздуха.

— Искаш да кажеш мощни кораби, които порят винено-тъмното море сам… — започна той.

— На сушата, мислех си — каза Симони. — Може би… на някакъв вид каруца…

— О, няма никакъв смисъл да се качи лодка на каруца.

Очите на Симони заблестяха с блясъка на човек, който е видял бъдещето и е открил, че то е покрито с броня.

— Хмм — каза той.

— Всичко е много хубаво, но не е философия — каза Дидактилос.

— Къде е свещеникът?

— Тук съм, но не съм…

— Как се чувстваш? Угасна като свещ там.

— Аз съм… по-добре сега.

— Една минута изправен, на следващата — дъх не можеш да си поемеш.

— Много по-добре съм.

— Случва се често, нали?

— Понякога.

— Помниш ръкописите, нали?

— Аз… да, струва ми се. Кой запали Библиотеката?

Ърн вдигна очи от механизма.

— Той — каза той.

Брута се облещи срещу Дидактилос.

— Вие сте запалили собствената си Библиотека?

— Аз съм единственият квалифициран — отговори философът. — Освен това, спасявам я от пътя на Ворбис.

— Какво?

— Я си представи, че беше прочел ръкописите? Той и без това е достатъчно зъл. Щеше да е далеч по-зъл с цялото това знание в себе си.

— Той нямаше да ги прочете — каза Брута.

— О, щеше. Познавам този тип — каза Дидактилос. — Самата свята набожност за пред хората, и същински гол охлюв и отдаване на собствените страсти насаме.

— Не и Ворбис — каза Брута, с абсолютна увереност. — Той не би ги прочел.

— Е, както и да е — каза Дидактилос, — щом трябваше да се направи, аз го направих.

Ърн се отдръпна от носа на лодката, където слагаше допълнително дърва в казана под глобуса.

— Можем ли всички да се качим на борда? — попита той.

Брута се премести върху една груба пейка в средата на кораба, или както там се наричаше. Въздухът миришеше на гореща вода.

— Така — каза Ърн. Той дръпна някакъв лост. Въртящите се гребла удариха водата; последва рязък тласък и после, с пара, увиснала във въздуха след нея, лодката тръгна напред.

— Как се казва този съд? — попита Дидактилос.

Ърн изглеждаше изненадан.

— Как да се казва? — попита той. — Лодка. Предмет, според природата на нещата. Не е необходимо да се казва никак.

— Имената са по-философски — каза Дидактилос, леко начумерен. — И трябваше да счупиш амфора с вино над нея.

— Това щеше да е разхищение.

Лодката запухтя навън от навеса за лодки и пое към тъмното пристанище.

Далеч от едната ѝ страна, гореше Ефебианска галера. Целият град представляваше бъркотия от пламък.

— Но нали имаш амфора на борда? — попита Дидактилос.

— Да.

— Подай я насам тогава.

Зад лодката оставяше диря от бяла вода. Веслата гребяха дълбоко.

— Няма вятър! Няма гребци! — каза Симони. — Започвате ли поне да разбирате какво имате тук, Ърн?

— Абсолютно. Действащите принципи са удивително прости — каза Ърн.

— Нямах това предвид. Имах предвид нещата, които бихте могли да направите с тази сила!

Ърн бутна още една цепеница в огъня.

— Това е просто превръщането на топлината в работа — каза той. — Предполагам… о, изпомпване на вода. Мелници, които могат да мелят дори, когато не духа вятър. Такива неща ли? Това ли имаше предвид?

Симони, войникът, се поколеба.

— Да — рече той. — Нещо подобно.

Брута прошепна:

— Ом?

— Да?

— Добре ли си?

— Тук вътре мирише като във войнишка раница. Извади ме.

Медната топка се въртеше лудо над огъня. Тя блестеше почти толкова ярко, колкото и очите на Симони.

Брута го потупа по рамото.

— Може ли да си получа костенурката?

Симони горчиво се засмя.

— Хубаво месо има по тия животинки — каза той, докато вадеше Ом.

— Всички така казват — рече Брута. Той сниши гласа си до шепот.

— Какво място е Анкх?

— Град на милион души — каза гласът на Ом — много от които заемат тела. И на хиляди религии. Има даже и храм на малките богове! Звучи като място, където хората нямат проблем с това да вярват в разни неща. Не е лошо място за ново начало, струва ми се. С моя мозък и твоя… с моя мозък, ние скоро пак трябва да сме в бизнеса.

— Не искаш да се върнеш в Омниа?

— Няма смисъл — отговори гласът на Ом. — Винаги можеш да свалиш някой установил се бог. На хората им писва, искат промяна. Но не можеш да победиш самия себе си, нали така?

— На кого говориш, свещенико? — попита Симони.

— Аз… ъ… се молех.

— Ха! На Ом? Все едно да се молиш на костенурка.

— Да.

— Срамувам се за Омниа — каза Симони. — Погледни ни. Вързани за миналото. Задържани от репресивен монотеизъм. Отбягвани от съседите си. Какво добро сме видели от нашия Бог? Богове? Ха!

— Успокой се, успокой се — рече Дидактилос. — По море сме, а ти носиш силно проводима ризница.

— О, аз нищо не казвам за другите богове — бързо каза Симони. — Нямам това право. Но Ом? Плашило на квизицията! Ако съществува, нека ме порази тук и сега!

Симони изтегли сабята си и я вдигна на една ръка разстояние.

Ом седеше кротко в скута на Брута.

— Харесва ми това момче — рече той. — Той е почти толкова добър, колкото и вярващ. Като любовта и омразата е, нали разбираш какво имам предвид?

Симони отново си прибра сабята в ножницата.

— Така аз отхвърлям Ом — каза той.

— Да, но каква е алтернативата?

— Философия! Практическа философия! Ето, като двигателят на Ърн. Той може да изтегли Омниа с вой и писък във Века на Плодовия Прилеп!

— С вой и писък — повтори Брута.

— Необходими без никакво съмнение — каза Симони.

Той сияеше срещу тях.

— Не се тревожи за него — каза Ом. — Ние ще сме вече далеч. Пък и все тая. Мисля, че като се разчуе новината за снощната работа, от името на Омниа няма да остане нищо.

— Но вината беше на Ворбис! — високо изрече Брута. — Той започна всичко! Той изпрати бедния Брат Мърдък и после той го уби, за да може да хвърли вината върху Ефебианците! Той никога не е имал намерение да сключва мирен договор! Той просто искаше да влезе в двореца!

— И това не мога да разбера — как успя — каза Ърн. — Никой никога не е минавал през лабиринта без водач. Той как успя да го направи?

Слепите очи на Дидактилос затърсиха Брута.

— Нямам представа — каза той. Брута увеси глава.

— Той наистина ли направи всичко това? — попита Симони.

— Да.

— Ах ти, идиот! Пълен тиквеник такъв! — изкрещя Ом.

— И ти ще разкажеш това на другите хора? — попита Симони, настойчиво.

— Предполагам.

— Ще се обявиш срещу Квизицията?

Брута се втренчи нещастно в тъмнината. Зад тях пламъците на Ефеб се бяха слели в една оранжева искра.

— Единственото, което мога да кажа, е това, което помня — рече той.

— Ние сме мъртви — каза Ом. — Хвърли ме през борда, защо не го направиш? Този глупак ще иска да ни върне обратно в Омниа!

Симони замислено си потърка брадичката.

— Ворбис има много врагове — каза той, — при определени обстоятелства. По-добре, ако бъде убит, но някой може да нарече това убийство. Или дори мъченичество. Но процес… ако има доказателства… само ако си помислят, че може да има доказателство…

— Виждам как мозъкът му работи! — изкрещя Ом. — Всички щяхме да се спасим, ако си беше мълчал!

— Ворбис под съд — разсъждаваше Симони.

Брута пребледня при тази мисъл. Това беше такава мисъл, която беше почти невъзможно да задържи в мозъка си. Беше мисъл, която нямаше логика. Ворбис на съд? Съдът беше нещо, което се случваше с другите хора.

Спомни си Брат Мърдък. И войниците, които бяха изгубени в пустинята. И всички неща, които бяха причинени на хората, дори на Брута.

— Кажи му, че не си спомняш! — крещеше Ом. — Кажи му, че не се сещаш!

— А ако него изправят пред съда — каза Симони, — ще го обявят за виновен. Никой не би се осмелил да направи нещо друго.

Мислите винаги се движеха бавно през мозъка на Брута, като айсберги. Те пристигаха бавно и си тръгваха бавно и когато бяха там, заемаха доста пространство, повечето от което под повърхността.

Той си помисли: най-лошото нещо у Ворбис не е че той е зъл, а че кара добрите хора да правят зли неща. Той превръща хората в подобни на себе си. Нищо не може да се направи. Прихващаш го от него.

Не се чуваше никакъв шум, освен плясъка на водата срещу корпуса на „Безименната Лодка“ и въртенето на философския двигател.

— Ще ни заловят, ако се върнем в Омниа — бавно каза Брута.

— Можем да акостираме далеч от пристанищата — нетърпеливо каза Симони.

— Анкх-Морпорк! — изкрещя Ом.

— Първо трябва да закараме Г-н Дидактилос в Анкх-Морпорк — каза Брута. — После… ще се върна в Омниа.

— Можеш да оставиш и мене там, по дяволите! — каза Ом — Много скоро ще си намеря вярващи в Анкх-Морпорк, хич да не те е грижа, те вярват във всичко там!

— Никога не съм виждал Анкх-Морпорк — каза Дидактилос. — Но, човек се учи докато е жив. Винаги това казвам. — Той се обърна с лице към войника. — С вой и писък.

— В Анкх има някои изгнаници — каза Симони. — Не се безпокойте. Там ще бъдете в безопасност.

— Удивително! — каза Дидактилос. — А като си помислиш, че тази сутрин даже и не знаех, че съм в опасност.

Той се облегна назад в лодката.

— Животът в този свят — рече той, — е, така да се каже, временно пребиваване в пещера. Какво можем да знаем ние за действителността? Защото всичко, което виждаме от истинската природа на съществуванието е — как да го наречем? — не повече от озадачаващи и забавни сенки, хвърляни върху вътрешната стена на пещерата от невижданата ослепителна светлина на абсолютната истина, от които ние можем или не да извлечем някакъв отблясък на правдивост, и ние като пещерни търсачи на мъдростта можем само да извисим глас към невидимото и да кажем смирено: „Хайде, направи Деформирания Заек… него най го обичам.“

Ворбис разбута въглените с крак.

— Няма кости каза той.

Войниците стояха мълчаливо. Пухкавите сиви снежинки рухнаха и полетяха малко в утринния ветрец.

— И не е тоя вид пепел, които трябва — каза Ворбис.

Сержантът отвори уста да каже нещо.

— Бъдете сигурни, че знам за какво говоря — каза Ворбис.

Той се приближи до овъгления капак на пода и го побутна с крак.

— Ние следвахме тунела — каза сержантът с гласа на някой, който се надява, противно на опита си, че ако звучи състрадателно, това ще му помогне да избегне задаващия се гняв. — Излиза близо до доковете.

— Но ако влезете в него откъм доковете, той не излиза тук — разсъждаваше Ворбис. Димящите въглени изглежда безкрайно го привличаха.

Сержантът сбърчи чело.

— Разбираш ли? — каза Ворбис. — Ефебианците не биха построили изход, който е и вход. Мозъците, които са измислили лабиринта, не биха разсъждавали така. Трябва да има… клапи. Поредица от подвижни камъни, може би. Препятствия, които препъват само в едната посока. Свистящи остриета, които изскачат от неочаквани стени.

— А!

— Изключително сложно и заплетено, няма съмнение.

Сержантът прокара сух език по устните си. Той не можеше да чете Ворбис като книга, защото никога не е имало книга като Ворбис. Но Ворбис имаше някои навици на мисленето, които човек научаваше, след известно време.

— Желаете от мен да взема взвода и да го проследя откъм доковете — глухо каза той.

— Тъкмо се канех да го предложа — каза Ворбис.

— Да, господарю.

Ворбис потупа сержанта по рамото.

— Но не се безпокойте! — весело каза той. — Ом ще закриля силните във вярата.

— Да, господарю.

— И последният човек може да ми донесе пълен доклад. Но първите… те не са в града?

— Претърсихме го напълно, господарю.

— И никой не е напуснал през портата? Тогава са напуснали по море.

— Всички Ефебиански военни кораби са под отчет, Лорд Ворбис.

— Този залив е въшлив с малки лодки.

— Които няма къде да отидат, освен в открито море, господарю.

Ворбис погледна към Кръглото Море. То изпълваше света от хоризонт до хоризонт. Отвъд него лежеше петното на равнините Сто и парцаливата верига на планините Рамтоп, чак до извисяващите се върхове, които Еретиците наричаха Центъра, но които всъщност бяха, той знаеше това, Полюсът, видим около кривата на света само поради начина, по който светлината се пречупваше в атмосферата, така, както правеше това във водата… и той видя и едно бяло петно, което се виеше над далечния океан.

Ворбис имаше много добро зрение, от височина.

Той взе шепа сива пепел, която някога е била „Принципи на Навигацията“ на Дайкири, и я пропусна през пръстите си.

— Ом ни е изпратил попътен вятър — каза той. — Нека слезем долу при доковете.

Надеждата се разлюля оптимистично във водите на отчаянието на сержанта.

— Може би тогава няма да искате да изследваме тунела, господарю? — попита той.

— О, не. Можете да го направите като се върнем.

Ърн ръгаше медната топка с парче жица докато „Безименната Лодка“ се търкаляше по вълните.

— Не можеш ли да я удариш? — попита Симони, който не беше съвсем наясно с разликата между машините и хората.

— Това е философски двигател — отговори Ърн. — Биенето няма да помогне.

— Но ти каза, че машините могат да бъдат наши роби — рече Симони.

— Но не с бой — каза Ърн. — Дюзите са натъпкани със сол. Когато водата излезе от топката, солта остава.

— Защо?

— Не знам. Водата обича да се движи леко.

— Попаднали сме в безветрие! Можеш ли да направиш нещо?

— Да, почакай да се охлади, изчисти я и тогава сложи още малко вода в нея.

Симони се огледа лудо.

— Но ние все още виждаме брега!

— Ти може и да виждаш — каза Дидактилос. Той седеше в средата на лодката с ръце, кръстосани върху бастуна си и изглеждате като старец, когото не извеждат много често на чист въздух и който сега се наслаждава на това.

— Не се безпокой. Никой не може да ни види тук — каза Ърн. Той ръгна механизма. — Както и да е, малко се тревожа за витлото. Беше измислено да придвижва водата, а не то да се придвижва по водата.

— Искаш да кажеш, че се е повредило? — попита Симони.

— Стегнато е — щастливо каза Дидактилос.

Брута лежеше в заострения край и гледаше надолу към водата. Малка сепия се източи покрай тях, точно под повърхността. Той се зачуди каква е…

… и вече знаеше, че е обикновената бутилъчна сепия от класа Цефалопода, тип Мекотели, и че има вътрешна хрущялна опора, вместо скелет, добре развита нервна система и големи отражателни очи, които доста приличаха на очите на гръбначните животни.

Знанието увисна в предната част на мозъка му за един миг, след което избледня.

— Ом? — прошепна Брута.

— Какво?

— Какво правиш?

— Опитвам се да поспя. Костенурките се нуждаят от много сън, да ти кажа.

Симони и Ърн се бяха навели над философския двигател. Брута се зазяпа в глобуса…

… сфера с радиус r, която следователно има обем V=(4/3)πr^3, и лице на повърхнината А=4πr^2…

— О, боже мой!…

— Какво има сега? — каза гласът на костенурката.

Дидактилос обърна лице към Брута, който стискаше главата си с две ръце.

— Какво е „пи“?

Дидактилос протегна ръка и успокои Брута.

— Какво има? — попита Ом.

— Не знам! Това са само думи! Не знам какво има в книгите! Аз не мога да чета!

— Жизнено важно е да спиш много — каза Ом. — Изгражда здрава черупка.

Брута се свлече на колене в клатещата се лодка. Чувстваше се като стопанин, който се връща неочаквано в къщата си и намира старата дупка, фрашкана с непознати. Те бяха във всяка стая, без да заплашват, но просто изпълваха пространството с присъствието си. — Книгите изтичат!

— Не виждам как може да се случи това — каза Дидактилос. — Ти каза, че само си ги погледнал. Не си ги чел. Не знаеш какво означават.

— Но те знаят какво означават!

— Слушай! Това са просто книги, като всички книги — каза Дидактилос. — Те не са вълшебни. Ако можеше да знаеш какво съдържат книгите само от един поглед, ей онзи там, Ърн, щеше да е гений.

— Какво му е? — попита Симони.

— Мисли си, че знае твърде много.

— Не! Аз нищо не знам! Не е точно, че знам каза Брута. — Просто си спомних, че сепиите имат вътрешна хрущялна опора!

— Виждам, че това ще създаде проблем рече Симони. Ха! Свещеници ли? Всичките са луди.

— Не! Аз не знам какво значи хрущялен!

— Скелетна съединителна тъкан — рече Дидактилос. — Помисли си едновременно за кост и кожа.

Симони изсумтя.

— Добре де, добре — рече той, — човек се учи, докато е жив, точно, както ти каза.

— Някои от нас даже първо учат и после живеят — каза Дидактилос.

— Това трябва ли да означава нещо?

— Това е философия — каза Дидактилос. — И вземи, че седни, момче. Клатиш лодката. И без това сме претоварени.

— Държи се на повърхността от сила, равна на теглото на изместената течност — промърмори Брута, като се отпусна надолу.

— Хмм?

— Само дето не знам какво означава „държи се на повърхността“.

Ърн вдигна очи от сферата.

— Готови сме да започнем отначало — рече той. — Просто изгреби малко вода оттук с шлема си, господинчо.

— И тогава ще тръгнем пак?

— Ами, можем да започнем да вдигаме пара — каза Ърн. Той избърса ръце в тогата си.

— Знаеш ли — започна Дидактилос. — Съществуват различни начини да научиш разни неща. Спомням си времето, когато старият Принц Ласгер на Тсорт ме попита как може да стане ерудиран човек, особено като нямаше никакво време за тая работа с четенето. И аз му казах: — Няма царски път към знанието, господарю. А той ми каза: — По-добре построй такъв път, иначе ще наредя да ти отсекат краката. Използвай толкова роби, колкото искаш. Стимулиращ директен подход, винаги съм си мислел. Не беше човек, който да кълца думите от превземки. Хора — да, тях кълцаше. Но не и думите.

— Защо не ти отряза краката? — попита Ърн.

— Построих му пътя. Кажи-речи.

— Как? Аз пък си мислех, че това е само метафора.

— Напредваш, Ърн. Така че, намерих една дузина роби, които можеха да четат и те седяха в спалнята му нощно време и му шепнеха подбрани откъси, докато той спеше.

— Това свърши ли работа?

— Не знам. Третият роб заби шестинчова кама в ухото му. После, след революцията, новият управник ме пусна от затвора и каза, че мога да напусна страната, ако обещая да не мисля за нищо по пътя до границата. Но, струва ми се, принципно идеята беше много добра.

Ърн раздуха огъня.

— Нужно е малко време да се загрее водата — обясни той.

Брута отново легна на носа. Ако се концентрираше, би могъл да спре потока на знанието. Единственото, което трябваше да направи, беше да успее да не гледа нещата. Дори облак…

… измислен от естествената философия като средство за причиняване на сянка върху повърхността на света, като по този начин предотвратява пренагряването…

… му създаваше безпокойство. Ом спеше дълбоко.

Да знаеш без да учиш, мислеше си Брута. Не. Обратното. Да учиш без да знаеш…

Девет десети от Ом дремеха в черупката му. Останалата част от него се рееше като мъгла в реалния свят на боговете, който е далеч по-малко интересен от света с три измерения, обитаван от по-голямата част от човечеството.

Мислеше си: ние сме малка лодка. Тя може даже и да не ни забележи. Я виж! — Има цял океан. Тя не може да е навсякъде.

Разбира се, тя има много поклонници. Но ние сме само една малка лодка…

Той усещаше мозъците на любопитните риби, които душеха около края на витлото. Което беше странно, тъй като в обичайния ход на нещата, рибите не се славеха с…

— Здрасти — каза Царицата на Морето.

— А!

— Виждам, че все още успяваш да съществуваш, малка костенурке.

— Бутам я криво-ляво — каза Ом. — Няма проблеми.

Последва пауза, която, ако се разиграваше между двама души в света на хората, щеше да премине в прокашляне и сконфузени изражения. Но боговете никога не се сконфузват.

— Предполагам — внимателно каза Ом, — че си търсиш цената.

— Тази лодка и всички в нея — каза Царицата. — Но твоят вярващ може да бъде спасен, какъвто е обичаят.

— Каква полза ще имаш от тях? Един от тях е атеист.

— Ха! Всички вярват, точно накрая.

— Това не ми се струва… — Ом се поколеба. — Честно?

Сега пък Морската Царица млъкна.

— Какво е честно?

— Ами например… принципната справедливост? — каза Ом. Зачуди се защо го каза.

— Звучи ми като човешка идея.

— Те са изобретателни, уверявам те. Но това, което имах предвид, беше… искам да кажа… че те не са извършили нищо лошо, за да го заслужат.

— Заслужат? Те са хора. Какво общо има „заслужаването“ с това?

Ом трябваше да приеме това. Той не мислеше като бог. Това го притесняваше.

— Това е само…

— Осланяш се на един човек прекалено дълго, малък боже.

— Знам. Знам. — Ом въздъхна. Съзнанията се преливаха от едно в друго. Той виждаше твърде много от човешка гледна точка. — Вземи лодката тогава. Щом трябва. Само ми се щеше да е…

— Честно? — каза Морската Царица. Тя се премести напред. Ом я усети навсякъде около себе си.

— Няма такова нещо — каза тя. — Животът е като бряг. И после умираш.

После вече си беше отишла.

Ом се прибра в черупката на собствената си черупка.

— Брута?

— Да?

— Можеш ли да плуваш?

Глобусът започна да се върти.

Брута чу Ърн да казва:

— Ето. Скоро ще потеглим.

— Най-добре наистина да е така. — Това беше Симони. — Там има кораб.

— Това нещо се движи по-бързо от каквито и да е с платна или гребла.

Брута погледна отвъд залива. Лъскав Омниански кораб минаваше фара. Все още беше много далеч, но Брута се втренчи в него с ужас и очакване, които увеличаваха зрението по-добре и от телескоп.

— Движи се бързо — каза Симони. — Не го разбирам — няма вятър.

Ърн огледа гладката повърхност.

— Не може да има вятър там, а да няма тук — каза той.

— Попитах те можеш ли да плуваш? — Гласът на костенурката беше настойчив в главата на Брута.

— Не знам — отговори Брута.

— Мислиш ли, че можеш да го разбереш бързо?

Ърн погледна нагоре.

— О! — рече той.

Облаци се бяха сгъстили над „Безименната Лодка“. Видимо се въртяха.

— Трябва да знаеш! — изкрещя Ом. — А аз си мислех, че имаш съвършена памет!

— Някога цопахме в голямата цистерна на село — прошепна Брута. — Не знам дали това се брои!

От морската повърхност се отдели мъгла. Ушите на Брута изпукаха. А Омнианският кораб продължаваше да се движи насам, като се носеше леко по вълните.

— Как се нарича когато си попаднал в мъртво вълнение, заобиколен от ветрове… — започна Ърн.

— Ураган? — каза Дидактилос.

Светкавица изпращя между небето и морето. Ърн дръпна лоста, който сваляше витлото във водата. Очите му блестяха почти толкова ярко, колкото и светкавицата.

— Ето това вече е сила — каза той. — Впрягане на светкавицата! Мечтата на човечеството!

„Безименната Лодка“ се издигна напред.

— Така ли? Това не е моя мечта — каза Дидактилос. — Аз винаги сънувам гигантски морков, който ме преследва през поле от раци.

— Искам да кажа метафоричен сън, господарю — каза Ърн.

— Какво е метафора? — попита Симони.

Брута попита:

— Какво е сън?

Стълб от светкавица обрамчи мъглата. Вторични светкавици заискриха от въртящата се топка.

— Можеш да го получиш от котки — каза Ърн, изгубен в някакъв философски свят, докато Лодката оставяше бяла диря зад себе си. — Удряш ги с пръчка от кехлибар и получаваш мънички светкавички… ако можех да увелича това един милион пъти, нямаше да има никога повече роби и тогава щяхме да я уловим в буркани и да се справим с нощта веднъж завинаги…

Мълния удари на няколко стъпки от тях.

— Ние сме в лодка с голяма медна топка насред солената вода — рече Дидактилос. — Благодаря, Ърн.

— А храмовете на боговете ще бъдат величествено осветени, разбира се — бързо каза Ърн.

Дидактилос почука с бастуна си по корпуса.

— Хубава идея, само че, никога няма да можеш да събереш достатъчно котки — каза той. Морето се надигна.

— Скачай във водата! — изкрещя Ом.

— Защо? — попита Брута.

Една вълна за малко не преобърна лодката. Дъжд засъска по повърхността на сферата и вдигна гореща струя.

— Нямам време да ти обяснявам! Скачай през борда! За добро е! Довери ми се!

Брута се изправи, като се хвана за скелета на сферата, за да се задържи.

— Сядай долу! — каза Ърн.

— Аз просто излизам — каза Брута. — Може да се забавя малко.

Лодката се разклати под него, когато той полускочи, полупадна във врящото море.

Мълния удари сферата.

Когато Брута изскочи на повърхността, той видя, за един миг, глобусът, който светеше нажежен до бяло, и „Безименната Лодка“ — витлото ѝ почти извън водата, да се отдалечават, плъзгайки се през мъглата като комета. Тя изчезна в облаците и дъжда. Миг по-късно, над шума от бурята, се чу приглушен бумтеж.

Брута вдигна ръка. Ом разкъса повърхността, като духаше морска вода навън през ноздрите си.

— Ти каза, че ще е за добро! — изкрещя Брута.

— Е? Ние все още сме живи! И ме дръж над водата! Костенурките не могат да плуват!

— Но те може да са умрели!

— Искаш ли да се присъединиш към тях?

Една вълна потопи Брута. За един миг светът беше тъмно зелена завеса, която звучеше в ушите му.

— Не мога да плувам с една ръка! — извика той, когато отново се показа над повърхността.

— Ще се спасим! Тя няма да посмее!

— Какво искаш да кажеш?

Още една вълна плисна срещу Брута и нещо го всмука и повлече за робата.

— Ом?

— Да?

— Мисля, че не мога да плувам…

Боговете не са много интроспективни. Това никога не е била характеристика на оцеляването. Способността да ласкаеш, заплашваш и ужасяваш винаги е действала достатъчно добре. Когато можеш да изравниш със земята цели градове, както ти скимне, склонността към тих размисъл и поглед върху нещата от гледна точка на другия рядко са необходими.

Което беше довело, из цялата мултивселена, до това мъже и жени с колосален ум и интелигентност да посвещават целия си живот на служба на божества, които не биха могли да ги победят даже на една кротка игра на домино. Например, Сестра Сестина от Куирм се опълчи на гнева на местен цар и премина невредима по пътека от огън, а предложи философия на разумната етика от името на някаква богиня, единственият истински интерес на която се заключаваше във фризурите, а Брат Зефилит от Клач изостави огромните си имения и семейството си и прекара целия си живот да служи на болните и бедните от името на невидимия бог Ф’рум, по общо мнение считан за неспособен, ако имаше гръб, да го намери с две ръце, ако въобще имаше и ръце. Никога не е било необходимо боговете да са много умни, щом наоколо има хора, които да бъдат вместо тях.

Морската Царица беше считана за доста тъпа даже и от останалите богове. Но в мислите ѝ имаше известна логика, докато се движеше дълбоко долу под блъсканите от бури вълни. Малката лодка беше съблазнителна цел… но тук имаше една още по-голяма, пълна с хора, която плаваше право в бурята.

Тази вече беше честна игра.

Морската Царица имаше продължителност на вниманието колкото лучен „бахджи“.

И, общо взето, тя сама си създаваше жертвите. А и вярваше в количеството.

„Ръката на Бог“ се мяташе от гребена на вълна до падината на следващата, а вятърът разкъсваше платната му. Капитанът си проби път през водата, която стигаше до кръста му, до носа, където стиснал перилото, стоеше Ворбис, очевидно без да забелязва факта, че корабът се търкаля наполовина вече потънал.

— Господине! Трябва да приберем платната! Не можем да избягаме от това!

По върховете на мачтите изпращя зелен огън. Ворбис се обърна. Светлината се отразяваше в дълбините на очите му.

— Всичко е за славата на Ом — каза той. — Вярата е нашето платно, а славата е нашето предназначение.

На капитана му беше дошло много. Той не беше съвсем сигурен по въпроса за религията, но беше достатъчно сигурен, че за трийсет години е понаучил нещо за морето.

— Океанското дъно е нашето предназначение! — изкрещя той.

Ворбис сви рамене.

— Аз не съм казал, че по пътя ни няма да има спирки — рече той.

Капитанът се облещи срещу него, след което си запробива път обратно по надигащата се палуба. Това, което знаеше за морето, беше, че бури като тази не се случват просто така. Човек не можеше просто така, както си плава да премине от спокойни води насред бушуващ ураган. Това не беше морето. Това беше нещо лично.

Мълния удари гротмачтата. От тъмнината се понесе писък, когато купчина разкъсани платна и такелаж се сгромолясаха върху палубата.

Капитанът наполовина доплува, наполовина се изкачи по стълбата до щурвала, където кормчията беше само сянка в потока от пръските и зловещия блясък на бурята.

— Никога няма да се измъкнем живи!

— ТОЧНО ТАКА.

— Ще трябва да напуснем кораба!

— НЕ. ЩЕ ГО ВЗЕМЕМ С НАС. ХУБАВ КОРАБ Е.

Капитанът се взря още повече в мрака.

— Ти ли си това, Босун Коплей?

— ИСКАШ ЛИ ДА ПОЗНАЕШ ОЩЕ ВЕДНЪЖ?

Корпусът се удари в подводна скала и се разцепи. Мълния удари остатъка от мачтата и, също като книжна лодка, която е стояла твърде дълго във водата, „Ръката на Бог“ се прегъна. Греди се разцепиха и изхвърчаха високо във вихреното небе…

И тогава настъпи внезапна, кадифена тишина.

Капитанът откри, че е придобил нова памет. Тя включваше вода, звън в ушите и усещането за студен огън в дробовете. Но то отслабваше. Той се приближи до перилото, а стъпките му отекваха силно в тишината, и погледна през борда. Въпреки факта, че новият спомен включваше нещо за това, че корабът е бил разбит напълно, сега му се струваше, че отново е цял. Донякъде.

— Ъ — рече той, — изглежда сме излезли от морето.

— ДА.

— И от земята също.

Капитанът потупа перилото. То беше сивкаво и леко прозрачно.

— Ъ. Това дърво ли е?

— МОРФИЧНА ПАМЕТ.

— Моля?

— ТИ БЕШЕ МОРЯК. ЧУВАЛ ЛИ СИ, ЧЕ КЪМ КОРАБИТЕ СЕ ОБРЪЩАТ КАТО КЪМ ЖИВИ СЪЩЕСТВА?

— О, да. Не можеш да прекараш и една нощ на кораб, без да почувстваш, че той има душ…

— ДА.

Споменът за „Ръката на Бог“ се понесе в тишината. Чу се далечната въздишка на вятъра, или на спомена за вятъра. Угасените трупове на мъртвите ветрове.

— Ъ — рече духът на капитана. — ти не каза ли „беше“?

— ДА.

— И аз така си помислих.

Капитанът се вгледа надолу. Екипажът се събираше на палубата като вдигаше обезпокоени погледи към него.

Той продължи да гледа надолу. Пред екипажа се бяха събрали корабните плъхове. Пред тях стоеше миниатюрна, облечена в роба фигура.

Тя каза:

— ПИИУУ!

Той си помисли: Дори и плъховете имат Смърт…

Смърт се изправи отстрани и направи знак на капитана.

— ЩУРВАЛЪТ Е ТВОИ.

— Но… на къде отиваме?

— КОЙ ЗНАЕ?

Капитанът сграбчи безпомощно ръчките на щурвала.

— Но… аз не виждам звезди, които познавам! Няма карти! Какви са ветровете тук? Къде са теченията?

Смърт сви рамене.

Капитанът завъртя безцелно щурвала. Корабът се плъзна по призрачното море.

После той се оживи. Най-лошото вече се беше случило. Удивително беше колко добре се чувстваш след като си го разбрал. А ако най-лошото вече се беше случило…

— Къде е Ворбис? — изръмжа той.

— ТОЙ ОЦЕЛЯ.

— Така ли? Не съществува справедливост!

— СЪЩЕСТВУВАМ САМО АЗ.

Смърт изчезна.

Капитанът завъртя малко щурвала, само колкото да се каже. В края на краищата, той все още беше капитан и това все още, донякъде, беше кораб.

— Помощник-капитан?

Помощник-капитанът отдаде чест.

— Сър!

— Хм. Къде отиваме сега?

Помощник-капитанът се почеса по главата.

— Ами, капитане, чувал съм, че езическият Клач има едно такова райско кътче, където има пиячка и песни и млади жени със звънци по тях и… нали се сещаш… въпреки всичко.

Помощник-капитанът погледна с надежда към капитана си.

— Въпреки всичко, а? — замислено рече капитанът.

— Така съм чувал.

Капитанът почувства, че може би нещо му се полага, въпреки всичко.

— Имаш ли някаква идея как да стигнем дотам?

— Мисля, че докато си жив, ти даваш нарежданията — отговори помощник-капитанът.

— О!

— Нагоре към Центъра има и някакви диваци — каза помощник-капитанът, наслаждавайки се на думата, — които си мислят, че отиват в голяма зала, където има всякакво ядене и пиене.

— А жени?

— Няма начин да няма.

Капитанът се намръщи.

— Смешна работа — рече той, — но защо се получава така, че езичниците и варварите изглежда имат най-хубавите места, където да идат, когато умрат?

— Труден въпрос е това — съгласи се помощник-капитанът. — Предполагам, че така си наваксват… така или иначе, кефят се през цялото време и докато са живи, нали? — Той изглеждаше озадачен. Сега, когато беше мъртъв, цялата работа звучеше подозрително.

— Предполагам, че не знаеш пътя и за тоя рай? — попита капитанът.

— Съжалявам, капитане.

— Нищо лошо, ако го потърсим, обаче.

Капитанът погледна през борда. Ако плаваш достатъчно дълго, няма начин да не стигнеш бряг. И нямаше да навреди да потърсят.

Някакво движение привлече погледа му. Той се усмихна. Добре. Знак. Може би беше за добро, в края на краищата…

Съпътстван от призрачни делфини, призрачният кораб продължи да плава…

Чайките никога не се осмеляваха да стигнат толкова далеч по крайбрежието на пустинята. Тяхното място се заемаше от скалбите, член на семейство Corvus[10], от когото свраките са първите, които ще се откажат и за когото никога не се говореше в компания. Той рядко летеше, но ходеше навсякъде с някакви залитащи подскоци. Характерният му вик караше слушателите да се замислят за зле функционираща храносмилателна система. Той изглеждаше така както другите птици изглеждат след като ги омажат с масло. Нищо не ядеше скалби, освен другите скалби. Скалбите ядяха неща, от които на лешоядите им се повръщаше. Скалбите биха изяли дори и повръщано от лешояди. Те ядяха всичко.

Една от тези птици, в това свежо ново утро, се промъкваше по въшливия пясък и кълвеше безцелно разни неща, да не би камъчетата и парченцата дърво да са станали за ядене за една нощ. Както скалби знаеше от собствен опит, на практика всичко ставаше за ядене стига да му се дадеше достатъчно време. Тя се натъкна на една купчина, която лежеше на границата с водата и предпазливо я клъвна с човка.

Купчината изпъшка.

Скалби пъргаво се отдръпна и насочи вниманието си към малка куполовидна скала близо до купчината. Беше абсолютно сигурно, че и нея я нямаше там вчера. Опита едно пробно клъвване.

Скалата подаде една глава и каза:

— Разкарай се, гаден педал такъв!

Скалби отскочи назад, после направи някакъв летящ скок — което беше най-близкото до това, което някоя скалби би си направила труда да направи, вместо да побегне наистина — върху купчина избелял на слънцето плавей. Нещата се оправяха. Ако скалата беше жива, то в крайна сметка тя щеше да умре.

Великият Бог Ом се дотътри до Брута и го заблъска по главата с черупката си, докато той не простена.

— Събуди се, момко. Ставай и тръгвай. Ставай-ставай-ставай. Всички, дето тръгнаха за брега, са на брега.

Брута отвори око.

— К’во стана? — попита.

— Жив си — това е, което стана — каза Ом. Животът е бряг, спомни си той. И после умираш.

Брута се изправи на колене.

Има брегове, които крещят за ярко боядисани чадъри.

Има брегове, които говорят за величието на морето.

Но този бряг не беше такъв. Това беше просто гола ивица, където земята срещаше океана. Плавеят се трупаше върху линията на прилива, жулен от ветровете. Въздухът жужеше от неприятни малки насекоми. Носеше се мирис, който подсказваше, че нещо е изгнило, много-много отдавна, някъде, където скалбите не са могли да го намерят. Това не беше добър бряг.

— О, Боже.

— По-добре, отколкото да се удавиш — ободрително рече Ом.

— Не знам. — Брута огледа брега по протежението му. — Има ли някаква вода за пиене?

— Не бих казал — рече Ом.

— Оссори V, стих 3, казва, че ти си накарал жива вода да потече от сухата пустиня — каза Брута.

— Това беше един вид артистична волност — отговори Ом.

— Дори и това ли не можеш да направиш?

— Не.

Брута отново погледна към пустинята. Зад редовете плавей и няколко туфи трева, която изглеждаше сякаш умира още докато растеше, докъдето ти око види, се простираха дюни.

— В коя посока е Омниа? — попита той.

— Ние не искаме да ходим в Омниа — каза Ом.

Брута се опули срещу костенурката. После я вдигна.

— Мисля, че е насам — каза той.

Ом размаха яростно крака.

— Защо искаш да отидеш в Омниа? — попита той.

— Не искам — отвърна Брута. — Но все едно отивам.

Слънцето висеше високо над брега.

А възможно е и да не висеше.

Брута знаеше разни неща за слънцето сега. Те изтичаха в главата му. Ефебианците се бяха интересували много от астрономия. Експлетиус беше доказал, че Дискът е широк десет хиляди мили. Фебриус, който беше наредил роби с бързи реакции и издръжливи гласове из цялата страна на зазоряване, беше доказал, че светлината се движи с почти същата скорост като звука. А Дидактилос беше разсъдил, че, в такъв случай, за да може да премине между слоновете, слънцето трябва да изминава почти трийсет и пет хиляди мили по орбитата си всеки ден, или, казано с други думи, два пъти по-бързо от собствената си светлина. Което означаваше, че в най-добрия случай това, което би могъл да види човек, е само къде е било слънцето, с изключение на два пъти на ден, когато то се настигаше само, а това означаваше, че цялото слънце е частица, по-бърза от светлината, такион, или, както се изразяваше Дидактилос, шибан педал.

Още беше горещо. Безжизненото море сякаш се изпаряваше.

Брута се влачеше, точно над единствената сянка на хиляди мили разстояние. Дори и Ом беше престанал да се жалва. Беше твърде горещо.

Тук-таме парчета дърво се въргаляха в нечистата пяна на края на морето.

Отпред пред Брута въздухът блестеше над пясъка. В средата представляваше тъмно петно.

Той го погледна равнодушно, когато се приближи, неспособен за никаква истинска мисъл. Това не беше нищо повече от отправна точка в един свят на оранжева горещина, който се разширяваше и свиваше във вибриращата мараня.

Още по-наблизо, то се оказа, че е Ворбис.

Беше необходимо много време, докато мисълта проникне в мозъка на Брута.

Ворбис.

Не в роба. Целият разръфан. Само по долна риза. Ноктите — вдълбани. Много кръв. На единия крак. Разпокъсан. Скали. Ворбис.

Ворбис.

Брута се свлече на колене. На следата от прилива една скалби изграка.

— Той още е… жив — успя да каже Брута.

— Жалко — рече Ом.

— Трябва да направим нещо… за него.

— Така ли? Може би ще намериш скала и ще му разбиеш главата в нея — каза Ом.

— Не можем просто да го оставим тук.

— Я да видим!

— Не.

Брута пъхна ръка под дякона и се опита да го вдигне. За своя тъпа изненада той откри, че Ворбис не тежи почти нищо. Дяконовият плащ беше прикривал тяло, което беше само кожа, опъната върху кокали. Брута можеше да го прекърши с голи ръце.

— Ами аз? — захленчи Ом.

Брута преметна Ворбис през рамо.

— Имаш четири крака — рече той.

— Аз съм твоят Бог!

— Да. Знам. — Брута се повлече тежко по брега.

— Какво ще правиш с него?

— Ще го заведа в Омниа — хрипкаво каза Брута — Хората трябва да научат. Какво е направил.

— Ти си луд! Ти си луд! И ти си мислиш, че ще го занесеш до Омниа?

— Не знам. Ще опитам.

— Ах ти! Ах ти! — Ом заблъска с лапа по пясъка. — Милиони хора да има на тоя свят и да се случиш точно ти! Глупак! Глупак!

Брута се превръщаше в трептяща форма в маранята.

— Това е всичко! — извика Ом. — Нямам нужда от теб! Да не мислиш, че ми трябваш? Не ми трябваш! Скоро ще си намеря друг вярващ! Няма никакви проблеми!

Брута изчезна.

— И няма да те гоня! — изпищя Ом.

Брута гледаше как краката му се влачат един след друг.

Беше отминал точката на мисленето вече. Това, което се носеше из пържещия му се мозък бяха разпокъсани образи и фрагменти от памет.

Сънища. Това бяха картини в главата му. Коаксис беше написал цял ръкопис за тях. Суеверните мислеха че това са послания от Бога, но в действителност те се създаваха от самия мозък, изхвърляни навън, когато нощем той сортираше и подреждаше преживяното през деня. Брута никога не сънуваше. Така че понякога… изгубване на съзнанието, докато мозъкът беше зает с подреждането. То беше подредило всички книги. Сега той знаеше без да е учил…

Това бяха сънищата.

Бог. Бог се нуждаеше от хора. Вярата беше храната на боговете. Но те имаха нужда и от форма. Боговете ставаха това, което хората вярваха, че трябва да са. Ето защо Богинята на Мъдростта носеше пингвин. Би могло да се случи на всеки бог. Трябваше да е бухал. Всеки знаеше това. Но един лош скулптор, на когото само са описвали бухал, прави истинска каша от статуята, вярата се намесва, и преди да се усетиш, на Богинята на Мъдростта вече ѝ е натресена една птица, която непрекъснато ходи във вечерно облекло и мирише на риба.

Ти даваш форма на бог, както желе изпълва калъп.

Боговете често стават твоя баща, казваше Абраксас Агностикът. Боговете се превръщаха в една голяма брада в небето, защото, когато си бил на три годинки, това е бил баща ти.

Разбира се, Абраксас оцеля… Тази мисъл изникна остра и студена, от частта от собствения му мозък, която Брута все още можеше да нарече своя собствена. Боговете нямаха нищо против атеистите, стига те да бяха дълбоки, горещи, ревностни атеисти като Симони, които прекарват целия си живот не да вярват, а да мразят боговете, затова, че не съществуват. Този вид атеизъм беше скала. Той беше почти вяра…

Пясък. Това е, което намираш в пустините. Кристалчета скала, оформени в дюни. Гордо от Тсорт казваше, че пясъкът са износени планини, но Ирексис беше открил, че пясъчникът е камък, извлечен от пясък, което говори, че песъчинките са бащите на планините…

Всяка една — малък кристал. И всички те стават по-големи…

Още по-големи…

Тихичко, без да усеща, Брута престана да залита напред и остана да лежи неподвижен.

— Разкарай се, копеле!

Скалби не обърна никакво внимание. Това беше интересно. Щеше да види цели нови отсечки пясък, които никога по-рано не беше виждала и, разбира се, съществуваше възможност, даже сигурност, че в края на всичко това ще има и хубаво ядене.

Беше кацнала върху черупката на Ом.

Ом креташе тежко по пясъка, като от време на време се спираше да изкрещи на пътника си.

Брута беше тръгнал насам.

Но тук една от оголените скали, разхвърляни из пустинята като острови в морето, се простираше чак долу до водата. Той никога не би успял да я изкачи.

Отпечатъците по пясъка се насочваха навътре към сушата, към дълбоката пустиня.

— Идиот!

Ом се замъчи нагоре по склона на една дюна, като вкопаваше краката си навътре, за да се удържи и да не заслаломира на заден ход.

В далечния край на дюната следите се превръщаха в дълга бразда, където трябва да беше паднал Брута. Ом сви крака навътре и се спусна по нея.

Тук следите сменяха посоката. Сигурно си е помислил, че ще може да заобиколи следващата дюна и да намери скалата отново от другата страна. Ом знаеше много за пустините и едно от нещата, които знаеше, беше, че този вид логическо мислене е било прилагано преди това от хиляди белеещи се, изгубени скелети.

Въпреки това, той забъхти по следите, благодарен за кратката сянка на дюната сега, когато слънцето залязваше.

Около дюната и, да, тук те криволичеха неуверено нагоре по склона на около 90° настрани от посоката в която би трябвало да се насочат. Със сигурност. Това беше проблемът с пустините. Те си имаха своя собствена гравитация. Всмукваха те в центъра.

Брута пълзеше напред, като държеше нестабилно Ворбис с една безжизнена ръка. Не смееше да спре. Баба му щеше пак да го удари. А и Учителят Намрод беше тук, като ту се появяваше, ту изчезваше от погледа му.

— Наистина съм разочарован от теб, Брута. Ммм?

— Искам… вода…

— … вода — каза Намрод. — Осланяй се на Великия Бог.

Брута се съсредоточи. Намрод изчезна.

— Великият Бог? — каза той.

Някъде там имаше сянка. Пустинята не можеше да продължава вечно.

Слънцето залязваше бързо. Известно време, Ом знаеше това, горещината щеше да струи от пясъка и собствената му черупка щеше да я запази, но това скоро щеше да премине и тогава щеше да последва горчивата пустинна нощ.

Вече се появяваха звезди, когато той откри Брута.

Беше изпуснал Ворбис малко по-настрани.

Ом се примъкна до ухото на Брута.

— Ей!

Никакъв звук и никакво движение. Ом ръгна леко Брута в главата, после погледна към напуканите устни.

Зад себе си чу шум от кълване.

Скалби изследваше Брутовите пръсти на краката, но проучванията ѝ бяха прекъснати, когато една костенурча челюст се сключи около крака ѝ.

— Аз стар уу, опеле ууг!

Скалби се оригна от ужас и се опита да отлети, но една целенасочена костенурка, увиснала на един крак, ѝ попречи да го стори. Ом полетя с нея, подскачайки по пясъка, няколко стъпки, преди да я пусне.

Опита се да се изплюе, но устните на костенурките не са предназначени за това.

— Мразя всички птици — каза той във вечерния въздух.

Скалби го наблюдаваше укорно от върха на една дюна. Тя напери купчината си мазни пера с изражението на някой, който е готов да чака цяла нощ, ако е необходимо. Колкото е необходимо.

Ом допълзя обратно при Брута. Е, все още дишаше.

Вода…

Богът помисли малко. Да порази живата скала. Това беше един от начините. Да накара вода да потече… никакъв проблем. Това беше само въпрос на молекули и вектори. Водата имаше естествената склонност да тече. Просто трябва да се погрижиш тя да потече тук, а не там. Никакъв проблем за един бог във върхово състояние.

Как се прави това от гледна точка на костенурката?

Костенурката се довлече до дъното на дюната и после повървя нагоре-надолу няколко минути. Най-накрая избра място и започна да копае.

Това не беше справедливо. Преди беше жестоко горещо. Сега замръзваше от студ.

Брута отвори очи. Пустинни звезди, ослепително бели, го гледаха отгоре. Езикът му сякаш изпълваше цялата му уста. Така, какво беше сега…

Вода.

Той се преобърна. Преди имаше гласове в главата му, а сега имаше гласове извън главата му. Бяха слаби, но определено бяха там, и отекваха тихо над осветените от луната пясъци.

Брута изпълзя с мъка към подножието на дюната. Там имаше купчина. Всъщност, имаше няколко купчини. Приглушеният глас идваше от една от тях. Той се примъкна още по-близо.

В купчината имаше дупка. Някъде далече под земята някой ругаеше. Думите бяха неясни, тъй като отекваха напред назад по тунела, но най-общият ефект не можеше да бъде сбъркан.

Брута се стовари тежко на земята и загледа.

След няколко минути нещо се раздвижи в отвора на дупката и се появи Ом, покрит с нещо, което, ако това не беше пустиня, Брута би нарекъл кал.

— О, ти ли си — каза костенурката. — Откъсни си малко от робата и ми я подай.

Като насън, Брута се подчини.

— Никак не е лесно да се обърнеш там долу — рече Ом. — Да знаеш.

Той взе парцала със зъби, внимателно се оттегли назад и изчезна надолу в дупката. След няколко минути се върна, като продължаваше да влачи парцала.

Беше прогизнал. Брута остави течността да капе в устата му. Тя имаше вкус на кал, пясък и на евтина кафява боя, а и леко на костенурка, но той би изпил цял галон от нея. Би могъл и да плува в язовир от нея.

Той откъсна още едно парче, което Ом да свали долу.

Когато Ом отново се появи, Брута беше коленичил до Ворбис.

— Шестнайсет крачки дълбочина! Шестнайсет скапани крачки! — изкрещя Ом. — Не я прахосвай за него! Още ли не е умрял?

— Има треска.

— В цялото ни нещастие само той липсва!

— Ние все още го водим в Омниа.

— Ти си мислиш, че ще стигнем дотам? Без храна? Без вода?

— Но ти намери вода. Вода в пустинята.

— В това няма никакво чудо — отвърна Ом. — Близо до брега е дъждовният сезон. Потоци. Вади. Пресъхнали речни корита. Получаваш вода — добави той.

— На мен ми звучи като чудо — изграчи Брута. — Само защото можеш да го обясниш, не означава, че пак не е чудо.

— Е, там долу няма храна, от мен да го знаеш — каза Ом. — Няма нищо за ядене. Нищо и в морето, ако отново успеем да го намерим. Познавам пустинята. Скалисти хребети, които трябва да заобиколиш. Всичко те отклоняла от пътя ти. Дюни, които се местят през нощта… лъвове… други неща…

… богове.

— Какво искаш да направим тогава? — попита Брута. — Ти каза по-добре живи, отколкото мъртви. Искаш ли да се върнем в Ефеб? Там ще бъдем известни, ти как мислиш?

Ом мълчеше.

Брута кимна.

— Донеси още вода, тогава.

По-добре беше да се пътува през нощта, с Ворбис — на едното рамо и Ом под другата ръка.

По това време на годината…

… блясъкът в небето ей там е Аврора Корсалис, централните светлини, където магическото поле на Света на Диска непрекъснато се разрежда сред върховете на Кори Селести, централната планина. А по това време на годината слънцето се издига над пустинята в Ефеб и над морето в Омниа, така че, дръж централните светлини отляво и залязващото слънце зад гърба…

— Ходил ли си някога в Кори Селести? — попита Брута.

Ом, който клюмаше в студа, се стресна и се събуди.

— Ъ?

— Там живеят боговете.

— Ха! Има да ти разправям — мрачно каза Ом.

— Какво?

— Мислят си, че са толкова велики и елитни!

— Значи ти не си живял там горе?

— Не. Трябваше да съм бог на бурята или нещо такова. Трябва да имаш цял куп вярващи, за да живееш на Благородническия Хълм. Трябва да си антропоморфна персонификация, или нещо такова.

— И значи не просто един обикновен Велик Бог?

Е, това беше пустинята. И Брута щеше да умре.

— Освен това мога да ти кажа — промърмори Ом. — Така или иначе няма да оцелеем … Как да ти кажа, всеки бог е Велик Бог за някого. Аз никога не съм искал да съм чак толкова велик. Шепа племена, град или два. Не искам чак толкова много, нали?

— В империята има два милиона души — каза Брута.

— Да. Доста добре, а? Да започнеш от един единствен овчар, който чува гласове в главата си и да свършиш с два милиона души.

— Но ти никога не си правил нищо с тях — каза Брута.

— Като какво например?

— Ами… да им казваш да не се избиват един друг, такива неща…

— Всъщност никога не съм се замислял за това. Защо пък трябва да им казвам това?

Брута затърси нещо, което да допадне на божията психология.

— Ами, ако хората не се избиваха един друг, щеше да има повече хора, които да вярват в теб? — предложи той.

— Това е основание — съгласи се Ом. — Интересно основание. Хитро.

Брута вървеше в мълчание. По дюните проблясваше скреж.

— Чувал ли си някога за Етиката? — попита той.

— Това беше никъде в Хоуондаланд, нали така?

— Ефебианците много се интересуваха от нея.

— Може би е мислене за нападение.

— Те май много мислеха за нея.

— Може би дългосрочна политика.

— Обаче, аз не мисля, че това е място. То има общо по-скоро с начина на живот на хората.

— Какво, да се мотаеш насам-натам по цял ден, докато робите вършат същинската работа? От мен го запомни, щом видиш група копелета да се мандахерцат наоколо и да говорят за истина, красота и там, за най-добрия начин да атакуваш Етиката, можеш да си обзаложиш сандалите, че е само защото десетки други нещастни копелета вършат истинската работа там, докато тия педали си живеят като…

— … богове? — рече Брута.

Настъпи ужасна тишина.

— Аз щях да кажа царе — каза Ом, с укор.

— Звучи ми малко като богове.

— Царе — натърти Ом.

— Защо са им на хората богове? — упорстваше Брута.

— О, трябва да имаш богове — каза Ом със сърдечен, сериозен глас.

— Но именно боговете се нуждаят от хора — каза Брута. — Да вярват. Ти го каза.

Ом се поколеба.

— Е, добре — каза той. — Но хората трябва да вярват в нещо. Да? Искам да кажа, защо иначе се гърми?

— Гръмотевиците — каза Брута, а очите му леко блестяха, — не знам…

… се причиняват от облаци, които се сблъскват; след светкавицата във въздуха се появява дупка, и по този начин от облаците, които се втурват да запълнят дупката и се сблъскват, се поражда звукът, в съответствие с точните кълбесто-динамични принципи.

— Гласът ти става много смешен, когато цитираш — каза Ом. — Какво означава пораждам?

— Не знам. Никой никога не ми е показвал речник.

— Все едно, това е само обяснение — каза Ом. — Това не е причина.

— Баба ми казваше, че гръмотевицата се причинява от Великия Бог Ом, когато си събува сандалите — рече Брута. — В онзи ден, когато го каза, беше в странно настроение. Почти се усмихна.

— Метафорично казано е точно — каза Ом. — Но аз никога не съм гърмял. Разграничение, нали разбираш. Скапаният Сляп Айо „С Големия Чук“, на Благородническия Хълм, се занимава с всичкото гърмене.

— Аз пък си мислех, че ти каза, че има стотици богове на гръмотевиците — каза Брута.

— Да. И той представлява всички тях. Рационализация. Две племена се сливат, и двете си имат богове на гръмотевиците, нали така? И боговете един вид се събират — знаеш ли как се делят амебите?

— Не.

— Ами, по същия начин, само че обратното.

— Аз обаче пак не разбирам как може един бог да е сто богове на гръмотевиците. Те всички изглеждат различно…

— Изкуствени носове.

— Какво?

— И различни гласове. Случайно знам, че Айо има седемдесет различни чука. Не е много известно. Съвсем същото е и с богините-майки. Има само една. Има много перуки и, естествено, удивително е, какво можеш да направиш с един сутиен с подплънки.

В пустинята цареше абсолютна тишина. Звездите, леко размазани от влагата на голямата височина, представляваха миниатюрни, неподвижни розетки.

Далеч, към това, което Църквата наричаше Високия Полюс, и за което Брута започваше да мисли като за Центъра, небето мъждукаше.

Брута остави Ом на земята и положи Ворбис на пясъка.

Абсолютна тишина.

На мили разстояние — нищо, с изключение на това, което беше донесъл със себе си. Трябва това да беше начина, по който са се чувствали пророците, когато вървят из пустинята да намерят… каквото и да беше нещото, което намираха, и да говорят с… който беше оня там, с когото говореха.

Той чу Ом, леко раздразнено, да казва:

— Хората трябва да вярват в нещо. Може и да са Богове. Какво друго може да бъде?

Брута се засмя.

— Знаеш ли — рече той. — Аз мисля, че вече не вярвам в нищо.

— С изключение на мен!

— О, аз знам, че ти съществуваш — каза Брута. Той усети как Ом леко се успокои. — Има нещо в костенурките. В костенурки мога да вярвам. Те изглежда могат да съществуват в изобилие някъде. С боговете по принцип имам проблем.

— Виж какво, ако хората престанат да вярват в боговете, те ще повярват във всичко — каза Ом. — Ще повярват в парната топка на младия Ърн. В каквото и да е.

— Хмм.

Зелен проблясък в небето посочи, че светлината на зората яростно гони слънцето.

Ворбис простена.

— Не знам защо не се буди — рече Брута. — Не намирам счупени кости.

— Откъде знаеш?

— Един от Ефебианските ръкописи беше само за кости. Нищо ли не можеш да направиш за него?

— Защо?

— Ти си бог.

— Ами, да. Ако бях достатъчно силен, може би щях да успея да го поразя с мълния.

— Аз пък си мислех, че Айо прави мълниите.

— Не, само гръмотевиците. Имаш право да правиш толкова светкавици, колкото си искаш, но за гръмотевиците трябва да сключиш договор.

Сега хоризонтът представляваше широка златна ивица.

— Ами дъжда? — попита Брута. — Ами нещо полезно?

В дъното на златото се появи сребърна линия. Слънчевата светлина препускаше към Брута.

— Това беше много обидна забележка — каза костенурката. — Забележка, изречена така, че да нарани.

В светкавично нарастващата светлина Брута видя един от скалистите острови малко настрани. Разбитите му на пясък колони предлагаха единствено и само сянка, но сянката, винаги на разположение в големи количества в дълбините на Цитаделата, тук и сега не достигаше.

— Пещери? — попита Брута.

— Змии.

— Но все пак пещери?

— Вървят заедно със змиите.

— Отровни ли са?

— Познай.

„Безименната Лодка“ се носеше леко напред, а вятърът изпълваше робата на Ърн, прикрепена към мачта, направена от парченца от скелета на сферата, свързани едно за друго с каишките от сандалите на Симони.

— Струва ми се, че знам какво се обърка — рече Ърн — Елементарен проблем на свръхскоростта.

— Свръхскорост! Та ние излязохме от водата! — каза Симони.

— Има нужда от някакво регулиращо устройство — каза Ърн, като потърка някакво устройство отстрани на лодката. — Нещо, което би отваряло клапана, ако има твърде много пара. Мисля, че бих могъл да направя нещо с чифт въртящи се топки.

— Смешно е да го казваш — рече Дидактилос. — Когато усетих, че излизаме от водата и сферата експлодира, аз съвсем ясно почувствах моята…

— Това скапано нещо за малко не ни уби! — каза Симони.

— Така че, следващото ще е по-добро — рече Ърн, весело. Той изследва далечния бряг.

— Защо не акостираме тук някъде? — попита той.

— Пустинният бряг? — рече Симони. — За какво? Няма нищо за ядене, нищо за пиене, лесно е да изгубим посоката. Омниа е единствената посока в този вятър. Можем да акостираме от тази страна на града. Познавам хора. А тези хора познават други хора. Из цялата Омниа има хора, които познават хора. Хора, които вярват в Морската Костенурка.

— Знаеш ли, никога не съм си поставял за цел хората да вярват в Морската Костенурка — нещастно каза Дидактилос. — Това е просто една голяма костенурка. Просто съществува. Нещата просто стават по този начин. Не мисля, че на Костенурката въобще ѝ пука. Просто си мислех, че може да е хубава идея да седнеш и да напишеш нещата и да ги обясниш малко.

— Хората седяха будни цяла нощ, на стража, докато другите хора преписваха копията си — каза Симони, без да му обръща внимание. — Предаваха ги от ръка на ръка! Всеки правеше копие и го предаваше нататък! Като огън, който се разпространява под земята!

— Означава ли това, че има много копия? — предпазливо попита Дидактилос.

— Стотици! Хиляди!

— Предполагам, че вече е твърдо късно да поискам, да речем, пет процента върху печалбата? — каза Дидактилос, като за един миг изглеждаше обнадежден. — Не. Може би и дума не може да става, предполагам. Не. Забрави, че съм попитал.

Няколко летящи риби изскочиха със свистене от водата, преследвани от делфин.

— Все ми е малко мъчно за младия Брута — каза Дидактилос.

— Свещениците са свободно заменими — каза Симони. — Има ги толкова много.

— У него бяха всичките ни книги — каза Ърн.

— Вероятно ще изплава на повърхността с всичкото това знание в него — каза Дидактилос.

— Все едно, той беше луд — рече Симони. — Видях го да шепне на онази костенурка.

— Де да беше още с нас. Хубаво месо има по тия животинки — каза Дидактилос.

Не беше кой знае каква пещера, просто голяма вдлъбнатина, издялана от безкрайните пустинни ветрове и, много-много отдавна, даже и от вода. Но беше достатъчна.

Брута коленичи на каменния под и вдигна камъка над главата си.

В ушите си чуваше бръмчене, а очните си ябълки чувстваше, като че ли са ги сложили в пясъка. Никаква вода от залез слънце насам и никаква храна от стотици години насам. Трябваше да го направи.

— Съжалявам — каза той, — и стовари камъка отгоре.

Змията го беше наблюдавала много внимателно, но в утринното си вцепенение беше прекалено бавна, за да се изплъзне. Звукът от размахването беше такъв, че Брута знаеше, съвестта щеше да му го напомня хиляди пъти отново и отново.

— Добре — каза Ом до него. — Сега я одери и не прахосвай сока. Запази и кожата.

— Не исках да го правя — каза Брута.

— Погледни го от друга страна — рече Ом, — ако беше влязъл в пещерата без мен, за да те предупредя, сега щеше да лежиш на пода с ходила, големи колкото гардероб. Направи го на другите, преди да са го направили на теб.

— Това даже не е много голяма змия — каза Брута.

— И тогава, докато се гърчиш в неописуема агония, си представяш всички неща, които би направил на проклетата змия, ако пръв я беше докопал — каза Ом. — Е, желанието ти беше изпълнено. Не давай от нея на Ворбис — добави той.

— Той има лоша треска. Не престава да бълнува.

— Наистина ли мислиш, че ще го замъкнеш обратно в Цитаделата и те ще ти повярват? — попита Ом.

— Брат Намрод винаги казваше, че може да ми се има голямо доверие — рече Брута. Той разби камъка в стената на пещерата, за да направи грубо режещо острие и внимателно започна да разчленява змията. — Така или иначе, нищо друго не мога да направя. Не мога просто да го оставя.

— Напротив, можеш — каза Ом.

— Да умре в пустинята?

— Да. Лесно е. Много по-лесно отколкото да не го оставиш да умре в пустинята.

— Не.

— Така правят нещата в Етиката, нали? — саркастично попита Ом.

— Не знам. Аз така ги правя.

„Безименната Лодка“ се поклащаше в едно дере между скалите. Отвъд брега имаше ниска скала. Симони се покатери до нея, до мястото, където философите се бяха сгушили от вятъра.

— Познавам този район — каза той. — На няколко мили сме от селото, където живее един приятел. Единственото, което трябва да направим, е да изчакаме, докато настъпи нощта.

— Защо правиш всичко това? — попита Ърн. — Искам да кажа, какъв е смисълът?

— Чувал ли си някога за страната, наречена Истанция? — попита Симони. — Не беше много голяма. Нямаше нищо, което някой друг да поиска. Беше просто място, където живееха хора.

— Омниа я завладя преди петнайсет години — каза Дидактилос.

— Точно така. Моята страна — каза Симони. — Тогава бях само момче. Но няма да забравя. Нито пък другите. Съществуват много хора, които имат причина да мразят Църквата.

— Видях те да стоиш близо до Ворбис — каза Ърн. — Мислех си, че го пазиш.

— О, да, това правех — отвърна Симони. — Не искам някой друг да го убие, преди да го направя аз.

Дидактилос уви тогата си около себе си и потрепери.

Слънцето беше приковано към медния купол на небето. Брута дремеше в пещерата. В своя си ъгъл Ворбис се мяташе и въртеше.

Ом седеше и чакаше на входа на пещерата.

Чакаше с нетърпение.

Чакаше с ужас.

И те дойдоха.

Дойдоха изпод парчетиите камък и от цепнатините в скалата. Те изникнаха от пясъка, изпопадаха от трептящото небе. Въздухът се изпълни с гласовете им, слаби като шепот на комари.

Ом се наостри.

Езикът, който той говореше, не беше като езика на високите богове. Това трудно можеше да се нарече език въобще. То беше просто модулация на желания и апетити, без съществителни и с едва няколко глагола.

… Искаме…

Ом отговори: — Мой. Те бяха хиляди. Да, той беше по-силен, имаше вярващ, но те изпълваха небето като скакалци. Копнежът им се изля върху него с тежестта на горещо олово. Единственото предимство беше, че малките богове не споделят виждането за съвместна работа. Това беше лукс, който се появява с еволюцията.

… Искаме…

Мой!

Чуруликането се превърна във вой.

Но вие можете да вземете другия — каза Ом.

… Тъп, жесток, ограничен, затворен…

Знам, каза Ом. Но този е мой!

Психическият вик отекна из пустинята. Малките богове побегнаха.

С изключение на един.

Ом усещаше, че той не се беше блъскал в тълпата, а леко беше кръжал над парче побеляла на слънцето кост. Нищо не беше казал.

Той насочи вниманието си към него.

Ти. Мой!

Знам, каза малкият бог. Той познаваше речта, истинската божествена реч, макар че говореше така, сякаш всяка дума е била изчегъртана от ямата на паметта.

— Кой си ти? — попита Ом.

Малкият бог се размърда.

Някога имаше един град, каза малкият бог. И не само град. Империя от градове. Аз, аз, аз си спомням, че имаше канали и градини. Имаше езеро. Имаха плаващи градини по езерото, спомням си. Аз, аз. И имаше храмове. Такива храмове, за които ти можеш само да си мечтаеш. Големи пирамидални храмове, които стигаха до небето. Хиляди бяха принасяни в жертва. За още по-голямата слава.

На Ом му стана лошо. Това не беше просто малък бог. Това беше малък бог, който не винаги е бил малък…

Кой беше ти?

Имаше и храмове. Аз, аз, мен. Такива храмове, за каквито ти можеш само да мечтаеш. Големи пирамидални храмове, които стигаха до небето. Славата. Хиляди бяха принасяни в жертва. Мен. За по-голяма слава.

И имаше храмове. Мен, мен, мен. По-голяма слава. Такива храмове на славата, за които ти можеш да си мечтаеш. Големи пирамидални измислени храмове, които стигаха до небето. Мен, мен. Принесен в жертва. Сън. Хиляди бяха принесени в жертва. За мен за още по-голяма слава.

Ти си бил техният Бог? — успя да каже Ом.

Хиляди бяха принесени в жертва. За по-голямата слава.

Чуваш ли ме?

Хиляди принесоха в жертва на по-голяма сила. Мен, мен, мен.

Как се казваше? — изкрещя Ом.

— Казваше?

Над пустинята задуха горещ вятър и размести няколко песъчинки. Ехото от един изгубен бог беше отвято, като се премяташе по пътя, докато изчезна сред скалите.

Кой беше ти?

Отговор не последва.

Това е, което става, помисли си Ом. Да си малък бог беше лошо, с изключение на времето, когато почти не знаеш, че е лошо, защото тогава едва ли въобще знаеш нещо, но през цялото време имаше нещо, което може би беше само червеят на надеждата, знанието и вярата, че един ден може да си нещо повече от това, което си сега.

Но колко по-зле е да си бил бог и сега да си само димящ вързоп спомени, който се рее напред-назад из пясъците, направени от натрошените камъни на твоите храмове…

Ом се обърна и на крачета-пънчета влезе целенасочено в пещерата, докато не стигна до главата на Брута, и я побутна.

— Сст?

— Само проверявам дали още си жив.

— Фхлг.

— Добре.

Ом се затътри обратно до наблюдателния си пост при входа на пещерата.

Говореше се, че в пустинята има оазиси, но те никога не бяха два пъти на едно и също място. Пустинята не можеше да се картографира. Тя изяждаше картографите.

И лъвовете правеха същото. Ом си ги спомняше. Мършави, не като лъвовете в степта на Хоуондаланд. По-скоро вълк, отколкото лъв, по-скоро хиена, отколкото и това. Не бяха смели, а с някаква злобна, колеблива страхливост, която беше много по-опасна…

Лъвове.

— О, боже…

Той трябваше да намери лъвове.

Лъвовете пиеха.

Брута се събуди, когато следобедната светлина се влачеше през пустинята. В устата си имаше вкус на змия.

Ом го буташе по ходилото.

— Ставай, ставай, пропускаш най-хубавата част от деня.

— Има ли малко вода? — пресипнало попита Брута.

— Ще има. Само на пет мили оттук. Удивителен късмет.

Брута се изправи. Болеше го всеки мускул.

— Откъде знаеш?

Усещам я. Аз съм бог, да ти кажа.

— Ти каза, че можеш да надушваш само мозъци.

Ом изруга. Брута не забравяше нищо.

— По-сложно е от това — излъга Ом. — Довери ми се. Хайде, докато има още малко здрач. И не забравяй Господин Ворбис.

Ворбис се беше свил на кълбо. Той погледна към Брута с нефокусиран поглед, и се изправи като човек, който още спи, когато Брута му помогна.

— Мисля, че може да се е отровил — каза Брута. — Има морски животни с жила. И отровни корали. Той непрекъснато си движи устните, но не мога да разбера какво се опитва да каже.

— Доведи го — каза Ом. — Доведи го. О, да.

— Ти снощи искаше да го изоставя — каза Брута.

— Така ли? — попита Ом, черупката му — самата невинност. — Е, може би съм бил в Етиката. Променил съм си сърцето. Виждам, че има смисъл той да е с нас сега. Добрият, стар Ворбис. Вземи го.

Симони и двамата философи стояха на върха на канарата и гледаха през прегорелите ниви на Омниа към далечната скала на Цитаделата. Поне двама от тях гледаха.

— Дайте на мен лост и място, където да застана и аз ще смачкам това място като яйце — каза Симони, Докато водеше Дидактилос надолу по тясната пътека.

— Изглежда голяма — каза Ърн.

— Виждате ли проблясването? Онова там са вратите.

— Изглеждат масивни.

— Чудех се за лодката — рече Симони. — Начинът, по който се движеше. Нещо такова би могло да разбие вратите, не съм ли прав?

— Ще трябва да наводниш долината — каза Ърн.

— Искам да кажа, ако беше на колела.

— Ха да — саркастично отвърна Ърн. Денят се беше оказал много дълъг. — Да, ако имах ковачница и половин дузина ковачи и много помощ. Колела? Няма проблеми. Но…

— Ще трябва да видим какво можем да направим — каза Симони.

Слънцето беше на хоризонта, когато Брута, с ръка около раменете на Ворбис, стигна до следващия скалист остров. Беше по-голям от този със змията. Вятърът беше издялал камъните в мрачни, невероятни форми, подобни на пръсти. Имаше даже растения, втъкали се в цепнатините на скалата.

— Някъде има вода — каза Брута.

— Винаги има вода, даже и в най-лошите пустини — каза Ом. — Един, е, може би два инча дъжд на година.

— Подушвам нещо — каза Брута, а краката му престанаха да тъпчат пясъка и захрупаха по варовиковия сипей около каменните блокове — Нещо смрадливо.

— Вдигни ме над главата си.

Ом разгледа скалите.

— Така. А сега ме свали долу. И тръгни към онази скала, която изглежда като… която изглежда много неочаквано, наистина.

Брута се вгледа.

— Да, така изглежда — изграчи той, най-накрая. — удивително е като си помислиш, че е била издълбана от вятъра.

— Богът на ветровете има чувство за хумор — каза Ом. — Макар че е доста посредствено.

Близо до подстъпите на скалата с течение на годините бяха нападали огромни плочи, образувайки грапава купчина със сенчести отвори тук-таме.

— Онази миризма… — започна Брута.

— Може би животни идват да пият от водата — каза Ом.

Кракът на Брута се удари в нещо жълтеникавобяло, което отскочи настрани сред скалите с шум като от торба с кокосови орехи. В душната празна тишина на пустинята отекна силно.

— Какво беше това?

— Определено не беше череп — излъга Ом. — Не се безпокой…

— Навсякъде има кости!

— Е и? Ти какво очакваше? Това е пустиня! Хората умират тука! Това е много популярно занимание по тези места!

Брута вдигна една кост. Той беше, както добре знаеше, глупав. Но хората не си глозгаха сами костите след като умрат.

— Ом…

— Тук има вода! — извика Ом. — Ние се нуждаем от нея! Но… може би съществуват един-два проблема.

— Какви проблеми?

— Като при естествените опасности!

— Като например…?

— Ами, нали знаеш лъвовете? — отчаяно попита Ом.

— Тук има лъвове?

— Ами… малко.

— Малко лъвове?

— Само един лъв.

— Само един…

— … по принцип самотно създание. Най-страшни са старите мъжкари, които са изтиквани в най-неприветливите райони от по-младите си съперници. Те са зли по нрав, коварни и в крайна нужда губят всякакъв страх от човека…

Споменът избледня, като отпусна гласните струни на Брута.

— Такъв ли е и този? — довърши Брута.

— Въобще няма да ни забележи, щом се нахрани — рече Ом.

— Да?

— Те заспиват.

— След като се нахранят…?

Брута обърна поглед към Ворбис, който беше проснат до една скала.

— Нахранен? — повтори той.

— Това ще бъде добро дело — каза Ом.

— За лъва — да! Ти искаш да използваме него като примамка?

— Той няма да оцелее в пустинята. Освен това е причинил много повече злини на хиляди хора. Ще умре за добра кауза.

— Добра кауза?

— На мен ми харесва.

Чу се ръмжене, някъде откъм канарите. Не беше високо, но беше звук със сила в него. Брута отстъпи назад.

— Ние не хвърляме хора на лъвовете ей-така!

— Той го прави.

— Да. Но аз не.

— Добре, ще се качим върху някоя от плочките и когато лъвът започне да го яде, можеш да му разбиеш главата с камък. Може би ще се отърве само с ръка или крак по-малко. Въобще няма да усети, че му липсва.

— Не! Не можеш да причиниш това на хората, само защото са безпомощни!

— Знаеш ли, не се сещам за по-подходящ момент?

Чу се ново ръмжене откъм скалистата купчина. Звучеше по-близо.

Брута погледна отчаяно надолу към разпилените кости. Сред тях, полускрита сред останките, имаше сабя. Беше стара и не добре направена и ерозирала от пясъка. Той я вдигна предпазливо за острието.

— Другия край — каза Ом.

— Знам!

— Можеш ли да я използваш?

— Не знам!

— Наистина се надявам, че схващаш бързо.

Лъвът се появи. Бавно.

Пустинните лъвове, знае се, не са като лъвовете от степта. Те са били там и тогава, когато голямата пустиня е била зелена гора[11]. После е имало един период от време, когато са се излежавали през по-голямата част от деня, изглеждали са величествени, помежду редовните хранения с кози[12]. Но гората се превърнала в шубрак, шубракът се превърнал в, ами, по-беден шубрак, а козите, хората и, в крайна сметка, дори и градовете, се изнесли.

Лъвовете останали. Винаги се намира нещо, което да изядеш, стига да си достатъчно гладен. На хората все още им се налагаше да прекосяват пустинята. Имаше гущери. Имаше и змии. Не че беше кой знае каква екологична ниша, но лъвовете се държаха за нея като неумолимата смърт, което беше точно това, което се случваше на повечето хора, срещнали пустинен лъв.

Някой вече беше срещнал този.

Гривата му беше сплъстена. Стари белези от рани кръстосваха кожата му. Той се помъкна към Брута като задните му крака се влачеха безполезни.

— Ранен е — каза Брута.

— О, добре. А и има сума ти ядене по него — каза Ом. — Малко е жилаво, но…

Лъвът рухна, а гръдният му кош се надигаше като скара за препечен хляб. Копие стърчеше от хълбока му. Мухи, които винаги могат да намерят нещо за ядене в пустинята, летяха на рояк над него.

Брута остави сабята. Ом заби глава в черупката си.

— О, не — промърмори той. — Двайсет милиона души на тоя свят и единственият, който вярва в мен, е самоубиец…

— Не можем просто да го оставим — каза Брута.

— Можем. Можем. Това е лъв. Лъвовете ги оставят сами.

Брута коленичи. Лъвът отвори едно гурелясало жълто око, твърде немощен, даже да го ухапе.

— Ти ще умреш, ти ще умреш. Няма да намеря никой друг, който да вярва в мен тук…

Брутовите познания по анатомия на животните бяха елементарни. Макар че някои от инквизиторите притежаваха завидни познания за вътрешностите на човешкото тяло, които са недостъпни за всички онези, на които не е позволено да го отварят, докато още работи, на лекарствата като такива се гледаше с лошо око в Омниа. Но някъде, във всяко село, имаше по някои, които официално не наместваше кости и който не знаеше някои неща за определени растения, и който не попадаше в ръцете на Квизицията поради крехката благодарност на пациентите си. А всеки селянин научаваше това-онова. Силният зъбобол може да прегори всичко освен у най-силните във вярата.

Брута сграбчи дръжката на копието. Лъвът изръмжа, когато той го раздвижи.

— Можеш ли да говориш с него? — попита Брута.

— Това е животно.

— И ти си животно. Би могъл да се опиташ да го успокоиш. Защото, ако се развълнува…

Ом се отдаде на съсредоточаване.

Всъщност, съзнанието на лъва не съдържате нищо друго, освен болка — една разпростираща се мъглявина, която побеждаваше дори и нормалния, първичен глад. Ом се опита да обгради болката, да я накара да се отмести… и да не мисли за това какво ще се случи, ако стане. Както изглеждаше, лъвът не беше ял дни наред.

Лъвът изръмжа, когато Брута измъкна острието на копието.

— Омнианско — рече той. — Не е стояло там дълго. Сигурно е срещнал войниците по пътя им към Ефеб. Трябва да са минали наблизо.

Той откъсна още едно парче от робата си и се опита да изчисти раната.

— Ние искаме да го изядем, а не да го излекуваме! — извика Ом. — За какво мислиш? Да не мислиш, че ще ти бъде благодарен?

— Той искаше да му се помогне.

— А скоро ще поиска да-бъде нахранен, помислил ли си за това?

— Той ме гледа трогателно.

— Сигурно никога не е виждал едноседмичната си храна да се разхожда на два крака наоколо му.

Това не беше вярно, разсъждаваше Ом. Брута губеше тегло като айсберг тук в пустинята. Това го държеше жив! Момчето беше двукрака камила.

Брута заскърца към скалистата купчина, черепи и кости шаваха под краката му. Каменните блокове образуваха лабиринт от полуотворени тунели и пещери. Съдейки по миризмата, лъвът живееше там от дълго време, а и изглежда доста често бе боледувал.

Той се вгледа известно време в най-близката пещера.

— Какво толкова очарователно има в една лъвска бърлога? — попита Ом.

— Начинът, по който до нея водят стъпала, струва ми се — отвърна Брута.

Дидактилос усещаше тълпата. Тя изпълваше хамбара.

— Колко са? — попита той.

— Стотици! — каза Ърн. — Седнали са даже на гредите! И… господарю?

— Да?

— Има даже един-двама свещеници! И десетки войници!

— Не се безпокойте — каза Симони, като се присъедини към тях на импровизираната платформа, направена от смокинени варели. — Те вярват в Костенурката, точно като вас. Имаме приятели на неочаквани места!

— Но аз не… — започна Дидактилос безпомощно.

— Тук няма нито един човек, който да не мрази Църквата с цялото си сърце — каза Симони.

— Но това не е…

— Те чакат само някой, който да ги поведе!

— Но аз никога…

— Знам, че вие няма да ни подведете. Вие сте човек на разума. Ърн, ела тук. Тук има един ковач, с когото искам да те запозная…

Дидактилос обърна лице към тълпата. Усещаше горещата, смълчана тишина на погледите им.

Всяка капка продължаваше минути.

Беше хипнотизиращо. Брута се усети, че се е втренчил във всяка нарастваща капка. Почти беше невъзможно да я видиш как нараства, но те растяха и капеха от хиляди години.

— Как? — попита Ом.

— Водата се просмуква надолу след дъждовете — каза Брута. — Събира се в скалите. Боговете не ги ли знаят тия неща?

— Не ни трябва — Ом се огледа. — Да тръгваме. Мразя това място.

— Това е само един стар храм. Тук няма нищо.

— Точно това имам предвид.

Пясък и изпопадала зидария го изпълваха наполовина. Светлина се процеждаше вътре през счупения покрив високо горе, върху наклона, по които те се бяха спуснали. Брута се зачуди колко ли от издълбаните от ветровете скали в пустинята някога са били сгради. Тази сигурно е била огромна, може би могъща кула. И тогава е дошла пустинята.

Тук нямаше шепнещи гласове. Дори и малките богове страняха от изоставените храмове, по същата причина, поради която хората стоят настрани от гробищата. Единственият звук беше спорадичното „пльок“ на водата.

Тя капеше в плитка локва пред нещо което приличаше на олтар. От локвата тя си беше издълбала бразда в плочките по пода чак до една кръгла яма, която изглеждаше така, сякаш е бездънна. Имаше няколко статуи, всичките рухнали; те бяха с груби черти, без какъвто и да било детайл, всяка една — детски глинен модел, изваян от гранит. Далечните стени някога са били покрити с някакъв барелеф, но той се беше разпаднал, с изключение на няколко места, които демонстрираха странни форми, главно състоящи се от пипала.

— Кои са били хората, които са живели тук? — попита Брута.

— Не знам.

— Какъв бог са почитали?

— Не знам.

— Статуите са направени от гранит, но наблизо няма гранит.

— Били са много набожни тогава. Влачили са го по целия път.

— И блокът на олтара е покрит с вдлъбнатини.

— А! Изключително набожни. Това ще да е било да се оттича кръвта.

— Наистина ли мислиш, че са правели човешки жертвоприношения?

— Не знам! Искам да се махна оттук!

— Защо? Има вода, а и е хладно…

— Защото… тук е живял бог. Могъщ бог. Хиляди са го почитали. Усещам го. Знаеш ли? Излиза от стените. Голям Бог. Могъща е била властта му и величествена е била думата му. Армии са вървели напред в негово име, завладявали и убивали. Такива ми ти неща. А сега никой, нито ти, нито аз, никой, не знае дори кой е бил този бог или как се е казвал, или как е изглеждал. Лъвове пият вода от свещените места и онези дребни сепиевидни неща с по осем крака, има едно до крака ти, как им викате, онези с антените, пълзят под олтара. Сега разбираш ли?

— Не — отговори Брута.

— Не те ли е страх от смъртта? Ти си човек!

Брута помисли върху това. На няколко крачки оттам, Ворбис се беше втренчил нямо в парчето небе.

— Той е буден. Само дето не говори.

— Кого го интересува? Не съм те молил за него.

— Ами… понякога… когато съм на дежурство на катакомбите… това е такова място, където не можеш да не… искам да кажа, всичките тези черепи и други подобни… и Книгата казва…

— Виждаш ли — каза Ом, с нотка на горчиво тържество в гласа. — Ти не знаеш. Това е което спира всички да се побъркат, несигурността за това, чувството, че всичко може и да се нареди накрая. Но за боговете е различно. Ние знаем. Знаеш ли онази приказка за врабеца, дето летял в стая?

— Не.

— Всички я знаят.

— Не и аз.

— За живота, дето е като врабец, който лети в стая? И навън няма нищо друго, освен тъмнина? И той лети в стаята и има само един миг на топлина и светлина?

— Има ли отворени прозорци? — попита Брута.

— Не можеш ли да си представиш какво е да си този врабец и да знаеш за тъмнината? Да знаеш, че след това няма да има нищо, което да си спомняш, никога, освен този един единствен миг светлина?

— Не.

— Не. Естествено, че не можеш. Но точно това е да си бог. А това място… това е морга.

Брута се огледа наоколо, към древния, сенчест храм.

— Е… а ти знаеш ли какво е да си човек?

Главата на Ом се втурна назад към черупката за един миг, най-близкото, което можеше да направи вместо свиване на раменете.

— В сравнение с бог? Лесно е. Раждаш се. Подчиняваш се на няколко правила. Правиш каквото ти кажат. Умираш. Забравяш.

Брута се втренчи в него.

— Нещо не е наред ли?

Брута поклати глава. После се изправи и се приближи до Ворбис.

Дяконът беше пил вода от шепата на Брута. Но нещо около него говореше, че той е „изключен“. Вървеше, пиеше, дишаше. Или правеше нещо. Тялото му го правеше. Тъмните очи се отваряха, но като че ли не гледаха към нищо, което Брута може да види. Нямаше усещането, че някой гледа през тях. Брута беше сигурен, че ако си тръгнеше и го оставеше, Ворбис щеше да остане да си седи на напуканите плочи, докато много леко падне назад. Тялото на Ворбис присъстваше тук, но местонахождението на съзнанието му по всяка вероятност не можеше да се посочи на никой нормален атлас.

И тъкмо тук, сега и внезапно Брута се почувства толкова самотен, че дори и Ворбис беше добра компания.

— Защо си губиш времето с него? Той е убил хиляди хора!

— Да, но може би си е мислел, че ти го искаш.

— Никога че съм казвал, че искам това.

— Не ти е пукало — каза Брута.

— Но аз…

— Затваряй си устата!

Устата на Ом зина от удивление.

— Можеше да помогнеш на хората — каза Брута. — Само че единственото, което правеше, беше да се размотаваш насам-натам, да бучиш и да се опитваш да накараш хората да се страхуват. Като… като човек, който бие магаре с пръчка. Но хора като Ворбис направиха пръчката толкова хубава, че накрая магарето започва да вярва само в нея.

— Това би могло да свърши работа, като притча — кисело каза Ом.

— Това е истинският живот, за което ти говоря!

— Не съм виновен аз, че хората злоупотребяват с…

— Си! Трябва да си! Щом объркваш мозъците на хората, само защото искаш да вярват в теб, за всичко, което те правят, си виновен ти!

Брута изгледа свирепо костенурката, после се запъти тромаво към купчината чакъл, който преобладаваше в единия край на разрушения храм. Затършува около нея.

— Какво търсиш?

— Ще трябва да си вземем вода — отвърна Брута.

— Няма да намериш нищо — каза Ом. — Хората просто са напуснали. Земята се е свършила и хората са я последвали. Те са взели всичко със себе си. Защо си правиш труда да търсиш?

Брута не му обърна внимание. Под скалите и пясъка имаше нещо.

— Защо да се тормозиш за Ворбис? — скимтеше Ом. — След сто години той така или иначе ще е умрял. Всички ще сме умрели.

Брута задърпа парчето изкривена глина. То излезе и се оказа, че е около две трети от широка купа, счупена точно по средата. Била е широка почти колкото разперените ръце на Брута, но и твърде счупена за да я открадне който и да било.

Не ставаше за нищо. Но някога е ставала за нещо. По края ѝ имаше релефни фигури. Брута се вгледа в тях, за да се развлече с нещо, докато гласът на Ом опяваше в главата му.

Фигурите изглеждаха повече или по-малко човешки. И бяха заети с религиозни действия. Личеше по ножовете (не е убийство, ако го правиш за бог). В средата на купата имаше една по-голяма фигура, очевидно важна, някакъв бог, за когото го правеха…

— Какво? — каза той.

— Казах, че след сто години всички ще сме умрели.

Брута се загледа във фигурите около купата. Никой не знаеше кой е бил техният бог, а и те си бяха отишли. Лъвове спяха в свещените места и…

… Chilopoda aridius, обикновената пустинна стоножка, обитаващата паметта му библиотека се обади…

… сгушени под олтара.

— Да — каза Брута. — Ще бъдем. — Той вдигна купата над главата си и се обърна.

Ом се сгуши в черупката си.

— Но тук… — Брута изскърца със зъби, като се олюля под тежестта. — И сега…

Той хвърли купата. Тя се приземи срещу олтара. Късчета древни грънци се разхвърчаха нагоре и издрънчаха отново по пода. Ехото забуча из храма.

— … ние сме живи!

Той вдигна Ом, който напълно се беше прибрал в черупката си.

— И ще стигнем до вкъщи. Всички — каза той — Знам го.

— Написано е, нали? — попита Ом с приглушен глас.

— Казано е. А ако се пазариш — костенурчата черупка е много добър съд за вода, предполагам.

— Няма да посмееш.

— Кой знае? Бих могъл. След сто години всички ще сме умрели, ти го каза.

— Да! Да! — отчаяно каза Ом. — Но тук и сега…

— Точно така.

Дидактилос се усмихна. Това не беше нещо, което лесно му се удаваше. Не че той беше мрачен човек, но не можеше да види усмивките на другите. Необходими бяха няколко десетки мускулни движения за да се усмихнеш, а не получаваше нищо в замяна.

Беше говорил много пъти пред тълпите в Ефиб, но те неизменно се състояха от други философи, чиито викове „Адски тъпо!“, „Ти си го измисляш сега!“ и други подпомагащи дебата бележки, винаги го улесняваха. Това беше, защото никой не обръщаше наистина внимание. Те просто разработваха това, което щяха да кажат след него.

Но тази тълпа го накара да се сети за Брута. Тяхното слушане беше като огромна яма, която чака думите му да я напълнят. Проблемът беше, че той говореше философия, а те слушаха безсмислици.

— Вие не можете да вярвате във Великата А’Туин — каза той. — Великата А’Туин съществува. Няма смисъл да се вярва в неща, които съществуват.

— Някой е вдигнал ръка — каза Ърн.

— Да?

— Господине, без съмнение, заслужава си да се вярва само в неща, които съществуват? — каза питащият, който беше облечен в униформа на сержант Свещената Стража.

— Ако те съществуват, не е необходимо да вярвате в тях — каза Дидактилос. — Те просто съществуват. — Той въздъхна. — Какво мога да ви кажа аз? Какво искате да чуете? Аз просто написах това, което хората знаят. Планини се издигат и падат, а под тях Костенурката продължава да плува. Хора живеят и умират, а Костенурката се Движи. Империи растат и се сгромолясват, а Костенурката се Движи. Богове идват и си отиват, но Костенурката продължава да се Движи. Костенурката се Движи.

От тъмнината дойде глас:

— И това наистина е вярно?

Дидактилос сви рамене.

— Костенурката съществува. Светът е плосък диск. Слънцето се завърта около него веднъж всеки ден, като провлачва светлината си след себе си. И това ще продължи да става така, независимо дали вярвате, че е истина или не. То е реално. За истината не знам. Истината е много по-сложна от това. Да ви кажа, мисля, че Костенурката и пет пари не дава дали е истина или не е.

Симони дръпна Ърн на една страна, докато философът продължаваше да говори.

— Те не са дошли да чуят това! Не можеш ли да направиш нещо?

— Моля? — попита Ърн.

— Те не искат философия. Те искат причина, за да тръгнат срещу Църквата! Сега! Ворбис е мъртъв, Ценобиархът е изкуфял, другите по йерархията са заети да си забиват нож един другиму в гърба. Цитаделата е като голяма сплута слива.

— С още малко оси в нея — каза Ърн. — Ти каза, че имате само една десета от армията.

— Но те са свободни хора — каза Симони. — Свободни по убеждения. Ще се бият за нещо по-голямо от петдесет цента на ден.

Ърн погледна надолу към ръцете си. Той често правеше така, когато не беше сигурен за нещо, като че ли те бяха единственото нещо на тоя свят, в което е сигурен.

— Те ще направят шансовете до три към едно преди останалите да разберат какво става — мрачно каза Симони. — Говори ли с ковача?

— Да.

Можеш ли да го направиш?

— Аз… мисля, че да. Не беше това, което аз…

— Те измъчваха баща му. Само затова, защото държал конска подкова в работилницата си, когато всички знаят, че ковачите трябва да си имат своите малки ритуали. И взеха сина му в армията. Но той има много помощници. Ще работят през нощта. Единственото, което трябва да направиш, е да им кажеш какво искаш.

— Направил съм някои скици…

— Добре — каза Симони. — Слушай, Ърн. Църквата се ръководи от хора като Ворбис. Така действа всичко. Милиони хора са умрели за… за нищо, само за лъжи. Можем да спрем всичко това…

Дидактилос беше спрял да говори.

— Оплескал я е — каза Симони. — Можеше да направи каквото поиска с тях. А той просто им каза много факти. Не можеш да вдъхновиш хората с факти. Те се нуждаят от кауза. Нуждаят се от символ.

Напуснаха храма точно преди залез слънце, лъвът беше допълзял до сянката на някакви скали, но се изправи нестабилно на крака, за да ги изпрати.

— Ще ни последва — изпъшка Ом. — Така правят, в продължение на мили наред.

— Ще оцелеем.

— Де да имах твоята увереност.

— А, но аз си имам Бог, в когото да вярвам.

— Никакви разрушени храмове повече.

— Тогава ще има нещо друго.

— И даже няма да има змия за ядене.

— Но аз вървя с моя Бог.

— Не като със закуска, обаче. А и вървиш в неправилна посока.

— Не. Аз продължавам да се отдалечавам от брега.

— Точно това имах предвид.

— Колко далеч може да стигне лъв с такава рана от копие?

— Какво общо има това с всичко?

— Всичко.

А половин час по-късно, като черна сенчеста линия по сребърно лунната пустиня, се появиха следите.

— Войниците са минали оттук. Трябва просто да се върнем по следите. Ако тръгнем натам откъдето идват те, ще стигнем там, където отиваме.

— Никога няма да го направим!

— Пътуваме леко.

— О, да. Те са били натоварени с всичката онази храна и вода, която е трябвало да носят — горчиво каза Ом. — Какво щастие, че нямаме нищо такова.

Брута хвърли поглед към Ворбис. Той вървеше сам сега, стига да го завъртеше леко човек, когато беше необходимо да се смени посоката.

Но дори и Ом трябваше да признае, че следите са някакво облекчение. Донякъде те бяха живи, по същия начин, както ехото е живо. Насам е имало хора и то не отдавна. В света имаше и други хора. Някой, някъде, оцеляваше.

Или не. След около час-два стигнаха до могила отстрани на пътеката. На върха ѝ имаше шлем и сабя, забита в пясъка.

— Много войници са умрели, за да стигнат бързо дотук — каза Брута.

Който и да беше този, който беше намерил достатъчно време да погребе мъртвите, беше начертал и символ в пясъка на могилата. Брута почти очакваше той да е костенурка, но пустинният вятър не беше изтрил съвсем грубата форма на чифт рога.

— Не разбирам това — каза Ом. — Те не вярват наистина, че съществувам, но отиват и слагат нещо такова на гроба.

— Трудно е да се обясни. Мисля, че е, защото вярват, че те съществуват — каза Брута. — Защото са хора, и той е бил човек.

Той измъкна сабята от пясъка.

— За какво ти е това?

— Може да потрябва.

— Срещу кого?

— Може да потрябва.

Един час по-късно лъвът, който куцаше след Брута, също стигна до гроба. Той беше преживял в пустинята цели шестнайсет години, а причината да живее толкова дълго беше, че не беше умрял, а не беше умрял, защото никога не прахосваше полезни протеини. Той започна да копае.

Хората винаги са прахосвали полезните протеини още откакто започнаха да се чудят кой е живял в тях.

Но, като цяло, съществуват и по-лоши места, където да си погребан, отколкото вътрешностите на лъв.

На скалистите острови имаше змии и гущери. Те вероятно бяха много питателни и всяка една беше, по свой собствен начин, взривяване на вкуса.

Нямаше повече вода.

Но имаше растения… повече или по-малко. Те приличаха на групи камъни, с изключение на местата, където няколко бяха издигнали централен цветен клас, яркорозово и лилаво на утринната светлина.

— Откъде взимат водата?

— Фосилни морета.

— Вода, която се е превърнала в камък?

— Не. Вода, която е потънала надолу преди хиляди години. Чак в най-долния пласт.

— Можеш ли да изкопаеш дотам?

— Не ставай глупав.

Брута хвърли поглед от цветето към най-близкия каменист остров.

— Мед — каза той.

— Какво?

Пчелите имаха гнездо високо отстрани на една остра скала. Жуженето можеше да се чуе още от основата. Нямаше никакъв начин да се изкачиш догоре.

— Добър опит — каза Ом.

Слънцето беше високо. Скалите вече бяха топли от лъчите му.

— Почини си малко — любезно каза Ом. — Аз ще наблюдавам.

— За какво ще наблюдаваш?

— Ще наблюдавам и ще разбера.

Брута заведе Ворбис в сянката на голям заоблен камък и внимателно го сложи на земята. След това и той легна.

Жаждата не беше още толкова страшна. Той бе пил от локвата в храма, чак докато коремът му не забълбука така, все едно се разливаше, като върви. По-нататък, можеше да намерят и змия… Като си помислиш какво имат някои хора на тоя свят, животът не е толкова лош.

Ворбис лежеше на една страна, а черните му като катран очи зяпаха в нищото.

Брута се опита да поспи.

Той никога не беше сънувал. Дидактилос доста се беше развълнувал от това. Някой, който помни всичко и който не сънува, ще трябва да мисли бавно, беше казал той. Представи си едно сърце[13], казваше той, което е почти цялото памет, и няма почти никакви туптения, които да отдели за ежедневните нужди на мисленето. Това би обяснило защо Брута си движеше устните, докато мисли.

Така че, това не би могло да бъде сън. Трябва да беше слънцето.

Той чу гласа на Ом в главата си. Костенурката звучеше така, сякаш води разговор с хора, които Брута не може да чуе.

Мой!

Разкарай се!

Не.

Мой!

И двамата!

Мой!

Брута обърна глава.

Костенурката беше в дупката между две скали с протегнат врат и се люлееше от край на край. Чуваше се и още един звук, нещо като скимтене на комари, което ту се появяваше, ту изчезваше… и обещания в главата му.

Те прелитаха край него… лица, които му говореха, форми, видения на величия, мигове на възможности, които го вдигаха, издигаха го високо над света, всичко това беше негово, той можеше да направи всичко, единственото, което трябваше да прави, беше да вярва, в мен, в мен, в мен…

Един образ се оформи пред него. Там, на камък до него, стоеше печено прасе, заобиколено от плодове, и халба толкова студена бира, че беше хванала скреж отстрани.

— Мой!

Брута примига. Гласовете отслабнаха. Храната също.

Той отново примига.

Появиха се странни остатъчни образи, не видими, а осезаеми. Макар че паметта му беше съвършена, той не можа да си спомни какво бяха казали гласовете или какви бяха другите картини. Единственото, което остана, беше споменът за печеното прасе и студената бира.

— Това е защото те не знаят какво да ти предложат — каза гласът на Ом, тихо. — Така че, опитват се да ти предложат нещо. Обикновено започват с видения на храна и плътски удоволствия.

— Стигнаха само до храната — каза Брута.

— Добре, че ги преодолях — каза Ом. — Не си е за казване какво биха могли да постигнат с млад човек като теб.

Брута се повдигна на лакти.

Ворбис не беше помръднал.

— Опитваха ли се да проникнат и чрез него?

— Предполагам. Не би могло да стане. Нищо не влиза, нищо не излиза. Никога не съм виждал съзнание, толкова обърнато към себе си.

— Ще се върнат ли?

— О, да. Не че имат какво друго да правят.

— Когато го направят, — каза Брута, като се почувства лекомислено — би ли почакал, докато ми покажат виденията на плътските удоволствия?

— Много лошо ти се пише.

— Брат Намрод винаги ги осъждаше. Но аз мисля, че може би, ние трябва да познаваме враговете си, нали?

Гласът на Брута премина в грачене.

— Бих могъл да се справя с видението на пиенето — рече той, уморено.

Сенките бяха дълги. Той се огледа удивено наоколо.

— Колко време се опитваха?

— Цял ден. А и са настойчиви, дяволите. Досадни са като мухи.

Брута научи защо на залез слънце.

Той срещна Свети Унгулант, пустинникът — приятел на всички малки богове. Навсякъде.

— Хубаво, хубаво — каза Св. Унгулант. — Нямаме много посетители тук горе. Прав ли съм, Ангус?

Той се обърна към въздуха до себе си.

Брута се опитваше да пази равновесие, тъй като колелото на каруцата се заклащаше опасно всеки път, когато той мръднеше. Бяха оставили Ворбис седнал в пустинята на двайсет стъпки по-надолу, стиснал колене и забил поглед в нищото.

Колелото беше забито точно на върха на тънък прът. Беше широк точно, колкото един човек да легне неудобно. Но Св. Унгулант изглеждаше предназначен да лежи неудобно. Той беше толкова слаб, че даже скелетите биха казали: — Не е ли слаб? Носеше някакъв вид минималистична набедрена превръзка, доколкото беше възможно да се разбере под брадата и косата.

Беше се оказало доста трудно да пренебрегнеш Свети Унгулант, който рипаше нагоре-надолу по върха на пръта си с крясъци „Уу-а-а!“ и „Насам!“. На няколко крачки оттам имаше съвсем малко по-малък кол, със старомоден клозет с издълбан на вратата полумесец. Само защото си пустинник, казваше Свети Унгулант, не означава, че трябва да се откажеш от всичко.

Брута беше чувал за пустинниците, които бяха един вид еднопосочни пророци. Те отиваха в пустинята, но не се връщаха обратно, като предпочитаха отшелническия живот в мръсотия и лишения, мръсотия и свети размишления, и пак мръсотия. На мнозина от тях им харесваше да правят живота си даже още по-неудобен като се зазиждаха в килии или живееха, доста подходящо, на върха на някой прът. Омнианската Църква ги насърчаваше, водена от мисълта, че е най-добре да държи лудите колкото се може по-надалеч, където те няма да могат да създават никакви проблеми и където обществото ще се погрижи за тях, доколкото то се състои от лъвове, мишелови и мръсотия.

— Мислех си да добавя още едно колело — каза Свети Унгулант — точно ей-там. Да улавям утринното слънце, де.

Брута се огледа. От всички страни се простираше само гладка скала и пясък докъдето поглед стига.

— Не улавяш ли слънцето навсякъде и непрекъснато? — попита той.

— Но сутрин е много по-важно — каза Свети Унгулант. — Освен това, Ангус казва, че би трябвало да си имаме и вътрешен двор.

— Би могъл да прави барбекю на него — каза Ом, вътре в главата на Брута.

— Хм — каза Брута. — На каква… точно… религия… си светец?

Изражение на неудобство премина по много малкото количество лице между веждите и мустаците на Свети Унгулант.

— Ъ. На никоя, в действителност. Всичко това всъщност беше по-скоро грешка — каза той. — Родителите ми ме кръстили Севриан Ваддеус Унгулант, и тогава, един ден, разбира се, много забавно, някои обърна внимание на инициалите. След това, всичко вглеждаше неизбежно.

Колелото се люлееше леко. Кожата на Свети Унгулант беше почти черна от пустинното слънце.

— Трябваше да науча отшелничеството в движение, разбира се — каза той. — Учех се сам. Изцяло самоук съм. Не можеш да намериш отшелник, който да те научи на отшелничество, защото, разбира се, това разваля цялата работа.

— Ъ… но нали тук е… Ангус? — попита Брута, като се загледа в мястото, където си мислеше, че се намира Ангус, или поне където мислеше, че Свети Унгулант мисли, че е Ангус.

— Сега той е ей тук — остро каза светецът, като посочи друга една част от колелото. — Но той не се занимава с никакво отшелничество. Той не е, как да ви кажа, обучен. Просто ми е компания. Честна дума, щях съвсем да се побъркам, ако го нямаше Ангус да ме ободрява през цялото това време!

— Да… предполагам, че би се побъркал — каза Брута. Той се усмихна към празното пространство, за да покаже съгласие.

— Всъщност, това е доста хубав живот. Часовете са доста дълги, но храната и пиенето си струват.

Брута изпита ясното предчувствие, че знае какво ще последва.

— Бирата достатъчно студена ли е? — попита той.

— Заскрежена до краен предел — отвърна Свети Унгулант, грейнал.

— А печеното прасе?

Усмивката на Свети Унгулант беше вманиачена.

— Цялото кафевичко и хрупкаво по крайчетата, да — каза той.

— Но, предполагам… ядете и някой гущер или змия от време на време, нали?

— Смешно е, че казваш това. Да. Понякога. За малко разнообразие.

— А гъби? — попита Ом.

— Има ли някакви гъби по тия места? — невинно попита Брута.

Свети Унгулант кимна щастливо.

— Да, след годишните дъждове. Червени с жълти точици. Пустинята става наистина интересна след сезона на гъбите.

— Пълна е с гигантски лилави пеещи плужеци? Говорещи кули от пламък? Експлодиращи жирафи? Такива неща ли? — внимателно попита Брута.

— Божичко, ами да — отвърна светецът. — Не знам защо. Мисля, че ги привличат гъбите.

Брута кимна.

— Схващаш, момче — каза Ом.

— Предполагам и че пиеш нещо… вода? — попита Брута.

— Как да ти кажа, странно е, нали — каза Свети Унгулант. — Имам всичките тези чудесни неща за пиене, но толкова често изпитвам това, ъ-ъ, мога да го нарека само жадуване за няколко глътки вода. Можеш ли да обясниш това?

— Трябва да е… малко трудно да го постигнеш — каза Брута, като продължаваше да говори много внимателно, като някой, който чака да се измори уловената от него петдесетфунтова риба на въдица, която може да издържи петдесет и един.

— Наистина, странно — каза Свети Унгулант. — Когато имаш на разположение ледено-студена бира.

— Откъде, ъ, я взимаш? Водата? — попита Брута.

— Знаеш ли каменните растения?

— Онези, с големите цветове?

Ако срежеш месестата част на листата, там се намира до около четвърт кило вода — каза светецът. — Но има вкус на урина, да знаеш.

— Мисля, че ще успеем да понесем това — каза Брута с пресъхнали устни. Той заотстъпва към въжето-стълба, което представляваше връзката на светеца със земята.

— Сигурен ли си, че няма да останеш? — попита Свети Унгулант. — Днес е сряда. В средите ядем прасе-сукалче плюс окъпани в слънце, свежи зеленчуци по избор на главния готвач.

— Ние, ъ-ъ, имаме много работа — отговори Брута, вече наполовина спуснал се по люлеещата а стълба.

— Сладкиши по избор?

— Струва ми се, че може би…

Свети Унгулант погледна тъжно надолу към Брута, който подкрепяше Ворбис нататък в пустошта.

— А след това може би има сос от джоджен! — извика той, свил ръце на фуния. — Не?

Скоро фигурите представляваха само точки върху пясъка.

— Може да има видения на сексуални удово… не, говоря лъжи, това е в петъците… — промърмори Свети Унгулант.

Сега, когато посетителите си бяха отишли, въздухът отново се изпълни със свистенето и воя на малките богове. Бяха билиони.

Свети Унгулант се усмихна.

Той, разбира се, беше луд. От време на време подозираше това. Но той споделяше възгледа, че лудостта не бива да се прахосва. Той ежедневно вечеряше с храната на боговете, пиеше най-редките реколти вина, ядеше плодове, които не само че бяха извън сезона, но и извън реалността въобще. Това, че от време на време се налагаше да отпива глътка възсолена вода и да дъвче странен крак на гущер поради медицински показания, беше ниската цена, която плащаше.

Той се обърна отново към отрупаната маса, която трептеше във въздуха. Всичко това… а единственото, което искаха малките богове, беше някой да знае за тях, някои, който даже да вярва, че те съществуват.

Днес имаше и желе, и сладолед.

— Ще има повече за нас, нали, Ангус?

— Да — отговори Ангус.

В Ефеб битката беше свършила. Не продължи дълго, особено след като се включиха и робите. Имаше твърде много тесни улици, твърде много засади и, най-вече, твърде много ужасна решимост. Обикновено се твърди, че свободните хора винаги побеждават робите, но може би всичко зависи от гледната ти точка.

Освен това, началникът на Ефебианския гарнизон беше декларирал някак нервно, че отсега нататък робството ще бъде отменено, което вбеси робите. Какъв беше смисълът да пестиш, за да станеш свободен, ако няма да можеш да притежаваш роби след това? Освен това, как щяха да се хранят те?

Омнианците не можеха да разберат, а несигурните хора се сражават лошо. А и Ворбис беше заминал. Сигурните неща изглеждаха по-малко сигурни, когато тези очи бяха някъде другаде.

Тиранинът беше освободен от затвора. Той прекара първия ден на свободата да съставя внимателно послания до останалите малки държави по брега.

Време беше да се направи нещо по въпроса за Омниа.

Брута пееше.

Гласът му отекваше по скалите. Ята скалби се отърсваха от мързеливите си пешеходни навици и излитаха обезумели, като оставяха перушина след себе си в бързината да се махнат. Змии се гърчеха вдън пукнатините на скалите.

Човек би могъл да живее в пустинята. Или поне да оцелее…

Завръщането в Омниа беше само въпрос на време. Още един ден…

Ворбис се мъкнеше малко по-назад след него. Той не казваше нищо, а когато му говореха, не показваше с нищо, че е разбрал какво са му казали.

Ом, който се друсаше в кошницата на Брута, започна да изпитва силната депресия, която се прокрадва у всеки реалист в присъствието на оптимист.

Напрегнатите звуци на „Железните Клещи Ще Разкъсат Безбожниците“ замряха. Малко по-натам имаше малък скалист склон.

— Живи сме — каза Брута.

— Засега.

— И сме близо до вкъщи.

— Така ли?

— Видях една дива коза на скалите ей-там отзад.

— Има ги много наоколо.

— Кози?

— Богове.[14] А онези, които останаха зад нас, бяха хилавите, имай го предвид.

— Какво искаш да кажеш?

Ом въздъхна.

— Има логика, нали? Помисли. По-силните са около ръба, където има молитви… искам да кажа, хора. Слабите ги избутват в песъчливите места, където хората не ходят почти никога…

— Силните богове — замислено каза Брута. — Богове, които знаят за това как да бъдат силни.

— Точно така.

— А не богове, които знаят какво е да си слаб…

— Какво? Те не биха просъществували и пет минути. Това е свят, в който бог за бога е звяр.

— Може би това обяснява нещо за характера на боговете. Силата е наследствена. Като греха.

Лицето му се помрачи.

— Само че… не е. Грехът, искам да кажа. Мисля, може би, като се върнем, ще поговоря с някои хора.

— О, и те ще те изслушат, така ли?

— Мъдростта идва от пустошта, казват те.

— Само онази мъдрост, която хората искат. И гъбите.

Когато слънцето започваше да се изкачва, Брута издои една коза. Тя стоеше търпеливо, докато Ом успокояваше съзнанието ѝ. А и Ом не предложи да я убият, забеляза Брута.

После те отново откриха сянка. Тук имаше храсти, ниско растящи, чепати, всяко миниатюрно листо — барикадирано зад короната си от тръни.

Ом погледа известно време, но малките богове на края на пустошта бяха по-хитри и по-малко припрени. Те ще са тук, вероятно по пладне, когато слънцето превръщаше пейзажа в адски блясък. Ще ги чуе. Междувременно, можеше да яде.

Той пропълзя през храстите, а бодлите им дращеха безобидни по черупката му. Той задмина друга една костенурка, която не беше обладана от бог и която го удостои с оня мътен поглед, който костенурките използват, когато се чудят дали нещо е там, за да бъде изядено или да правят любов с него, които са двете и единствени неща, занимаващи мозъка на нормалната костенурка. Той я избегна и намери няколко листа, които тя беше пропуснала.

Периодично той се измъквате назад през песъчливата почва, за да погледне спящите.

И тогава видя Ворбис, който се изправи в седнало положение, огледа се бавно и методично, взе един камък, разгледа го внимателно и го стовари силно, върху главата на Брута.

Брута не издаде даже стон.

Ворбис се изправи и закрачи направо към храстите, които прикриваха Ом. Той отмести клоните, без да обръща внимание на бодлите и измъкна костенурката, която Ом току-що беше срещнал.

За един миг тя беше високо във въздуха, краката ѝ се движеха бавно, преди дяконът да я хвърли назад в скалите.

После той вдигна Брута с известно усилие, метна го на рамо и се запъти към Омниа.

Стана за броени секунди.

Ом се забори отчаяно да спре главата и краката си да се приберат автоматично в черупката му — инстинктивната реакция на всяка една костенурка в паника.

Ворбис вече се скриваше зад някакви скали.

Той изчезна.

Ом започна да се движи напред и тогава се гмурна в черупката си, щом една сянка се плъзна над земята. Беше позната сянка и то изпълнена с костенурчи ужас.

Орелът се стрелна надолу към мястото, където се мъчеше ударената костенурка, и почти без да прекъсва спускането си, сграбчи влечугото и се зарея обратно в небето с бавни, мързеливи махове на крилата.

Ом го наблюдаваше, докато се превърна в точка, след което отмести поглед, когато една по-малка точка се откъсна и се запремята надолу към скалите под тях.

Орелът се спусна бавно, като се готвеше да яде.

Ветрец лашна бодливите храсти и раздвижи пясъка. Ом си помисли, че чува подигравателните, ехидни гласове на всички малки богове.

Свети Унгулант, клекнал върху кльощавите си колене, размаза твърдото набъбнало листо на каменното растение.

Хубаво момче, помисли си той. Доста си говореше само, но това можеше да се очаква. Пустинята изисква някои такива хора, нали така, Ангус?

— Да — каза Ангус.

Ангус не искаше от възсолената вода. Каза, че му дъхти.

— Както искаш — каза Свети Унгулант. Добре, добре! Тук има малка почерпка.

Човек не получаваше често Chilopoda aridius тук в голата пустиня, а тук бяха три, и то всичките под една скала!

Смешно как ти се приисква да си хапнеш малко дори и след като си се наял солидно с Petit porc roti avec pommes de terre nouvelles et legumes du jour et biere glacee avec figment de l’imagination.

Той вадеше краката на втората от зъба си, когато лъвът се дотътра до върха на най-близката дюна зад него.

Лъвът изпитваше странни чувства на благодарност. Той чувстваше, че трябва да настигне хубавата храна, която се беше погрижила за него и, ами, да се въздържи да я изяде по някакъв символичен начин. А сега тук го чакаше още храна, която не му обръщаше никакво внимание. Е, на тази нищо не ѝ дължеше…

Той се примъкна напред и тогава се засили в тежък бяг.

Без да подозира за съдбата си, Свети Унгулант започна третата стоножка.

Лъвът скочи…

И нещата щяха да се окажат много лоши за пустинника, ако Ангус не беше треснал лъва точно зад ушите с камък.

Брута стоеше в пустинята, само дето пясъкът беше черен, колкото небето и че нямаше слънце, макар че всичко беше ярко осветено.

А! — мислеше си той. Това било значи да сънуваш.

Хиляди хора преминаваха през пустинята. Те не му обръщаха никакво внимание. Вървяха така, сякаш въобще не си даваха сметка, че се намират насред тълпата.

Опита се да им махне с ръка, но беше прикован към мястото. Опита се да говори, но думите се изпариха в устата му.

И тогава се събуди.

Първото нещо, което видя, беше светлината, която се процеждаше през някакъв прозорец. Срещу светлината стояха две ръце, вдигнати в символа на свещените рога.

С известно усилие, докато главата му крещеше от болка, Брута проследи ръцете нагоре по лактите, чак до мястото, където те се свързваха, не много по-надолу от наведената глава на…

— Брат Намрод?

Началникът на послушниците вдигна очи.

— Брута?

— Да?

— Слава на Ом!

Брута проточи врат, за да се огледа.

— Той тук ли е?

— … тук ли е? Как се чувстваш?

— Аз…

Болеше го главата, гърбът му сякаш гореше, а в коленете си чувстваше тъпа болка.

— Беше изгорял много лошо от слънцето — каза Намрод. — А и ударът върху главата ти от падането беше много лош.

— Какво падане?

— … падане. От скалите. В пустинята. Ти си бил с Пророка — каза Намрод. — Ти си вървял с Пророка. Един от моите послушници.

— Спомням си… пустинята… — каза Брута, като внимателно се попипа по главата. — Но… Пророкът…?

— … Пророкът. Хората казват, че може да те направят епископ или даже Йам — рече Намрод. — Има прецедент даже. Най-Святият Свети Боби бе направен епископ, тъй като бе в пустинята с Пророк Оссори, а той бе магаре.

— Но аз не си… спомням… никакъв Пророк. Бяхме само аз и…

— Брута млъкна. Намрод сияеше.

— Ворбис?

— Той ми разказа най-великодушно всичко — каза Намрод. — Аз имах привилегията да бъда на Мястото на Риданията, когато той пристигна. Беше тъкмо след Сестинските молитви. Ценобиархът тъкмо тръгваше за… ами, знаеш, церемонията. И тогава се появи Ворбис. Покрит в прах и водеше магаре. Страхувам се, че ти беше метнат напреки на магарето.

— Не си спомням магаре — каза Брута.

— … магаре. Взел го е от някое стопанство. С него имаше доста голяма тълпа!

Намрод беше порозовял от вълнение.

— И той обяви месеца на Джхадра и двойно покаяние, а Съветът му даде Жезъла и Въжето, а Ценобиархът се оттегли в монашество в Скант!

— Ворбис е осмият Пророк — каза Брута.

— … Пророк. Разбира се.

— А… имаше ли една костенурка? Той спомена ли нещо за костенурка?

— … костенурка? Какво общо имат с това костенурките? — Изражението на Намрод се посмекчи. — Но, разбира се. Пророкът каза, че слънцето ти се е отразило зле. Той каза, че си бълнувал — извини ме — за всякакви странни неща.

— Така ли каза?

Той седя до леглото ти цели три дни. Беше… вдъхновяващо.

— Колко време мина… откакто се върнахме?

— … върнахме? Почти седмица.

— Седмица!

— Той каза, че пътуването много те е изтощило.

Брута се загледа в стената.

— И разпореди да бъдеш заведен при него веднага, щом дойдеш напълно в съзнание — каза Намрод. — Много категоричен беше за това. Интонацията му подсказа, че не е много сигурен за състоянието, в което е съзнанието на Брута дори и сега. — Как мислиш, ще можеш ли да вървиш? Мога да извикам няколко послушника да те носят, ако предпочиташ.

— Трябва да ида да го видя сега?

— … сега. Веднага. Предполагам, че ще искаш да му благодариш.

Брута беше чувал за тези части от Цитаделата само от хорските приказки. Брат Намрод също никога не беше ги виждал. Макар че не беше изрично включен в групата на повиканите, той въпреки това беше дошъл, като се суетеше важно около Брута, докато двама яки послушници го носеха в един вид стол-носилка, използван обикновено от по-грохналите старши духовници.

В средата на Цитаделата, зад Храма, се намираше оградена градина. Брута я погледна с обиграно око. Върху голия камък нямаше и един инч естествена пръст — всяка лопата пръст, в която растяха тези сенчести дървета, задължително беше пренесена на ръка.

Там беше Ворбис, заобиколен от епископи и Йами. Той се огледа, щом Брута се приближи.

— А, моят пустинен спътник — каза той, дружелюбно. — И Брат Намрод, струва ми се. Братя мои, бих искал да ви осведомя, че възнамерявам да издигна нашия Брута до архиепископски сан.

Сред духовниците се разнесе много тих шепот на удивление, последван от прочистване на гърлото. Ворбис погледна към Епископ Трим, който беше архивистът на Цитаделата.

— Ами, формално погледнато, той още не е ръкоположен дори — каза Епископ Трим със съмнение в гласа. — Но ние всички знаем, разбира се, че съществува прецедент.

— Магарето на Оссори — незабавно каза Брат Намрод. Той закри устата си с ръка и се изчерви от срам и неудобство.

Ворбис се усмихна.

— Добрият Брат Намрод е прав — каза той. — Което също не е било ръкоположено, освен ако квалификациите не са били някакси по-свободни по онова време.

Последва хор от нервен смях, такъв, какъвто, винаги се изтръгва от хора, които дължат работата си, а вероятно и живота си на прищявката на човека, който току-що е изтърсил не особено забавната реплика.

— Макар че магарето бе провъзгласено само за епископ — каза Епископ Трим — „Смъртното желание“.

— Една роля, за което то беше висококвалифицирано — остро каза Ворбис. — А сега, напуснете всички. Включително и Протодякон Намрод — добави той. При това внезапно повишение Намрод от червен стана бял като платно. — Но Архиепископ Брута ще остане. Ние искаме да поговорим.

Духовенството се изнесе.

Ворбис седеше върху каменен стол под едно бъзово дърво. То беше огромно и старо, съвсем различно от краткотрайните си роднини извън градината, а плодовете му зрееха.

Пророкът седеше, подпрял лакти на каменните облегалки на стола, с ръце, сключени пред него, и гледаше Брута с дълъг и бавен поглед.

— Ти си… се възстановил? — каза той, най-сетне.

— Да, господарю — отговори Брута — Но, господарю, аз не мога да бъда епископ, не мога даже…

— Уверявам те, че работата не изисква много интелигентност — каза Ворбис. — Ако беше така, епископите нямаше да могат да я вършат.

Последва нова дълга пауза.

Когато Ворбис отново заговори, звучеше така, сякаш всяка дума се издълбаваше от огромна дълбочина.

— Ние веднъж говорихме, нали така, за природата на реалността?

— Да.

— И за това как често пъти това, което се вижда, не е фундаментално вярно?

— Да.

Нова пауза. Високо над главите им кръжеше орел и търсеше костенурки.

— Сигурен съм, че имаш объркани спомени за нашето пътуване из пустошта.

— Не.

— Само може да се очаква. Слънцето, жаждата, глада…

— Не, господарю. Моята памет не се обърква лесно.

— О, да. Спомням си.

— И аз, господарю.

Ворбис леко завъртя глава и погледна косо към Брута, сякаш той се опитваше да се скрие зад собственото си лице.

— В пустинята ми говори Великият Бог Ом.

— Да, господарю. Наистина. Всеки ден.

— Ти имаш могъща, макар и проста вяра, Брута. Що се отнася до хората, аз съм голям специалист.

— Да, господарю. Господарю?

— Да, мой Брута?

— Намрод каза, че вие сте ме превели през пустинята, господарю.

— Спомняш ли си какво казах за фундаменталната истина, Брута? Разбира се, че си спомняш. Наистина, имаше материална пустиня, но имаше и пустиня на душата. Моят Бог водеше мен, а аз водех теб.

— А! Да. Разбирам.

Високо над главите им, кръжащата точка, която представляваше орелът, като че ли увисна за един миг неподвижно във въздуха. После сви криле и падна…

— Много получих в пустинята, Брута. Много научих. Сега аз трябва да разкажа на света. Такъв е дългът на пророка. Да отиде там, където другите не са били и да донесе истината за това.

… по-бързо от вятъра, целият му мозък и тяло, съществуващи само като мъгла около абсолютната интензивност на целта…

— Не очаквах, че ще се случи толкова скоро. Но Ом водеше стъпките ми. И сега, когато имаме Ценобиаршията, ще… се възползваме от нея.

Някъде по склоновете извън градината, орелът се спусна, вдигна нещо във въздуха и се устреми нагоре…

— Аз съм само един послушник, Лорд Ворбис. Аз не съм епископ, дори и всички да ме наричат така.

— Ще свикнеш.

Понякога се налагаше да мине много време докато някоя мисъл се оформи в главата на Брута, но точно сега се зараждаше една. Тя имаше нещо общо с начина, по който седеше Ворбис, с остротата на гласа му.

Ворбис се страхуваше от него.

Защо аз? Заради пустинята? Кого го интересува? Доколкото знам, винаги е било така — може би именно магарето на Оссори е било, което го е пренесло през пустинята, то е открило водата, то е убило с ритник лъва.

Заради Ефеб? Кой би слушал? Кой би се поинтересувал? Той е Пророкът и Ценобиархът. Той можеше да ме убие ей тъй, без нищо. Всичко, което направи той, е правилно. Всичко, което каже, е вярно.

Фундаментално вярно.

— Имам да ти покажа нещо, което може би ще те развесели — рече Ворбис, като се изправи. — Можеш ли да вървиш?

— О, да. Намрод просто го направи от любезност. Само дето бях изгорял на слънцето.

Докато вървяха нататък, Брута забеляза нещо, което не беше виждал преди. В градината имаше членове на Свещената Стража, въоръжени с лъкове. Стояха в сянката на дърветата или сред храстите — не прекалено видни, но и не съвсем скрити.

Стъпала ги поведоха от градината към лабиринта от подземни тунели и стаи, който лежеше под Храма и, на практика, под цялата Цитадела. Безшумно, двойка стражи се залепи зад тях на почетно разстояние.

Брута последва Ворбис през тунелите към района на работилниците, където ковачници и работилници бяха скупчени около един широк, дълбок светлинен кладенец. Пушек и дим се кълбяха високо около грубо изсечените каменни стени.

Ворбис се насочи директно към голяма ниша, която пламтеше червена със светлината на ковашките огньове. Няколко работници се бяха струпали около нещо широко и извито.

— Ето — каза Ворбис. — Ти какво мислиш?

Това беше морска костенурка.

Леярите бяха свършили добра работа, като се стигне чак до шарките върху черупката и люспите по краката. Беше дълга около осем стъпки.

Когато Ворбис заговори, до ушите на Брута достигна бърз шум.

— Те приказват отровни безсмислици за костенурки, нали така? Мислят си, че живеят на гърба на Гигантска Костенурка. Е, да умрат тогава на нея.

Чак сега Брута видя белезниците, прикрепени към всеки железен крак. Мъж, или пък жена, можеше с огромни усилия да легне проснат върху гърба на костенурката и да бъде здраво окован за китките и глезените.

Той се наведе. Да, отдолу беше пещта. Някои аспекти от мисленето на Квизицията никога не се променяха.

Ще бъдат необходими векове, докато толкова много желязо се нагорещи до точката на болката. Следователно, много време, за да размислиш върху нещата…

— Какво мислиш? — попита Ворбис.

Видение на бъдещето премина през главата на Брута.

— Находчиво — каза той.

— Това ще бъде и полезен урок за всички други, изкушени да се отклонят от пътя на истинското знание — рече Ворбис.

— Кога възнамерявате да, ъ-ъ, го демонстрирате?

— Сигурен съм, че сам ще се яви подходящ случай — отговори Ворбис.

Когато Брута се изправи, Ворбис се беше втренчил в него толкова внимателно, като че ли четеше мислите през цялата му глава.

— А сега, моля те, напусни — рече Ворбис. — Почини си колкото можеш повече… синко.

Брута бавно вървеше през Мястото, потънал дълбоко в непривична мисъл.

— Добър ден, Ваше Преосвещенство.

— Знаеш ли вече?

Дхблах — „Сам-Си-Отсичам-Ръката“ засия над сергията си с хладкия ледено-студен шербет.

— Чух го по „тайната агенция“ — рече той. — Ето, вземете си парче Клачианска Наслада. Безплатно. Оннова пръчка.

Мястото беше по-пълно с хора от обикновено. Дори горещите питки на Дхблах се продаваха като топъл хляб.

— Оживено е днес — каза Брута, без да се замисля.

— Времето на Пророка — каза Дхблах, — когато Великият Бог се появява на света. И ако мислиш, че сега е оживено, няма да има къде и игла да хвърлиш само след няколко дни.

— Какво ще стане тогава?

— Ти добре ли си? Изглеждаш малко отслабнал.

— Какво ще стане тогава?

— Законите. Ти знаеш. Книгата на Ворбис? Предполагам… — Дхблах се наведе към Брута, — ти нямаш ни най-малка представа, нали така? Дали пък Великият Бог случайно не е казал нещо в полза на удобството от хранителната индустрия?

— Не знам. Струва ми се, че той би искал хората да отглеждат повече марули.

— Наистина ли?

— Само предполагам.

Дхблах се ухили покварено.

— А, да, но това е твое предположение. Както се казва, достатъчно е само да кимнеш, така, както е достатъчно да ръчнеш глуха камила с остра пръчка. Забавното е, че знам къде мога да пипна няколко акра добре напоявана земя. Може би трябва да купувам сега, за да изпреваря тълпата?

— Не виждам нищо лошо в това, г-н Дхблах.

Дхблах се примъкна по-наблизо. Това не беше трудно. Той се примъкваше навсякъде. Раците мислеха, че той върви настрани.

— Смешна работа — рече той. — Искам да кажа Ворбис?

— Смешна? — попита Брута.

— Кара те да се замислиш. Дори и Оссори трябва да е бил човек, който се е движил насам-натам, точно като мен и теб. С кал в ушите, като всички обикновени хора. Смешна работа.

— Коя?

— Цялата.

Дхблах се ухили съзаклятнически още веднъж на Брута, след което продаде купа хамъс на един поклонник с подбити крака, за което той скоро щеше да съжали.

Брута се отправи към спалното си помещение. По това време на деня то беше празно, тъй като мотаенето из спалните не се поощряваше, за да не би наличието на корави като камък матраци да породи греховни мисли. Оскъдните му принадлежности бяха изчезнали от полицата до леглото му. Може би имаше вече някъде собствена стая, макар че никой не му беше казал.

Брута се почувства напълно объркан.

Легна на леглото, просто така, за всеки случай, и отправи молитва към Ом. Отговор не получи. Почти през целия си живот не беше получавал отговор и това не беше толкова лошо, тъй като никога не беше очаквал, че ще има такъв. Освен това, по-рано винаги го беше съпътствала утехата, че Ом може би слуша, но просто не благоволява да каже нещо.

Сега вече нямаше какво да чуе.

Със същия успех можеше да си говори сам на себе си и сам да се слуша.

Също като Ворбис.

Тази мисъл не искаше да го остави. Мозък като стоманена топка, беше казал Ом. Нищо не влиза и не излиза. Така че, единственото, което Ворбис можеше да чуе, беше далечното ехо на собствената си душа. И от това далечно ехо той щеше да изкове Книгата на Ворбис, и Брута подозираше, че знае какви ще бъдат Божите Заповеди. Щеше да има приказки за свещени войни и кръв, кръстоносни походи и кръв, набожност и пак кръв.

Брута се изправи. Чувстваше се като идиот. Но мислите не искаха да си идат.

Той беше епископ, но не знаеше какво правят епископите. Беше ги виждал само от разстояние, да се носят като облаци по земята. Имаше само едно нещо, което той чувстваше, че знае как се прави.

Някакво сипаничаво момче копаеше в зеленчуковата градина. То погледна удивено към Брута, когато той взе мотиката, и беше достатъчно глупаво, че да се опита да я задържи за един миг.

— Аз съм епископ, да знаеш — рече Брута. — Както и да е, не се прави така. Иди и се хвани с нещо друго.

Брута заръга злобно бурените около стръкчетата. Беше отсъствал едва няколко седмици, а зелена мараня вече покриваше почвата.

Ти си епископ. Защото си бил добър. А ето я и желязната костенурка. В случай, че си лош. Защото…

… в пустинята бяха двама души, а Ом заговори на единия от тях.

Никога преди това на Брута не му беше минавало точно това през ума.

Ом беше говорил с него. Честно казано, не беше казал нещата, които Великите Пророци казваха, че им е казал. Може би никога не е казвал такива неща…

Проправи си път нататък, до края на редицата. После разчисти бобените стръкчета.

Лу-Тце внимателно наблюдаваше Брута от малкия си навес до купчините пръст.

Това беше още един хамбар. Ърн виждаше доста хамбари напоследък.

Бяха започнали с каруца и вложиха доста време да намалят теглото ѝ до възможния минимум. Зъбното предаване се беше оказало проблем. Той отделяше доста време да мисли за зъбните колела. Топката искаше да се върти много по-бързо, отколкото искаха да се движат колелата. Това вероятно беше метафора за едно или друго нещо.

— И не мога да я накарам да се движи назад — каза той.

— Не се безпокой — рече Симони. — Няма да има нужда да се движи назад. Ами броня?

Ърн махна разсеяно с ръка към работилницата си.

— Това е селска ковачница! — каза той — Това нещо е дълго двайсет стъпки! Захарос не може да прави плочки, по-големи от няколко стъпки на ширина. Опитах се да ги закова за скелета, но той просто рухва под тежестта.

Симони погледна към скелета на парната машина и купчината плочки, нахвърляни до нея.

— Участвал ли си някога в битка, Ърн? — попита той.

— Не. Дюстабанлия съм. Пък и не съм много силен.

— Знаеш ли какво е костенурка?

Ърн се почеса по главата. — Предавам се. Отговорът не е малко влечуго с черупка, нали така? Защото ти знаеш, че аз знам това.

— Искам да кажа бронирана костенурка. Когато нападаш крепост или стена, а врагът хвърля отгоре ти всичко, което има, всеки човек държи щита си над главата си, така че… той… един вид се вклинява във всички останали щитове наоколо. Може да понесе голяма тежест.

— Припокриване — промърмори Ърн.

— Като люспи — рече Симони.

Ърн погледна замислено към каруцата.

— Костенурка — каза той.

— А стенобойната машина? — попита Симони.

— О, това не е проблем — каза Ърн, без да обръща кой знае колко внимание. — Дървесен труп, закрепен в рамка. Голям железен чук. Та казваш, че са само бронзови врати?

— Да. Но много големи.

— Тогава сигурно са кухи. Или пък, изляти бронзови плочи върху дърво. Това бих направил аз.

— И не чист бронз? Всички казват, че е чист бронз.

— И аз това бих казал.

— Моля да ме извините, господа.

Едър мъж пристъпи напред. Беше облечен в униформата на дворцовите стражи.

— Това е Сержант Фъргман — каза Симони. — Да, сержант?

— Портите са подсилени с Клачианска стомана. Заради всичките онези битки по времето на Лъжливия Пророк Зог. И се отварят само навън. Като вратите на шлюзовете по каналите, нали разбирате? Ако ги бутате, те само се затварят още по-здраво.

— Как се отварят тогава? — попита Ърн.

— Ценобиархът вдига ръка и дъхът на Бог ги отваря — каза сержантът.

— От логична гледна точка, исках да кажа.

— О! Ами, някой от дяконите се скрива зад завеса и дърпа някаква ръчка. Но… когато съм бил на пост долу в подземията, понякога, там имаше една стая… и се чуваше скърцане и разни шумове… ами, чуваше се бучене на вода…

— Хидравлика — каза Ърн. — Мислех си, че може да е хидравлика.

— Можеш ли да влезеш вътре? — попита Симони.

— В стаята? Защо не! Никой не се занимава с нея.

— Той би ли могъл да отвори вратите? — попита Симони.

— Хмм? — рече Ърн.

Ърн замислено търкаше брадичката си с чук. Изглеждаше унесен в някакъв свой си свят.

— Попитах би ли могъл Фъргман да накара този хидра влек да работи?

— Ммм? О! Не вярвам — отговори Ърн неопределено.

— А ти би ли могъл?

— Какво?

— Би ли могъл да го накараш да работи?

— О, сигурно. Всичко опира само до тръби и налягане в крайна сметка. Хм.

Ърн още гледаше замислено парната каруца. Симони кимна красноречиво на сержанта, посочвайки му да се оттегли, и тогава се опита да осъществи умственото интерпланетарно пътуване, необходимо, за да го заведе до какъвто и да беше светът, в който се намираше Ърн.

Той също се опита да се загледа в каруцата.

— За колко време можете да свършите с всичко?

— Мммм?

— Попитах…

— Утре късно през нощта. Ако работим и тази нощ.

— Но тя ще ни трябва за следващата сутрин! Няма да имаме време да проверим дали работи!

— Ще проработи от първия път — каза Ърн.

— Наистина ли?

— Аз съм я построил. Знам всичко за нея. Ти знаеш всичко за саби, копия и такива неща. Аз пък знам за нещата, дето се въртят. Ще проработи от първия път.

— Добре. Е, аз имам и други неща, които трябва да свърша…

— Така.

Ърн остана сам в хамбара. Погледна замислено чука си, после и към желязната каруца.

Тук не знаеха да отливат правилно бронз. Желязото им беше жалко, просто жалко. А медта им? Беше ужасна. Изглежда можеха да правят стомана, която се натрошаваше при първия удар. С течение на годините Квизицията беше „очистила“ всички добри ковачи.

Той беше направил най-доброто, на което беше способен, но…

— Само не ме питайте за втория или третия път — тихичко каза той сам на себе си.

Ворбис седеше в каменния стол в градината си, а около него бяха разпръснати ръкописи.

— Е?

Коленичилата фигура не вдигна очи. Над нея стояха двама стражи, с извадени саби.

— Хората на Морската Костенурка… хората замислят нещо — каза тя, а гласът беше станал писклив от ужас.

— Разбира се, че замислят. Разбира се — рече Ворбис. — И какъв е този заговор?

— Има някакво… когато бъдете одобрен за Ценобиарх… някакво устройство, някаква машина, която се движи сама… тя ще смаже портите на Храма…

Гласът заглъхна.

— И къде е сега това устройство? — попита Ворбис.

— Не знам. Купиха желязо от мен. Това е всичко, което знам.

— Желязно устройство.

— Да — Човекът си пое дълбоко дъх — полу-дъх, полу-преглъщане. — Хората казват… стражите казаха… баща ми е в затвора и… че бихте могли… моля ви…

Ворбис погледна надолу към мъжа.

— Но ти се страхуваш, че може и теб да хвърля в килиите — каза той. — Мислиш, си, че съм такъв човек. Ти се страхуваш, че аз може да си помисля: „Този човек е свързан с еретиците и богохулниците при известни обстоятелства…“

Човекът продължи да гледа втренчено в земята. Ворбис сви леко пръсти около брадичката му и повдигна главата му, докато погледите им се срещнаха.

— Това, което си направил, е хубаво — каза той. Погледна към единия от стражите. — Жив ли е още бащата на този човек?

— Да, господарю.

— Може ли още да върви?

Инквизиторът сви рамене.

— Д-да-а, господарю.

— Тогава, освободете го на часа, поверете го в ръцете на този тук, който е негов покорен син, и ги отпратете вкъщи.

Армиите на надеждата и страха се сбиха в погледа на доносника.

— Благодаря ви, господарю — каза той.

— Върви си с мир.

Ворбис гледаше, докато един от стражите ескортира човека вън от градината. После небрежно махна с ръка към един от старшите инквизитори.

— Знаем ли къде живее?

— Да, господарю.

— Добре.

Инквизиторът се поколеба.

— А това… устройство, господарю?

— На мен ми говори Ом. Машина, която се движи сама? Такова нещо противоречи на всякаква логика. Къде са му мускулите? Къде му е мозъкът?

— Да, господарю.

Инквизиторът, който се казваше Дякон Касп, беше стигнал до мястото, на което се намираше днес, и на което не беше много сигурен, че иска да е точно в този момент, защото обичаше да измъчва хора. Това беше просто желание и такова, което се задоволяваме в изобилие в рамките на Квизицията. А той беше един от онези хора, които се ужасяваха по много особен начин от Ворбис. Да измъчваш хората, защото ти доставя удоволствие — това беше разбираемо. Ворбис измъчваше хората, защото просто беше решил, че трябва да бъдат измъчвани — без страст, дори с един вид сурова любов.

Доколкото Касп знаеше, хората не си измисляха неща, поне не и пред ексквизитор. Естествено не съществуваха такива неща като устройства, които се движат сами, но той си отбеляза наум да подсили стражата…

— Така или иначе, обаче — каза Ворбис — утре по време на церемонията ще има безредици.

— Господарю?

— Аз знам… нещо повече — каза Ворбис.

— Разбира се, господарю.

— Ти знаеш за точката на пречупване на сухожилията и мускулите, Дякон Касп.

Касп си беше съставил мнението, че Ворбис се намира някъде на отвъдния край на лудостта. С обикновената лудост той можеше да се справи. От собствен опит знаеше, че по света има доста луди хора, а много от тях се побъркваха още повече в тунелите на Квизицията. Но Ворбис беше преминал точно отвъд тази червена бариера и си беше построил един вид логическа структура от другата страна. Рационални мисли, изградени от налудничави компоненти…

— Да, господарю — отговори той.

— А аз познавам точката на пречупване на хората.

Беше нощ и при това студена за това време от годината.

Лу-Тце пълзеше през мрака на хамбара и усърдно метеше. От време на време той вадеше парцал от пластовете на робата си и лъскаше нещо.

Той излъска външността на Движещата се Костенурка, която се открояваше ниско и заплашително в сенките.

Тръгна да мете към ковачницата, където погледа известно време.

Необходимо е изключително съсредоточаване, за да се излее добра стомана. Нищо чудно, че боговете винаги се тълпят около самотни ковачници. Има толкова много неща, които могат да се объркат. Една незначителна грешка при смесването на съставките, мигновен пропуск…

Ърн, който почти беше заспал прав, изръмжа, когато го сръгаха и сложиха нещо в ръцете му.

Беше чаша чай. Озова се срещу дребното кръгло лице на Лу-Тце.

— О! — каза той. — Благодаря ти. Много ти благодаря.

Кимване, усмивка.

— Почти е готова — каза Ърн, кажи-речи на себе си — Остана само да я охладим. Трябва да я охладим наистина бавно. Иначе кристализира, нали знаеш.

Кимване, усмивка, кимване.

Хубав чай беше.

— Все едно, не е важнъ утлифка — каза Ърн, олюлявайки се. — Саму контролните ръчки…

Лу-Тце го улови внимателно и го положи върху купчина въглища. После отиде и известно време погледа ковачницата. Парчето стомана светеше в калъпа.

Той изля кофа студена вода върху него, видя как големият облак пара се разля и разпръсна, след което метна метлата си през рамо и бързо побягна.

Хората, за които Лу-Тце представляваше едва забележима фигура зад една много бавна метла, биха се изненадали от скоростта, с която се движеше, особено у човек на 6000 години, който не ядеше нищо друго, освен кафяв ориз и пиеше само зелен чай с бучка гранясало масло в него.

Малко след главните порти на Цитаделата той спря да тича и започна да мете. Мете чак до портите, мете около самите порти, кимна и се усмихна на един войник, който го изгледа свирепо, и чак тогава си даде сметка, че това е само тъпоумният стар чистач; излъска една от дръжките на портите и с метене си проби път през коридори и сводове, чак до зеленчуковата градина на Брута.

Видя една фигура, свита сред пъпешите.

Лу-Тце намери едно чердже и леко се измъкна обратно в градината, където Брута седеше сгънат с мотика върху коленете.

През живота си Лу-Тце беше виждал много измъчени физиономии, а това представляваше много по-дълъг период, отколкото повечето цивилизации успяваха да видят. Тази на Брута беше най-зле. Той метна черджето върху раменете на епископа.

— Не мога да го чуя — дрезгаво рече Брута. — Това може да означава, че е твърде надалеч. Продължавам да си мисля това. Той може да е там някъде. На мили оттук!

Лу-Тце се усмихна и кимна.

— Това ще продължи да се случва. Той никога не е казвал на никого да прави нещо. Или да не прави нещо. Него не го интересуваше!

Лу-Тце кимна и отново се усмихна. Зъбите му бяха жълти. Всъщност те бяха двестния му чифт.

— Трябваше да го интересува.

Лу-Тце отново изчезна в ъгълчето си и се върна с плитка купа, пълна с някакъв вид чай. Той кимна, усмихна се и го предложи, докато Брута не го взе и не отпи. Имаше вкус на гореща вода с пликче лавандула.

— Ти не разбираш нищо от това, за което говоря, нали? — попита Брута.

— Не много — отвърна Лу-Тце.

— Ти можеш да говориш?

Лу-Тце сложи сбръчкан пръст пред устните си.

— Голяма тайна — каза той.

Брута погледна дребния човек. Колко знаеше за него? Колко знаеше въобще някой за него?

— Ти говориш с Бог — каза Лу-Тце.

— Ти откъде знаеш?

— Знаци. Човек, който си говори с бог, има труден живот.

— Прав си! — Брута се вгледа в Лу-Тце над чашата. — Защо си тук? — попита той. — Ти не си Омнианец. Нито Ефебианец.

— Израснал близо до Центъра. Много, много отдавна. Сега Лу-Тце чужденец навсякъде, където отиде. Най-добре. Научил религия в храм вкъщи. Сега отива където работа.

— Извозваш пръст и подрязваш растения?

— Да. Никога не бил епископ или важна клечка. Опасен живот. Винаги бъде човек, който чисти черква или мете зад олтар. Никой не тормози полезен човек. Никой не тормози малък човек. Никой не помни име.

— Това щях да правя аз! Но при мен не се получи.

— Тогава намери друг начин. Аз учил в храм. Учен от древен майстор. Когато беда, винаги помни мъдри думи на древен и почитан майстор.

— Какви бяха те?

— Древен майстор казва: „ЕЙ, ти, момче! Какво ти яде? Надявам се донесъл достатъчно за всички си!“ Древен майстор казва: „Ти лошо момче! Защо ти не прави домашно?“ Древен майстор казва: „Какво момче смее се? Не казва какво момче смее се, цял доджо остава после училище“! Когато спомня си тези мъдри думи, нищо не струва се толкова лошо.

— Какво да правя? Не го чувам!

— Прави това, което трябва. Ако аз научил нещо, то казва — това трябва ти мине сам.

Брута прегърна колене.

— Но той нищо не ми каза! Къде е цялата тази мъдрост? Всички останали пророци се върнаха с божи заповеди!

— Къде получили ги?

— Аз… предполагам, че са си ги измислили.

— Получаваш тях от също място.

— Ти на това философия ли му викаш? — изкрещя Дидактилос и размаха бастун.

Ърн изчисти парченца от пясъчния калъп от лоста.

— Ами… естествена философия — каза той.

Бастунът изтропа върху страните на Движещата се Костенурка.

— Аз никога не съм те учил на подобно нещо! — извика философът. — Предполага се философията да прави живота по-добър!

— Това ще подобри живота на много хора — каза Ърн спокойно. — Ще помогне да бъде свален един тиранин.

— И после? — попита Дидактилос.

— И после какво?

— И после ще го раздробиш на парчета, така ли? — попита старецът. — Ще го разбиеш? Ще свалиш колелата? Ще се отървеш от всички тези шипове? Ще изгориш плановете? Така ли? След като изпълни предназначението си, така ли?

— Ами… — започна Ърн.

— Аха!

— Какво аха? Какво ако все пак я задържим? Ще бъде … ще възпира другите тирани!

— И ти мислиш, че тираните няма да си построят и те такива?

— Ами … аз мога да построя по-големи! — извика Ърн.

Дидактилос се сви.

— Да — каза той. — Няма съмнение, че можеш. Така че, всичко е наред, тогава. Честна дума. А като си помислиш, че аз се притеснявах. А сега… мисля, че ще ида да си почина някъде…

Той изглеждаше прегърбен и изведнъж остарял.

— Учителю? — попита Ърн.

— Не ми викай „учителю“ — каза Дидактилос, докато опипваше пътя си по стените на хамбара към вратата. — Виждам, че сега вече знаеш всяко едно скапано нещо, което може да се научи за човешката природа. Ха!

Великият Бог Ом се плъзна по наклона на напоителния канал и се приземи по гръб в бурените на дъното. Изправи се като сграбчи един корен с уста и се издърпа нагоре.

Формата на Брутовите мисли проблясваше назад-напред в съзнанието му. Не можеше да различи нито една същинска дума, но това не му беше нужно, не повече, отколкото е необходимо на човек да погледне вълните, за да разбере накъде тече реката.

От време на време, когато успяваше да зърне Цитаделата като бляскава точка в здрача, той се опитваше да изкрещи собственото си съзнание натам, колкото можеше по-силно:

— Чакай! Чакай! Ти не искаш да направиш това! Можем да отидем в Анкх-Морпорк! Земя на възможностите! С моя мозък и твоя… с теб, светът е нашето мекотело! Защо да захвърляме всичко…

И после се подхлъзваше в друга бразда. Един или два пъти видя орела, който не спираше да кръжи.

— Защо да си завираш главата в устата на лъва? Това място заслужава Ворбис! Овцете заслужават да бъдат водени!

Така беше, когато най-първият му поклонник беше пребит с камъни. Естествено, дотогава той вече имаше десетки други вярващи. Но си беше болка. Беше го разстроило. Никога не можеш да забравиш първия си вярващ. Той ти придава форма.

Земните костенурки не са много добре оборудвани за пътуване през насечена местност. Нужни са им или по-дълги крака или по-плитки ровове.

Ом пресметна, че минава по-малко от една пета миля на час по права линия, а Цитаделата беше на поне двайсет мили разстояние. От време на време успяваше да развие по-голяма скорост между дърветата в някоя маслинена градина, но затова пък до нея едва се стигаше от скалистата почва и синорите.

През цялото време, докато краката му се въртяха, мислите на Брута жужаха в главата му като далечна пчела.

Той се опита отново да изкрещи в мозъка му.

— Ти к’во имаш? Той има войска! Ти да имаш войска? Колко дивизии имаш ти?

Но мисли като тези изискват енергия, а съществува граница за количеството енергия, което може да има у една костенурка. Той намери един грозд паднало грозде и лакомо нагълта зърната, докато сок не покри главата му, но това нямаше кой знае какво значение.

И тогава се стъмни. Нощите тук не бяха толкова студени, колкото в пустинята, но не бяха и така топли, както през деня. Нощно време той забавяше ход, тъй като кръвта му изстиваше. Не би могъл да мисли толкова бързо. Или да върви толкова бързо.

Вече губеше топлина. Топлината означавате скорост.

Той се изправи на върха на един мравуняк…

— Ти ще умреш! Ти ще умреш!

… и се спусна по другия склон.

Приготовленията за встъпването в длъжност на Ценобиарх Пророка започнаха много часове преди да се съмне. Най-напред, и не според древна традиция, Дякон Касп и някои от колегите му много внимателно претърсиха храма. Дебнаха за жици на капани и претършуваха всички случайни ъгълчета за скрити стрелци. Макар че беше необичайно, Дякон Касп действаше много предпазливо. Той дори изпрати и няколко взвода в града, за да арестуват обичайните заподозрени. Квизицията винаги мислеше, че е препоръчително да оставя няколко заподозрени на свобода. После знаеше къде да ги намери, когато потрябват.

След това една дузина по-нисши свещеници дойдоха, за да прочистят помещенията и да изгонят всички демони, джини и дяволи. Дякон Касп ги наблюдаваше без коментар. Той никога не си беше имал вземане-даване лично със свръхестествените явления, но знаеше какво може да причини една добре пусната стрела на неочакващия я стомах.

Някой го ръгна в реброто. Дъхът му спря при тази внезапна връзка между истинския живот и веригата на мисълта, и инстинктивно посегна за камата си.

— О! — каза той.

Лу-Тце кимна, усмихна се и посочи с метлата си че Дякон Ворбис стои на мястото от пода, което той Лу-Тце, иска да помете.

— Здрасти, противен дребен жълт глупако — каза Дякон Касп.

Кимване, усмивка.

— Никога не казваш дори и една шибана дума а? — попита Дякон Касп.

Усмивка, усмивка.

— Идиот.

Усмивка. Усмивка. Поглед.

Ърн се отдръпна назад.

— Така — рече той — сигурни ли сте, че сте разбрали всичко?

— Лесно е — отвърна Симони, който седеше на гърба на Костенурката.

— Разкажи ми отново — каза Ърн.

— Поддържаме огъня в огнището — каза Симони.

— После, когато червената стрелка посочи XXVI, завъртаме месинговия кран; когато бронзовата свирка засвири, дърпам големия лост. И карам като дърпам въжетата.

— Точно така — каза Ърн. Но той все още изглеждаше изпълнен със съмнение. — Това е прецизно устройство — каза той.

— А аз съм професионален войник — каза Симони. — А не суеверен селянин.

— Чудесно, чудесно. Ами… ако си сигурен…

Беше им останало време да довършат някои последни неща по Движещата се Костенурка. По черупката имаше назъбени крайчета и шипове по колелата. И разбира се, отточната парна тръба… не беше много сигурен за нея…

— Това е просто едно устройство — каза Симони. — Не представлява проблем.

— Дайте ни тогава един час. Докато ние отворим вратите, вие тъкмо ще имате време да стигнете до Храма.

— Добре. Ясно. Тръгвайте. Сержант Фъргман знае пътя.

Ърн погледна към парната тръба и прехапа устни. Не знам какъв ефект ще има върху врага, помисли си той, но на мен ми изкарва акъла от ужас.

Брута се събуди или поне престана да се опитва да заспи. Лу-Тце си беше отишъл. Може би метеше някъде.

Той заскита из изоставените коридори на послушническото отделение. Часове щяха да минат преди да бъде коронован новият Ценобиарх. Преди това трябваше да се направят десетки други церемонии. Всеки, който беше някой, щеше да е на Мястото и околните площади, а така също и още по-големия брой хора, които не бяха въобще никой. Сестините бяха празни, безкрайните молитви останаха неизпяти. Цитаделата можеше да е мъртва, ако не се чуваше огромното неопределимо фоново бучене на на десетки хиляди хора, които мълчат. Слънчевата светлина се процеждаше през светлинните източници.

Брута никога не се беше чувствал по-самотен. Пустошта представляваше весел празник в сравнете с това. Снощи… снощи, с Лу-Тце, всичко беше изглеждало толкова ясно. Снощи той беше с настроението да се противопостави на Ворбис там и тогава. Снощи изглеждаше сякаш има шанс. Всичко беше възможно снощи. Това беше проблемът с всички „снощи“. Винаги ги следваше „тази сутрин“.

Той излезе на кухненското ниво, след което се озова навън сред света. Наоколо се мотаеха един-двама готвачи, които подготвяха церемониалното ястие от месо, хляб и сол, но те не му обърнаха никакво внимание.

Той седна отвън пред една от кланиците. Тук някъде имаше, знаеше го, задна врата. Може би именно днес никой няма да го спре, ако излезе навън. Днес щяха да гледат за нежелани хора, които искат да влязат.

Той просто може да замине. Пустошта му се беше сторила доста приятна, ако не се броят жаждата и глада. Свети Унгулант с лудостта си и гъбите си сякаш живееше много добре. Нямаше никакво значение дали се лъжеш, стига да не го разбереш, и да го правиш добре. В пустинята животът беше толкова по-прост.

Но на портата стояха една дузина стражи. Гледаха студено. Той се върна обратно на мястото си, забутано в един ъгъл, и мрачно се загледа в земята.

Ако Ом беше жив, той определено би могъл да изпрати знак, нали така?

Една решетка до Брутовите сандали се повдигна сама на няколко сантиметра от земята и се отмести настрани. Той се вгледа в дупката.

Появи се една закачулена глава, отвърна на погледа му, и изчезна отново. Чу се подземен шепот. Главата се появи отново, последвана от тяло. Измъкна се върху калдъръма. Отметна назад качулката. Мъжът се ухили съзаклятнически на Брута, вдигна пръст пред устните си и тогава, без предупреждение, се хвърли върху него със зловещо намерение.

Брута се преметна през паветата и обезумял от ужас вдигна ръце, щом видя блясъка на метала. Една мръсна ръка го сграбчи през устата. Острието на нож оформи драматичен и много окончателен силует на светлината…

— Не!

— И защо не? Ние казахме, че първото нещо, което ще направим, е да убием свещениците!

— Не и този!

Брута се осмели да извърти очи настрани. Макар че втората фигура, която изникна от дупката, също носеше мръсна роба, не можеше да има никакво съмнение в прическата, която приличаше на четка за рисуване.

Опита се да каже:

— Ърн?

— Ти там, млък — каза другият, като притисна ножа до гърлото му.

— Брута? — каза Ърн. — Ти си жив?

Брута премести погледа си от своя нападател към Ърн по начин, който се надяваше, ще посочи, че е твърде рано да прави каквито и да било заключения по този въпрос.

— Той е наш — каза Ърн.

— Наш ли? Той е свещеник!

— Но е на наша страна. Не си ли, Брута?

Брута се опита да кимне и си помисли: Аз съм на страната на всички. Би било хубаво, ако поне веднъж, някой е на моята.

Ръката се махна от устата му, но ножът остана опрян в гърлото му. Обикновено предпазливите мисловни процеси на Брута потекоха като живак.

— Костенурката се Движи? — рискува той.

Махнаха ножа с явно нежелание.

— Не му вярвам — каза мъжът. — Трябва поне да го бутнем в дупката.

— Брута е един от нас — каза Ърн.

— Точно така. Точно така — каза Брута. — А кои сте вие?

Ърн се наклони към него.

— Как е паметта ти?

— За нещастие, отлично.

— Добре. Добре. Ъ. Би било добра идея да не си навличаш неприятности, чуваш ли… ако нещо се случи. Спомни си Костенурката. Е, естествено, че ще си спомниш.

— Какво нещо?

Ърн го потупа по рамото, като накара Брута за един миг да си спомни за Ворбис. Ворбис, който никога не докосваше друг човек в мислите си, умееше много добре да докосва с ръце.

— Най-добре, ако не знаеш какво става — каза Ърн.

— Но аз не знам какво става — каза Брута.

— Добре. Точно така трябва.

Едрият мъж посочи с ножа си към тунелите, които водеха в скалата.

— Отиваме ли или какво? — попита той.

Ърн побегна след него, после се спря за кратко и се обърна.

— Внимавай — каза той. — Имаме нужда от това, което е в главата ти!

Брута ги гледаше как се отдалечават.

— Аз също — промърмори той.

И после отново остана сам.

Но си мислеше: Дръж се. Няма нужда да бъда. Аз съм епископ. Поне мога да гледам. Ом си отиде и скоро и светът ще свърши, така че поне мога да гледам как ще се случи.

С шляпане на сандали Брута се отправи към Мястото.

Фигурите с подобна роля в шаха се движат по диагонал. Ето защо често се озовават там, където царете не ги очакват, че ще бъдат.

— Ах ти, безбожен идиот такъв! Не върви натам!

Слънцето вече беше достатъчно нависоко. Всъщност, то може би залязваше, ако теориите на Дидактилос за скоростта на светлината бяха правилни, но по въпросите на относителността гледната точка на наблюдателя е много важна, а от гледна точка на Ом слънцето представляваше златна топка в пламтящо оранжево небе.

Той се извлече нагоре по още един склон и се загледа със замъглен поглед към далечната Цитадела. В центъра на съзнанието си той чуваше подигравателните гласове на всички малки богове.

Те не обичаха провалилите се богове. Хич не го обичаха това. То проваляше всички. Напомняше им за смъртността. Ще бъде изхвърлен вън, в дълбоката пустиня, там, където никой никога няма да дойде.

Никога. Чак до края на света.

Той потрепери в черупката си.

Ърн и Фъргман вървяха безгрижно през тунелите на Цитаделата с такава небрежна походка, която, ако имаше някой, който да се заинтересува от нея, би привлякла детайлно и остро като стрела внимание към тях само за броени секунди. Но единствените хора наоколо бяха тези, които имаха жизнено належаща работа за вършене. Освен това, не беше много добра идея да се зазяпваш твърде много в стражите, за да не би те да се зазяпат в теб.

Симони беше казал на Ърн, че е съгласен с това. Не си спомняше много добре да го е правил. Сержантът знаеше начин да се влезе в Цитаделата, който беше разумен. А Ърн знаеше за хидравликата. Чудесно. Сега той вървеше из тези сухи тунели, а ножът на пояса му дрънчеше. Логическа връзка имаше, но тя беше направена от някой друг.

Фъргман зави покрай един ъгъл и се спря до голяма решетка, която се простираше от пода до тавана. Беше много ръждясала. Някога може да е била и врата — имаше някакво подобие на панти, ръждясали в камъка. Ърн надникна през решетките. Отвъд тях, в мрака, имаше тръби.

— Еврика — каза той.

— Ще се къпем значи, а? — каза Фъргман.

— Просто гледай да не дойде някой.

Ърн избра един къс лост от колана си и го пъхна между решетката и зидарията. Дайте ми един фут добра стомана и стена, на която… да си… подпра… крака — решетката заскърца напред и после изскочи с оловно тежък звук — и аз ще променя света…

Той прекрачи в дългата, тъмна, влажна стая и подсвирна от удивление.

Никой не се беше грижил за поддръжката от… ами, колкото време е необходимо, за да се превърнат железните панти в купчина ронлива ръжда — но всичко това още ли работеше?

Той вдигна очи към оловни и железни кофи, по-големи от него самия, и към плетеница от тръби с човешки ръст.

Това беше дъхът на Бог.

Вероятно последният човек, който е знаел как работи това, е бил измъчван до смърт преди много, много години. Или веднага щом е било инсталирано. Да убиеш създателя беше традиционен метод за запазване на патента.

Тук бяха лостовете и там, висящи над ями в каменния под, бяха и двата чифта уравновесяващи тежести. Може би щяха да бъдат необходими само няколкостотин галона вода, за да се наклони равновесието в една от двете посоки. Разбира се, водата ще трябва да бъде изпомпена…

— Сержант?

Фъргман надникна зад вратата. Изглеждаше нервен — като атеист в гръмотевична буря.

— Какво?

Ърн посочи.

— Ей-там през стената има голям процеп, виждаш ли го? На дъното на верижната предавка?

— На какво?

— Големите топчести колела.

— А, да.

— Къде води цепнатината?

— Не знам. Там някъде се намира голямата Машина на Поправянето.

Ах.

Дъхът на Бог беше в крайна сметка потта на хората. Дидактилос би оценил по достойнство шегата, помисли си Ърн.

Той долови шум, който е стоял там през цялото време, но едва сега проникваше през съсредоточеността му. Беше тенекиен, слаб и пълен с ехо, но беше гласове. От тръбите.

Сержантът, ако се съди по изражението му, също ги беше чул.

Ърн долепи ухо до метала. Нямаше никаква възможност да различи думите, но основният религиозен ритъм беше достатъчно познат.

— Това е просто службата, която още продължава в Храма — каза той. — Вероятно резонира от вратите и звукът се пренася по тръбите.

Фъргман не изглеждаше успокоен.

— Никакви богове не са замесени по никакъв начин — преведе Ърн. Той отново насочи вниманието си към тръбите.

— Прост принцип — каза Ърн, по-скоро на себе си отколкото на Фъргман. — Водата се излива в резервоарите върху тежестите, като нарушава равновесието. Едната група тежести слиза, а другата се издига нагоре по стълба в стената. Теглото на вратата е несъществено. Щом най-ниските тежести се спуснат, тези кофи тук се преобръщат и изливат водата. Сигурно е много плавно действие. Освен това, и в двата края на движението настъпва абсолютно равновесие. Добре е измислено.

Той улови изражението върху лицето на Фъргман.

— Водата се влива и излива и вратите се отварят — преведе той. — Така че, единственото, което трябва да направим е да изчакаме… какъв каза той, че ще бъде сигналът?

— Когато минат през главната порта, ще изсвири тръба — отговори Фъргман, доволен, че може да е полезен.

— Добре.

Ърн огледа тежестите и резервоарите над главата си. Бронзовите тръби капеха от корозията.

— Но може би е по-добре за всеки случай първо да проверим, за да знаем какво правим — каза той. — Може би са необходими минута-две преди вратите да започнат да се движат. — Той затършува под робата си и измъкна нещо, което много приличаше, поне на Фъргман, като инструмент за мъчение. Това трябва да беше стигнало по някакъв начин до Ърн, който много бавно и любезно каза: — Това е френски ключ.

— Да?

— За отвинтване на гайки.

Фъргман едва кимна.

— Да? — каза той.

— А това е бутилка смазочно масло.

— О, добре.

— Хайде, подложи ми гръб. Ще бъде нужно време, докато откачим предавателните лостове от клапана, така че най-добре да почваме.

Ърн се повдигна в древната машинария, докато горе церемонията продължаваше монотонно да бръмчи.

Дхблах „Сам-Си-Режа-Ръката“ беше с две ръце „за“ за новите пророци. Той беше даже „за“ края на света, стига да можеше да получи отстъпката да продава религиозни статуи, икони на намалени цени, гранясали бонбони, ферментирали фурми и вонящи маслини на клечка на тълпите наблюдатели.

Следователно това беше неговият Свят Завет. Никога не беше имало Книга на Пророк Брута, но предприемчивият драскач, по време на това, което после щеше да бъде наречено Обновление, събра няколко бележки, а Дхблах имаше да каже именно следното:

I. Аз стоях точно до статуята на Оссори, така, когато забелязах Брута точно до мен. Всички стояха настрана от него, защото той беше епископ, а ти правят разни неща, ако буташ епископите.

II. Аз му казах: „Здравейте, Ваша Милост“, и му предложих кисело мляко практически безплатно.

III. Той отговори: „Не, благодаря“.

IV. Аз казах: „Много е здравословно, това е живо кисело мляко“.

V. Той каза: „Да, виждам“.

VI. Той гледаше вратите. Това беше приблизително по времето на третия гонг, така, така че всички знаехме, че ще трябва да чакаме часове. Той изглеждаше малко тъжен и почти не яде от млякото, което, признавам, беше малко кипнало, ама то от жегата. Искам да кажа, беше по-живо от обикновено. Искам да кажа, трябваше непрекъснато да го удрям с лъжица, за да не излиза от… няма значение. Тъкмо обяснявах за млякото. Добре. Искам да кажа, нали бихте искали да му придадете малко цвят, нали така? Хората обичат малко шарено. То беше зелено.

VII. Той просто стоеше там и зяпаше. Така че, аз казах: „Имате някакъв проблем, Ваше Преосвещенство?“ На което той благоволи да отвърне: „Не го чувам.“ Аз рекох: „Кой е този той, към когото вие казахте това, което казахте?“ Той рече: „Ако той беше тук, щеше да ми изпрати знак“.

VIII. Няма абсолютно никаква истина в слуха, че при това положение аз съм избягал. Това беше просто натискът на тълпата. Никога не съм бил приятел с Квизицията. Може и да съм им продавал храна, но винаги съм им вземал по-скъпо.

IX. Все едно, така, после той си проправи път през редицата на стражите, която удържаше тълпата, и се изправи точно пред вратите, а те не бяха сигурни какво да правят с епископите, и го чух да казва нещо такова: „Аз те носих в пустинята, вярвах през целия си живот, дай ми само това едно-единствено нещо“.

Х. Или нещо подобно, във всеки случай. Какво ще кажете за малко кисело мляко? Изгодна сделка. На клечка.

Ом се повдигна по едно пълзящо растение по стената като стискаше ластари в човката си и се изтегляше с помощта на вратните си мускули. После падна от другата страна. Цитаделата си оставате толкова далечна, колкото винаги.

Мозъкът на Брута пламтеше като огън в сетивата на Ом. Нотка лудост има у всеки, който прекарва сериозно време с боговете, и точно тя сега владееше момчето.

— Твърде скоро е! — крещеше Ом. — Ти се нуждаеш от последователи! Не можеш да бъдеш само ти! Не можеш да го направиш сам! Първо трябва да си намериш последователи!

Симони се обърна, за да погледне Костенурката по цялата ѝ дължина. Под черупката се бяха свили трийсет човека и изглеждаха много неспокойни.

Един ефрейтор отдаде чест.

— Стрелката е там, сержант.

Месинговата свирка изсвири.

Симони улови насочващите въжета. Ето каква трябва да бъде войната, помисли си той. Никаква несигурност. Още няколко Костенурки като тази и никой никога няма да воюва вече.

— Готови — каза той.

Той дръпна силно голямата ръчка.

Крехкият метал се пречупи в ръката му.

Дай на някого достатъчно дълъг лост и той ще промени света. Ненадеждните лостове, обаче са тези, които създават проблемите.

В дълбините на скритата водопроводна инсталация на Храма Ърн сграбчи здраво една бронзова тръба с винтовия ключ и предпазливо завъртя гайката. Тя се опъна. Той смени мястото си и изръмжа от по-голямото усилие.

С тъжен, лек метален звук тръбата се изкриви… и се счупи…

Бликна вода и го удари в лицето. Той изпусна инструмента и се опита да препречи потока с пръсти, но той шурна около ръцете му и заклокочи надолу по канала към едната от тежестите.

— Спри я! Спри я! — закрещя той.

— Какво? — попита Фъргман на няколко стъпки под него.

— Спри водата!

— Как?

— Тръбата се счупи!

— Аз си мислех, че искаме да направим точно това?

— Още не!

— Престани да крещиш, господинчо! Наоколо има стражи!

Ърн остави водата да се лее един миг, докато се измъкна от робата си, след което напъха прогизналия плат в тръбата. Той се изстреля отново навън с доста сила и се пльосна мокро върху оловната фуния, като се плъзна надолу, докато не запуши тръбата, която водеше към теглилките. Водата се събра зад него и после се разля върху пода.

Ърн хвърли поглед към теглилката. Още не беше започнала да се движи. Той леко се отпусна. Сега, стига да имаше още достатъчно вода, която да накара теглилката да падне…

— И двамата — застанете мирно.

Той се огледа, а мозъкът му се вцепени.

На разрушената врата стоеше як мъж в черна роба. Зад него страж държеше сабята си по показателен начин.

— Кои сте вие? Защо сте тук?

Ърн се поколеба само един миг.

Размаха винтовия ключ.

— Ами, с разположението е проблемът, в него, де — каза той. — Страхотно изтичане имате около гнездото. Удивително е, че още се държи.

Мъжът влезе в стаята. Той изгледа гневно и несигурно Ърн един миг, след което насочи вниманието си към свистящата тръба. После отново към Ърн.

— Но вие не сте… — започна той.

Той се завъртя, когато Фъргман удари стража яко с парче счупена тръба. Когато се обърна обратно, ключът на Ърн го уцели точно в стомаха. Ърн не беше силен, но ключът беше дълъг, а общоизвестните принципи на действието на лоста свършиха останалото. Той се сви на две, след което се свлече назад срещу една от теглилките.

Това, което се случи след това, стана за части от секундата. Дякон Касп сграбчи теглилката за опора. Тя потъна надолу, тежко, като неговото свръхтегло се прибави към тежестта на водата. Той се хвана по-високо. Тя потъна още повече, като падна под ръба на ямата. Той отново подири опора, но този път се озова срещу голия въздух и се запремята върху падащата тежест.

Ърн видя лицето му, втренчено нагоре към него, Докато теглилката падаше в мрака.

С лост той би могъл да промени света. Той определено го беше променил за Дякон Касп. Беше го накарал да спре да съществува.

Фъргман стоеше над стражата и тръбата в ръката му беше вдигната.

— Този го познавам — каза той. — Ще му дам да…

— Това няма значение!

— Но…

Над тях предавателните лостове задрънчаха и се задвижиха. Чу се далечното скърцане на бронз в бронз.

— Да се махаме оттук — каза Ърн. — Само боговете знаят какво става там горе.

И удари заваляха по черупката на неподвижната Движеща се Костенурка.

— По дяволите! По дяволите! По дяволите! — крещеше Симони, като я удари пак. — Тръгвай! Заповядвам ти да тръгваш! Не разбираш ли нормален Ефебиански език! Тръгвай!

Неподвижната машина изпусна пара и продължи да си седи там.

А Ом се изкачи по склона на малък хълм. Значи, дотук я докарахме. Сега имаше само един единствен начин да стигне до Цитаделата.

Шансът беше едно на милион, и то с късмет.

А Брута стоеше пред огромните порти, забравил за тълпата и за мърморещите стражи. Квизицията можеше да арестува всекиго, но стражите не бяха сигурни какво би им се случило, ако задържат архиепископ, особено някой, който толкова наскоро е бил избран от Пророка.

Само един знак, мислеше си Брута, в самотата на мозъка си.

Вратите потрепериха и бавно се отвориха навън.

Брута пристъпи напред. Той не беше съвсем на себе си сега, поне не в този смислен начин, както го разбират нормалните хора. Само една част от него все още можеше да наблюдава състоянието на собствения му мозък и да мисли: може би Великите Пророци са се чувствали така през цялото време.

Хилядите вътре в храма се оглеждаха объркано наоколо. Хоровете на по-нисшите Йами спряха монотонното си пеене. Брута продължи да върви по пътеката между редовете — единственият човек с някаква цел във внезапно обърканата тълпа.

В средата на храма стоеше Ворбис, под свода на купола. Стражите се спуснаха към Брута, но Ворбис вдигна ръка с леко, но много положително движение.

Сега Брута можа да разгледа обстановката. Тук бяха жезълът на Оссори и наметалото на Абис, както и сандалите на Сена. А така също и, подпиращи купола, масивните статуи на първите четири пророка. Той никога не ги беше виждал. Беше слушал за тях всеки един ден от детството си.

А какво означаваха те сега? Не означаваха нищо. Нищо не означаваше нищо, ако Ворбис беше Пророк. Нищо не означаваше нищо, ако Ценобиархът беше човек, който не е чул нищо във вътрешните пространства на собствената си глава, освен собствените си мисли.

Той съзнаваше, че жестът на Ворбис не само е спрял стражите, макар че те го заобиколиха като жив плет. Той също така беше изпълнил храма с тишина. В която Ворбис заговори.

— А, Брута мой. Напразно те търсихме. А сега дори и ти си тук…

Брута спря на няколко стъпки разстояние. Мигът на… каквото и да беше… това, което го беше накарало да прекрачи вратите, беше изчезнал.

Сега всичко, което беше останало, беше Ворбис.

Който се усмихваше.

Онази част от него, която все още можеща мисли, мислеше: нищо не можеш да кажеш. Никой няма да те слуша. Никой няма да го интересува. Няма никакво значение какво ти казваш на хората за Ефеб, за Брат Мърдък и за пустинята. То няма да бъде фундаментално вярно.

Фундаментално вярно. Ето това е светът, с Ворбис в него.

Ворбис каза:

— Нещо не е наред ли? Искаш да кажеш нещо ли?

Черните като катран очи изпълниха света като две черни ями.

Съзнанието на Брута се предаде и тялото му взе надмощие. То накара ръката му да замахне и я вдигна, без да забелязва мигновеното втурване напред на стражите.

Той видя как Ворбис обърна страна и се усмихна.

Брута спря и свали ръка.

Той каза:

— Не, няма да го направя.

И тогава, за пръв и последен път, той видя Ворбис наистина разярен. И по-рано беше имало случаи, когато дяконът е бил ядосан, но то беше нещо, ръководено от мозъка, което се включваше и изключваше според нуждите. Това беше нещо друго, нето неконтролируемо. И то пробягна по лицето му само за един миг.

Когато ръцете на стражите се сключиха около него, Ворбис пристъпи напред и го потупа по рамото. Той погледна Брута в очите за един миг и после каза меко:

— Пребийте го от бой, а после го изгорете.

Някакъв Йам заговори, но после спря, щом видя изражението на Ворбис.

— Направете го веднага.

Свят на тишина. Никакъв шум тук горе, освен свистенето на вятъра през перата.

Тук горе светът е кръгъл, ограден от ивица море. Гледната точка е от хоризонт до хоризонт, слънцето е по-близо.

И въпреки това, гледаш надолу, гледаш за фигури…

… долу в стопанството на края на пустошта…

… на малък хълм…

… миниатюрен подвижен купол, смешно издигнат…

Никакъв звук освен свистенето на вятъра през перата, докато орелът прибира крилата си и се спуска като стрела, а светът се върти около малката движеща се фигурка, която е обект на цялото внимание на орела.

По-близо и…

… нокти долу…

… хващане…

… и вдигане…

Брута отвори очи.

Гърбът му просто агонизираше. Много отдавна беше свикнал да изключва болката.

Но той беше проснат върху някаква плоскост, а ръцете и краката му бяха приковани за нещо, което не можеше да види. Небето горе. Извисяващата се фасада на храма от едната страна.

Извъртя леко глава и види смълчаната тълпа. И кафявия метал на желязната костенурка. Усети пушек.

Някой тъкмо затягаше белезниците на ръката му. Брута хвърли поглед към инквизитора. Така, какво трябваше да каже? О, да.

— Костенурката се Движи? — промълви той.

Човекът въздъхна.

— Не и тази, приятелю — каза той.

Светът се завъртя под Ом, когато орелът се издигна на височина, от която да се разчупи черупката, и съзнанието му беше обзето от екзистенциалния ужас на всяка костенурка от откъсването от земята. И от мислите на Брута, ярки и отчетливи толкова близо до смъртта…

Аз съм обърнат по гръб и ми става все по-горещо и ще умра…

Внимателно, внимателно. Съсредоточи се, съсредоточи се. Ще те пусне всеки миг…

Ом протегна дългия си, мършав врат, вгледа се в тялото точно над себе си, избра това, което се надяваше, че е търсеното място, пъхна клюна си между кафявите пера между ноктите на птицата и стисна.

Орелът премигна. Никога костенурка не беше правила това на орел, никъде в цялата история.

Мислите на Ом достигнаха в малкия сребърен свят на съзнанието му:

— Не искаме да се нараняваме взаимно, нали така?

Орелът отново примигна.

Орлите никога не са развивали кой знае колко въображение или предвидливост над тези, необходими да знаят, че костенурката се разбива, когато я пуснеш върху скалите. Но в умът му се оформяше представата за това какво се случва, когато пуснеш тежка костенурка, която все още интимно стиска съществена част от теб.

Очите му се навлажниха.

Още една мисъл се прокрадна в съзнанието му.

— Така. Ти ще играеш, ъ-ъ, честно с мен, и аз ще играя… честно с теб. Ясно? Това е важно. Това искам да направиш…

Орелът се извиси над едно горещо въздушно течение над горещите скали и увеличи скорост към далечния блясък на Цитаделата.

Никога костенурка не беше правила това преди. Нито една костенурка в цялата вселена. Но нито една костенурка не е била някога бог, за да знае неписаното мото на Квизицията: Cuius testiculos habes, habes cardia et cerebellum.

Когато си стиснал цялото им внимание, сърцата и мозъците им ще те последват.

Ърн си пробиваше път през тълпите, а Фъргман се влачеше след него. Това беше най-доброто и най-лошото на гражданската война, поне в началото — всички носеха еднакви униформи. Много по-лесно беше, когато заловиш врагове, които са облечени в друг цвят или поне говорят със смешен акцент. Можеш да им викаш „джапанки“ или каквото намериш за добре. Това правеше нещата но-лесни.

Ей, помисли си Ърн. Това е почти философия. Жалко, че може би няма да доживея да го кажа на никого.

Големите врати бяха открехнати. Тълпата мълчеше и внимаваше много. Той проточи врат напред да види, а после вдигна очи към войника до себе си.

Беше Симони.

— Аз си мислех.

— Не стана — каза Симони, горчиво.

— Ти…?

— Направихме всичко! Нещо се счупи!

— Трябва да е от стоманата, която правят тук — каза Ърн. — Връзката се закача за…

— Това вече няма значение — каза Симони.

Равнодушната нотка в гласа му накара Ърн да проследи погледа на тълпата.

Там стоеше още една желязна костенурка — точен модел на костенурка, качен върху някаква отворена решетка от метални пръчки, в която точно в този момент няколко инквизитора палеха огън. А окован на гърба на костенурката…

— Кой е този?

— Брута.

— Какво?

— Не знам какво стана. Той удари Ворбис, или не го удари. Или нещо такова. Така или иначе, вбеси го по някакъв начин. Ворбис спря церемонията, в същия миг и час.

Ърн погледна бързо към дякона. Още не Ценобиарх, така че, некоронясан. Сред Йамите и епископите, които стояха несигурно на прага на отворената врата, плешивата му глава блестеше на утринната светлина.

— Хайде тогава — каза Ърн.

— Какво хайде?

— Можем да се втурнем по стълбите и да го спасим!

— Те са повече от нас — каза Симони.

— Е, че не са ли били винаги повече? Те не стават като по магия повече от нас само защото са хванали Брута, нали така?

Симони го сграбчи за ръката.

— Помисли логично — рече той. — Ти си философ, нали? Погледни тълпата!

Ърн погледна към тълпата.

— Е и?

— На тях не им харесва — Симони се обърна. — Виж какво, Брута така или иначе ще умре. Но по този начин това ще означава нещо. Хората не разбират, не разбират наистина, това за формата на вселената и всичко останало, но те ще запомнят какво е направил Ворбис на един човек. Така ли е? Можем да направим смъртта на Брута символ за хората, не разбираш ли?

Ърн се втренчи в далечната фигура на Брута. Беше гол, ако не се брои набедрената превръзка.

— Символ ли? — попита той. Гърлото му беше сухо.

— Трябва.

Спомни си Дидактилос, който казваше, че светът е смешно място. И, помисли си вяло, той наистина беше такъв. Тук хората бяха готови жив да опекат някого, но щяха да оставят набедрената му превръзка от благоприличие. Трябваше да се смее човек. Иначе щеше да се побърка.

— Знаеш ли рече той — като се обърна към Симони, — Сега вече знам, че Ворбис е лош човек. Той изгори моя град. Е, Тсортеанците го правят понякога, а и ние горим техните. Това е просто война. Всичко е част от историята. И той лъже, мами и заграбва властта в ръцете си, както правят много други хора. Но знаеш ли какво е особеното? Знаеш ли какво с то.

— Разбира се — каза Симони. — То е това, което прави той на…

— То е това, което е направил на теб.

— Какво?

— Той превръща другите хора в свое копие.

Хватката на Симони беше като менгеме.

— Ти искаш да кажеш, че аз съм като него?

— Веднъж ти каза, че би го накълцал на парчета — каза Ърн. — Сега мислиш като него…

— Нападаме ги, значи? — каза Симони. — Сигурен съм за… може би четиристотин на наша страна. Значи, давам сигнал и няколкостотин от нас атакуват хиляди от тях? И тъй като той така или иначе ще умре, ще умрем и ние? Каква е разликата?

Лицето на Ърн сега беше посиняло от ужас.

— Искаш да кажеш, че не знаеш? — попита той.

Някои от тълпата го погледнаха с любопитство.

— Ти не знаеш? — попита той.

Небето беше синьо. Слънцето още не беше достатъчно високо, за да го превърне в обичайната медна Омнианска купа.

Брута отново обърна глава, този път към слънцето. Беше на около една ширина над хоризонта, макар че, ако теориите на Дидактилос за скоростта на светлината бяха верни, то наистина залязваше, хиляди години напред в бъдещето.

Беше затъмнено от главата на Ворбис.

— Горещо ли ти е вече, Брута — попита дяконът.

— Топло.

— Ще стане още по-топло.

В тълпата настъпи объркване. Някой крещеше. Ворбис не му обърна внимание.

— Нищо ли не искаш да кажеш? — попита той. — Не можеш ли да измислиш поне проклятие? Поне проклятие?

— Ти никога не си чувал Ом — каза Брута — Ти никога не си вярвал. Никога през живота си не си чул гласа му. Единственото, което си чувал, с било ехото в собствената ти глава.

— Наистина ли? Но аз съм Ценобиархът и ти ще изгориш за измяна и ерес — каза Ворбис. — Достатъчно за Ом, може би?

— Ще има справедливост — каза Брута. — Ако няма справедливост, нищо няма.

Той долови мъничък глас в главата си, още твърде слаб, за да може да различи думи.

— Справедливост? — каза Ворбис. Тази мисъл изглежда го разяри. Той се завъртя към тълпата епископи. — Чухте ли го? Справедливост щяло да има? Ом е отсъдил! Чрез мен! Това е справедливостта!

На слънцето сега се появи прашинка, която се ускоряваше към Цитаделата. А малкото гласче казваше ляво, ляво, ляво, горе, горе наляво, надясно, малко нагоре наляво… Купчината метал под него ставаше неудобно гореща.

— Той идва — каза Брута.

Ворбис махна с ръка към огромната фасада на храма.

— Хората са построили това. Ние построихме това — каза той. — А какво е направил Ом? Ом идва? Да дойде! Да отсъди между нас!

— Той идва сега — повтори Брута. — Бог.

Хората погледнаха неспокойно нагоре. Настъпи онзи момент, онзи един-единствен момент, когато светът стаява дъх и противно на всякаква логика, очаква чудо.

… горе вляво сега, като кажа три, едно, две, три…

— Ворбис? — дрезгаво изграчи Брута.

— Какво? — сряза го дяконът.

— Ти ще умреш.

Това не беше дори и шепот, но той отскочи от бронзовите врати и се понесе из Мястото…

Накара хората да почувстват безпокойство, макар че не можеха да кажат защо.

Орелът се спусна над площада, толкова ниско че хората се наведоха. После прескочи покрива на храма и се изви нагоре към планините. Наблюдаващите си отдъхнаха. Беше само един орел. За един миг там, само за един миг…

Никой не видя миниатюрната прашинка, която се премяташе надолу от небето.

Не вярвайте на боговете. Но може да вярвате в костенурки.

Усещане за бурен вятър в мозъка на Брута и един глас…

… окопелекопелекопелепомощагххоненененеагххкопелененеаагхх…

Дори и Ворбис се овладя. Това беше продължало само един миг, в който видя орела — но, не…

Той протегна ръце и се усмихна блажено към небето.

— Съжалявам — каза Брута.

Един-двама души, които наблюдаваха Ворбис отблизо, казаха по-късно, че е имал време точно колкото да смени изражението си, преди едно кило костенурка, движеща се със скорост три метра в секунда, да го фрасне между очите.

Това беше Откровение.

А то причинява нещо на хората, които гледат. Като начало, кара ги да вярват с цялото си сърне.

Брута долови шума от стъпки, тичащи нагоре по стълбите и ръце, които дърпат веригите.

И после един глас:

I. Той Е Мой.

Великият Бог се издигна над Храма, като се издуваше на вълни и се променяше, щом вярата на хиляди хора се вля в него. Там имаше всякакви форми — на мъже с орлови глави, и бикове, и златни рога, но всички те се смесиха, възпламениха се и се сляха един в друг.

От облака изскочиха четири гръмотевици и пръснаха веригите, оковали Брута.

II. Той Е Ценобиарх И Пророк На Пророците.

Гласът на богоявяването тътнеше по далечните планини.

III. Чувам Ли Някакви Възражения? Не? Хубаво.

До този момент облакът вече се беше кондензирал в блещукаща златна фигура, висока колкото Храма. Тя се наведе, докато лицето ѝ не се озова на няколко стъпки от Брута, и с шепот, който прогърмя над Мястото, каза:

IV. Не Се Тревожи. Това Е Само Началото. Ти И Аз, Момче! Хората Ще Разберат Какво Е Това Да Виеш От Болка И Да Скърцаш Със Зъби.

Още един сноп пламък изскочи и удари вратите на Храма. Те се затвориха с трясък, след което нажеженият до бяло бронз се разтопи, изтривайки хилядолетните божи заповеди.

V. Какво Да Бъде, Пророче?

Брута се изправи несигурно. Ърн го подкрепяше от едната страна, а Симони от другата.

— Ммм? — рече той, зашеметено.

VI. Заповедите Ти?

— А аз пък си мислех, че се предполага ти да ги дадеш — каза Брута. — Не знам дали ще мога да измисля някоя…

Светът чакаше.

— Какво ще кажеш за „Мисли със собствената глава“? — попита Ърн, който зяпаше ужасен и очарован това явяване на бога…

— Не — рече Симони. — Опитай нещо като „Социалната сплотеност е ключът към прогреса“.

— Не мога да кажа, че лесно се откъсва от езика — каза Ърн.

— Ако мога с нещо да помота — каза Дхблах „Сам-Си-Режа-Ръката“ откъм тълпата, — нещо в полза на удобството от хранително-вкусовата индустрия ще бъде добре дошло.

— Да не се убиват хора. Нещо такова става — каза някой друг.

— Ще бъде добро начало — каза Ърн.

Те погледнаха към Избрания. Той се отърси от ръцете им и се изправи сам, като леко се олюляваше.

— Не-ее — каза Брута. — И аз си мислех някога така, но няма да стане. Не в действителност.

Сега, каза той. Само сега. Само една точка в историята. Не утре, не следващия месец, винаги ще бъде твърде късно, ако не е сега.

Те се облещиха срещу него.

— Хайде — каза Симони. — Какво му е лошото на това? Не можеш да го оспорваш.

— Трудно е да се обясни — каза Брута. — Но си мисля, че то има нещо общо с това как трябва да се държат хората. Аз мисля… че човек трябва да прави нещата, защото те са правилни. Не защото боговете казват така. Друг път те може да кажат нещо друго.

VII. На Мен Ми Харесва Това Да Не Се Убива — каза Ом, някъде отвисоко.

VIII. Добре Звучи. Побързай, Доста Бой Ме Чака Да Въздам.

— Виждаш ли? — каза Брута. — Не. Без бой. Никакви заповеди, докато и ти не им се подчиниш.

Ом изтрополи по покрива на Храма.

IX. Ти Ми Заповядваш? Тук? СЕГА? НА МЕН?

— Не. Моля.

X. Това Е По-лошо И От Заповед!

— Всяко нещо си има две страни.

Ом тресна по Храма си отново. Една стена хлътна навътре. Онази част от тълпата, която не беше успяла да избяга от Мястото, сега удвои усилията си.

XI. Трябва Да Има Наказание! Иначе Няма Да Има Ред!

— Не.

XII. Ти Не Ми Трябваш! Сега Вече Имам Достатъчно Вярващи!

— Но само чрез мен. И, може би, не за дълго. Всичко ще се повтори. Случвало се е и по-рано. Непрекъснато се случва. Затова умират боговете. Те никога не вярват в хората. Но ти имаш шанс. Единственото, което трябва да направиш е да… вярваш.

XIII. Какво? Да Слушам Глупави Молитви? Да Наглеждам Малки Деца? Да Правя Дъжд?

— Понякога. Не винаги. Може да се спазариш.

XIV. ДА СЕ СПАЗАРЯ! Аз Не Се Пазаря! Не И С Хора!

— Пазари се сега — каза Брута. — Докато имаш възможност. Или един ден ще трябва да се пазариш със Симони, или с някой като него. Или пък с Ърн, или с някой като него.

XV. Аз Мога Напълно Да Ви Унищожа.

— Да. Аз съм изцяло във властта ти.

XVI. Мога Да Те Смачкам Като Яйце!

— Да.

Ом млъкна.

После каза:

XVII. Не Можеш Да Използваш Слабостта Като Оръжие.

— Това е единственото, което имам.

XVIII. Тогава Защо Трябва Да Отстъпвам?

— Не отстъпваш. Пазариш се. Споразумяваш се с мен в слабостта ми. Или един ден ще трябва да се пазариш с някой, който е от позиция на силата. Светът се променя.

XIX. Ха! Ти Искаш Конституционна Религия?

— Защо не? Другият вид не проработи добре.

Ом се облегна на Храма, а гневът му се уталожваше.

Глава II стих I. — Много Добре, Тогава. Но Само За Известно Време. — Усмивка се плъзна по огромното, димящо лице. — За Сто Години, Става Ли?

— А след сто години?

II. Ще Видим.

— Дадено.

Един пръст, дълъг колкото дърво, се разгъна, спусна се и докосна Брута.

III. Убедителен Си. Ще Ти Е Необходимо. Приближава Се Флотилия.

— Ефебианци? — попита Симони.

IV. И Тсортеани. И Джелибейбианци. И Клачианци. Всяка Една Свободна Страна По Брега. Да Стъпчат Омниа За Добро. Или За Лошо.

— Нямате много приятели, нали? — попита Ърн.

— Дори и аз не ни харесвам много, а аз съм един от нас — каза Симони. Той вдигна поглед към бог.

— Ще помогнеш ли?

V. Ти Даже Не Вярваш В Мен!

— Да, но аз съм практичен човек.

VI. И Храбър При Това. Да Декларираш Атеизъм Пред Собствения Си Бог.

— Това нищо не променя! — каза Симони. — Не си мисли, че можеш да ме измамиш като съществуваш!

— Никаква помощ — каза Брута твърдо.

— Какво? — попита Симони. — Ще ни е необходима могъща армия срещу тази пасмина!

— Да. Но ние нямаме такава. Така че ще го направим по друг начин.

— Ти си луд!

Спокойствието на Брута беше същинска пустиня.

— Може и така да е.

— Трябва да се бием!

— Още не.

Симони сви юмруци от яд.

— Виж… слушай… Ние умирахме заради лъжи, векове наред ние умирахме заради лъжи. — Той махна с ръка към бог. — Сега имаме истина, заради която да умираме!

— Не. Хората трябва да умират заради лъжи. Но истината е прекалено ценна, за да умираш заради нея.

Устата на Симони се отвори, а след това се затвори безмълвно, докато той търсеше думите. Най-сетне откри няколко от зората на образованието си.

— Мен са ме учили, че най-хубавото нещо е да умреш за бог — смотолеви той.

— Ворбис казваше това. А той беше… глупак. Можеш да умреш за страната си или за народа си, или пък за семейството си, но за бог би трябвало да живееш — пълноценно и активно, всеки ден от дълъг живот.

— И колко дълго ще продължи това?

— Ще видим.

Брута вдигна поглед към Ом.

— Няма да се показваш вече така?

Глава III стих I. — Не. Веднъж стига.

— Не забравяй пустинята.

II. Няма.

— Върви с мен.

Брута се приближи към тялото на Ворбис и го вдигна.

— Мисля, че те ще акостират на брега от Ефебианската част на укрепленията — каза той. — Няма да използват каменистия бряг, а не могат да използват и скалите. Ще ги срещна там. — Той хвърли поглед на Ворбис. — Някой трябва да го направи.

— Не може да искаш да отидеш сам?

— Десет хиляди няма да бъдат достатъчно. Един може да стигне.

Той слезе по стълбите.

Ърн и Симони го наблюдаваха как се отдалечава.

— Той ще умре — каза Симони. — Няма да остане даже петно мазнина върху пясъка от него. Той се обърна към Ом. — Можеш ли да го спреш?

III. Може И Да Не Мога.

Брута вече беше минал наполовина Мястото.

— Е, ние не го изоставяме — каза Симони.

IV. Хубаво.

Ом също ги гледаше, докато се отдалечават. И в следващия миг вече беше сам, с изключение на хилядите, които наблюдаваха него, струпани по краищата на огромния площад. Мечтаеше си да знае какво да им каже. Ето затова му трябваха хора като Брута. Ето затова на всички богове им трябваха хора като Брута.

— Извинете?

Богът погледна надолу.

V. — Да?

— Хм. Дали не бих могъл да ви продам нещо, а?

VI. — Как Се Казваш?

— Дхблах, боже.

VII. — А, Да. И Какво Искаш?

Търговецът подскачаше притеснено от крак на крак.

— Не би ли могъл да издадеш само една мъничка божа заповед? Нещо за това в сряда да се яде кисело мляко, например? Винаги е много трудно да го пласираш по средата на седмицата.

VIII. — Стоиш Пред Своя Бог И Търсиш Възможности За Бизнес?

— Ами-ии — каза Дхблах, — бихме могли да се споразумеем. С желязото се кове, докато е горещо, както казват инквизиторите. Ха-ха. Двайсет процента? Какво ще кажеш? След разходите, разбира се…

Великият Бог Ом се усмихна.

IX. — Мисля, Че От Теб Няма Да Има Голяма Печалба Като Пророк, Дхблах — каза той.

— Точно така, така. Това е всичко, което искам. Просто се опитвам да свържа двата края, не повече.

Х. — Само Костенурките Трябва Да Бъдат Оставени.

Дхблах наклони глава на една страна.

— Не става, а? — попита той. — Но… огърлици от костенурки… хмм, … брошки, разбира се. От черупка на костенурка…

XI. — Не!

— Извинявай, извинявай. Разбирам какво искаш да кажеш. Добре. Статуи на костенурки. Да-а-а. Мислел съм си за тях. Хубава форма. Случайно дали не би могъл да направиш статуята да се клатушка от време на време, а? Много са добри за бизнес, това клатещите се статуи, де. Статуята на Оссори се клати на всеки Пости на Оссори, най-редовно. Посредством малко бутало, което се задвижва в основата, поне така казват. Но все едно, за пророците е добре.

XII. — Караш Ме Да Се Смея, Малък Пророче. Да Продаваш Костенурки И То На Всяка Цена.

— Да ти кажа право — каза Дхблах, — вече успях да начертая няколко скици…

Ом изчезна. Последва кратък гръм. Дхблах погледна замислено скиците си.

— … но предполагам, че ще трябва да сваля малката фигура от тях — рече той, кажи-речи на себе си.

Сянката на Ворбис се огледа.

— А! Пустинята — каза той. Черният пясък беше абсолютно неподвижен под обсипаното със звезди небе. Изглеждаше студено.

Не беше планирал още да умира. Всъщност… въобще не си спомняше как е умрял…

— Пустинята — повтори той и този път в гласа му се прокрадна нотка неувереност. Никога през целия си живот не беше изпитвал чувство на неувереност. Усещането беше непознато и ужасяващо. Обикновените хора така ли се чувстваха?

Той се овладя.

Смърт беше впечатлен. Малцина бяха хората, които успяваха да го направят, да запазят формата на предишното си мислене и след смъртта.

Смърт не изпитваше удоволствие от работата си. Това беше емоция, която му беше трудно да схване. Но съществуваше и такова нещо като удовлетворение.

— И така — рече Ворбис. — Пустинята. А в края на пустинята…?

— СЪД.

— Да, да, разбира се.

Ворбис се опита да се съсредоточи. Не успя. Усещаше как сигурността му се изпарява. А той винаги е бил сигурен.

Поколеба се, като човек, който отваря вратата към позната стая, но не открива там нищо, освен бездънна яма. Спомените още бяха там. Усещаше ги. Имаха правилна форма. Само дето не можеше да си спомни какви бяха. Имаше един глас… Сигурно ли е, имало ли е глас? Но единственото, което можеше да си спомни, беше звукът на собствените му мисли, които подскачаха из собствената му глава.

Сега трябваше да прекоси пустинята. От какво имаше да се страхува…

Пустинята беше това, което вярваш че е.

Ворбис се вгледа в себе си.

И продължи да гледа.

Падна на колене.

— ВИЖДАМ, ЧЕ СИ ЗАЕТ — каза Смърт.

— Не ме оставяй! Толкова е празно!

Смърт огледа безкрайната пустиня. Щракна с пръсти и доприпка голям бял кон.

— Виждам сто хиляди души — рече той, мятайки се върху седлото.

— Къде? Къде?

— Тук. С теб.

— Аз не ги виждам!

Смърт събра поводите.

— НЯМА ЗНАЧЕНИЕ — каза той. Конят му препусна няколко крачки напред.

— Не разбирам! — изпищя Ворбис.

Смърт се спря.

— МОЖЕ БИ СИ ЧУВАЛ ИЗРАЗА, ЧЕ АДЪТ ТОВА СА ДРУГИТЕ ХОРА?

— Да, да, разбира се.

Смърт кимна.

— С времето — рече той, — ще разбереш, че не е правилен.

Първите лодки заседнаха в плитчините и войниците скочиха във високите човешки бой вълни.

Никой не беше съвсем сигурен кой води флотата. Повечето държави по крайбрежието се мразеха една друга, не в личен смисъл, а просто на един вид историческа основа. От друга страна, колко ръководство беше необходимо? Всеки знаеше къде се намира Омниа. Нито една от държавите във флотилията не мразеше другите повече, отколкото всички заедно мразеха Омниа. Сега беше важно… тя да не съществува.

Генерал Аргависти от Ефеб считаше, че той командва, тъй като, макар и да нямаше най-много кораби, той отмъщаваше за атаката срещу Ефеб. Но Император Борвориус от Тсорт знаеше, че той е главнокомандващ, защото Тсортеанските кораби бяха повече от всички останали. А Адмирал Рхам-ап-Ефан от Джелибейби знаеше, че именно той е главнокомандващ, защото беше от онзи тип хора, които винаги си мислят, че те командват всичко. Единственият капитан, който наистина не си мислеше, че той командва флотилията, беше Фаста Бендж, рибар от една съвсем малка нация от обитаващи блатата номади, за съществуването на които всички останали държави и хал-хабер си нямаха, и малката тръстикова лодка на когото просто се беше оказала на пътя на флотилията, и беше пометена от нея. И тъй като племето му вярваше, че на света има само петдесет и един човека, почиташе един гигантски тритон, говореше много интимен език, който никой друг не разбираше, и никога по-рано не беше виждало метал или огън, той прекарваше по-голямата част от времето като се хилеше неразбиращо.

Явно бяха стигнали до бряг, не с подобаващата кал и тръстики, а състоящ се от съвсем малки песъчинки. Той изтегли малката си тръстикова лодка върху пясъка, седна и загледа с интерес какво ще бъде следващото нещо, което ще направят мъжете с шапки с пера и лъскави като люспи на риба дрехи.

Генерал Аргависти огледа брега.

— Сигурно са ни видели, че идваме — каза той. — Така че, защо ще ни оставят да направим брегово укрепление?

Гореща мараня трептеше над дюните. Появи се точка, която ту растеше, ту се смаляваше в трептящия въздух.

На брега се изсипаха още войници.

Генерал Аргависти прикри очите си срещу слънцето.

— Ей там стои един — каза той.

— Може да е шпионин — каза Борвориус.

— Не виждам как може да е шпионин в собствената си страна — рече Аргависти. — Освен това, ако беше шпионин, щеше да пълзи. По това се познават.

Фигурата беше спряла в подножието на дюните. Имаше нещо особено в нея, което привличаше погледа. Аргависти се беше изправял срещу много вражески армии, и това беше нещо нормално. Но една търпеливо чакаща фигура не беше нещо нормално. Установи, че непрекъснато се обръща назад, за да я погледне.

— Носи нещо — най-накрая каза той. — Сержант? Иди и доведи този човек тук.

Няколко минути по-късно сержантът се върна.

— Каза, че ще ви срещне на средата на брега, сър — доложи той.

— Аз не ти ли казах да го доведеш тук?

— Той не искаше да дойде, сър.

— Ти имаш сабя, нали така?

— Ддассър. Наръгах го малко, но той не пожела да помръдне, сър. А освен това носи и труп, сър.

— На бойно поле? Виж какво, още не сме почнали да изнасяме труповете.

— И… сър?

— Какво?

— Той казва, че май е Ценобиархът, сър. Иска да разговаря за мирен договор.

— О, така ли? Мирен договор? Знаем ги ние мирните договори с Омниа. Иди и му кажи… не. Вземи двама души и го доведете тук.

Брута вървеше между войниците, през организирания хаос на лагера. Би трябвало да се страхувам, помисли си той. Винаги съм се страхувал в Цитаделата. Но не и сега. Това е преминаване през страха и отвъд него.

От време на време някой от войниците го сбутваше. Не е позволено врагът да влезе свободно в лагера ти, та било то и по собствено желание.

Доведоха го пред една паянтова маса, зад която седяха половин дузина дебели мъже, облечени в най-различни военни униформи, както и един дребен мъж с кожа с цвят на маслина, който чистеше риба и се хилеше добродушно на всички.

— Е, добре — каза Аргависти — Ценобиархът на Омниа, а?

Брута пусна тялото на Ворбис върху пясъка. Погледите им го проследиха.

— Аз го познавам… — каза Борвориус. — Ворбис! Някой най-после го е убил, а? А ти ще престанеш ли да се опитваш да ми продадеш рибата си? Знае ли някой кой е този човек? — добави той, посочвайки Фаста Бендж.

— Беше костенурка — каза Брута.

— Така ли? Не съм изненадан. Никога не съм им имал доверие, вечно пълзят насам-натам. Виж какво, казах никаква риба! Той не е от моите хора, знам това. Някой от вашите ли е?

Аргависти раздразнено махна с ръка.

— Кой те изпраща, момче?

— Никой. Сам дойдох. Но бихте могли да кажете, че идвам от бъдещето.

— Ти философ ли си? Къде ти е гъбата?

— Вие сте дошли, за да водите война с Омниа. Не бих нарекъл това добра идея.

— От Омнианска гледна точка, да.

— От всякаква гледна точка. Вие може би ще ни разгромите. Но не всички от нас. И какво ще направите след това? Ще оставите един гарнизон тук? Завинаги? И в последна сметка едно ново поколение ще възнегодува. Защо сте направили това няма да има никакво значение за тях. Вие ще бъдете потисници. Те ще се борят. Дори може да победят. И тогава ще последва нова война. И един ден хората ще кажат: защо не са се оправили още тогава? На брега. Преди да започне всичко. Преди всичките тези хора да умрат. Сега имаме този шанс. Не сме ли късметлии?

Аргависти се облещи срещу него. После сръга Борвориус.

— Какво каза той?

Борвориус, който се оправяше по-добре с мисленето от останалите, каза:

— Ти за предаване ли говориш?

— Да. Ако това е думата.

Аргависти избухна.

— Не можете да направите това!

— Все някой ще трябва да го направи. Моля ви изслушайте ме. Ворбис е мъртъв. Той си е платил.

— Не е достатъчно. А войниците ви? Те се опитаха да плячкосат града ни!

— Вашите войници подчиняват ли се на заповедите ви?

— Разбира се!

— И ако им заповядате, те ще ме накълцат на парчета тук, на място?

— И аз така мисля.

— При това съм невъоръжен — каза Брута.

Слънцето печеше върху неловка пауза.

— Когато казвам, че те биха се подчинили… — започна Аргависти.

— Не сме изпратени тук да преговаряме — внезапно каза Борвориус. — Смъртта на Ворбис не променя нищо съществено. Тук сме, за да се погрижим Омниа да не представлява вече никаква заплаха.

— Тя не е. Ние ще ви изпратим материал и хора да ви помогнат да възстановите Ефиб. И злато, ако искате. Ще намалим обема на нашата армия. И т.н. Считайте ни за победени. Дори ще отворим вратите на Омниа за каквито ще нови религии, които искат да построят свещени храмове тук.

В главата му отекна глас, също като човекът зад гърба ти, който казва: „Сложи червената Царица върху черния Цар“, когато си мислиш, че играеш съвсем сам…

I. Какво?

— Това ще провокира… местната инициатива каза Брута.

II. Други Богове? Тук?

— По крайбрежието ще има свободна търговия. Искам да видя Омниа да заеме мястото си сред другите народи.

III. Чух Те Да Споменаваш Други Богове.

— Мястото ѝ е на дъното — каза Борвориус.

— Не. Това няма да стане.

IV. Може Ли, Ако Обичаш, Да Се Върнем На Въпроса За Другите Богове?

— Бихте ли ме извинили за един момент? — попита Брута, оживено. — Имам нужда да се помоля.

Дори и Аргависти не възрази, когато Брута се отдалечи малко нагоре по брега. Така, както Свети Унгулант се молеше на всеки, който би слушал, в това да си луд имаше положителни неща. Хората се колебаеха дали да те спрат, да не би това да влоши нещата.

— Да? — попита Брута, под сурдинка.

V. Не Си Спомням Никакво Обсъждане На Въпроса За Почитане На Други Богове В Омниа?

— Да, но това ще работи в твоя полза — каза Брута. — Хората много скоро ще разберат, че тези, другите богове, изобщо не струват, нали така? — Той кръстоса пръсти зад гърба си.

VI. Това Е Религия, Момче. Това Не Ти Е Скапана Конкурентна Икономика! Няма Да Подлагаш Твоя Бог На Пазарните Механизми!

— Съжалявам. Ясно ми е, че това може да те притесни…

VII. Да Ме Притесни Ли? Мен? Кой? — Шепа Наконтени Фусти И Мускулести Позьори С Къдрави Бради?

— Чудесно. Разбрахме ли се значи?

VIII. Те Няма Да Просъществуват И Пет Минути!… Какво?

— А сега най-добре да ида и да поговоря още веднъж с онези хора.

Движение сред дюните привлече погледа му.

— О, не — каза той. — Какви идиоти…

Обърна се и отчаяно побягна към разположената на брега флотилия.

— Не! Не е така! Чуйте ме! Чуйте ме!

Но те също бяха видели армията.

Изглеждаше внушителна, може би много по-внушителна, отколкото беше в действителност. Когато се разпространи вестта, че огромна вражеска флотилия е акостирала с намерението сериозно да граби, плячкосва и — тъй като те са от цивилизовани страни — да подсвирква и задява жените и да ги впечатлява с ярките си окървавени униформи, да ги подмамва с безвкусните си, скапани потребителски стоки, и т.н., покажи им излъскано бронзово огледало и ги удря право в главите, та човек би си помислил, че нещо не е наред с местната младеж… тогава хората или се отправят към хълмовете или пък взимат някой удобен, подвижен предмет, който им е под ръка, карат баба си да скрие семейните ценности в чекмеджетата си, и се приготвят за хубава битка.

А най-отпред — желязната каруца. Пара се издигаше от комина ѝ. Ърн трябва отново да я беше привел в движение.

— Глупаво! Глупаво! — крещеше Брута най-общо към целия свят и продължаваше да бяга.

Флотилията вече се строяваше в бойни редици, а командващият я, който и да беше той, с удивление видя, че това очевидно представлява атака само на един човек.

Борвориус го улови точно в мига, когато той щете да се хвърли срещу гора от копия.

— Разбирам — каза той. — Баламосваш ни с приказки, докато войниците ви заемат позиция, а?

— Не! Не съм искал това!

Борвориус присви очи. Не беше преживял многобройните войни през живота си като се държи глупаво.

— Не — рече той, — може би не си го искал. Но това няма значение. Чуй ме, мой невинен малък свещенико. Понякога трябва да има война. Нещата отиват твърде далеч за думи. Има и… други сили. А сега… върни се при хората си. Може би и двамата ще бъдем живи когато всичко това свърши и тогава можем да поговорим. Боят първо, после приказките. Така става, момче. Това е историята. А сега, връщай се.

Брута се обърна назад.

I. Да Ги Поразя Ли?

— Не!

II. Бих Могъл Да Ги Направя На Прах. Само Една Дума Кажи.

— Не. Това е по-лошо и от войната.

III. Но Ти Каза, Че Бог Трябва Да Закриля Хората Си…

— Какво щяхме да бъдем, ако ти заповядам да смажеш честни хора?

IV. Ненадупчени Със Стрели?

— Не.

Омнианците се събираха сред дюните. Една голяма част от тях се бяха струпали около обкованата в желязо каруца. Брута я погледна през мъглата на отчаянието си.

— Не казах ли, че ще ида там сам? — попита той.

Симони, който се облягаше на Костенурката му се усмихна мрачно.

— Стана ли? — попита той.

— Мисля, че… не.

— Знаех си. Жалко, че трябваше сам да го разбереш. Нещата един вид сами искат да станат така схващаш ли? Понякога просто изправяш хората едни срещу други и… с това се свършва всичко.

— Но само ако хората искаха…

— Да. Би могъл да използваш това като божа заповед.

Нещо издрънча и един люк се отвори отстрани на Костенурката. Появи се Ърн, заднишком, с винтов ключ в ръката.

— Какво е това нещо? — попита Брута.

— Машина за водене на бой — отвърна Симони. — Костенурката се движи, а?

— За бой с Ефебианците? — попита Брута.

Ърн се обърна.

— Какво? — попита той.

— Построили сте това… нещо… за да се биете с Ефибианците?

— Ами… не… не — каза Ърн, като изглеждаше объркан. — Ние с Ефебианците ли се бием?

— С всички — отговори Симони.

— Но аз никога… аз съм… аз никога…

Брута погледна към колелата с шипове и острите като бръснач плочи по края на Костенурката.

— Това е устройство, което само се движи — каза Ърн. — Щяхме да го използваме за… искам да кажа… абе, никога не съм искал то да…

— Необходимо ни е сега — каза Симони.

— Кои сме тези „ние“?

— Какво излиза от големия дълъг чучур отпред? — попита Брута.

— Пара — тъпо отвърна Ърн. — Свързан е с обезопасителния клапан.

— О!

— Излиза много гореща — каза Ърн и още повече се спаружи.

— О?

— Всъщност пари.

Погледът на Брута се премести от парната тръба върху въртящите се ножове.

— Много философско — каза той.

— Щяхме да я използваме срещу Ворбис — каза Ърн.

— А сега не я използвате. Ще бъде използвана срещу Ефебианците. Знаеш ли, едно време си мислех, че аз съм глупав, но после срещнах философите.

Симони наруши мълчанието като потупа Брута по рамото.

— Всичко ще се нареди — каза той. — Няма да загубим. В края на краищата — окуражаващо се усмихна той, — Бог е на наша страна.

Брута се обърна. Юмрукът му се изстреля. Това не беше научен удар, но беше достатъчно силен, за да завърти Симони. Той сграбчи челюстта си.

— Защо? Не беше ли точно това, което искаше?

— Ние имаме боговете, които заслужаваме — каза Брута, — а аз си мисля, че не заслужаваме никакви. Глупаво. Глупаво. Най-нормалният човек, когото съм срещал тази година, живее на един прът в пустинята. Глупаво. Мисля, че май трябва да се присъединя към него.

I. — Защо?

— Богове и хора, хора и богове — каза Брута. — Всичко се случва, защото нещата са се случвали и по-рано. Глупаво.

II. — Но Ти Си Избраният.

— Избери си някой друг.

Брута се отдалечи с решителни крачки през парцаливата армия. Никой не се опита да го спре. Стигна до пътеката, която водеше нагоре към скалите и дори не се обърна да погледне към бойните редици.

— Няма ли да наблюдаваш битката? Имам нужда от някой, който да наблюдава битката.

Дидактилос седеше на една скала, подпрял ръце на бастуна си.

— О, здравей — каза Брута горчиво. — Добре дошъл в Омниа.

— Помага, ако погледнеш философски на нещата — каза Дидактилос.

— Но няма никакъв смисъл да се биеш!

— Напротив, има. Чест, отмъщение, дълг и други подобни неща.

— Наистина ли мислиш така? Аз пък си мислех, че се предполага философите да следват логиката?

Дидактилос сви рамене.

— Е, така, както аз виждам нещата, логиката е само начин да си невежа по числата.

— Мислех си, че всичко ще свърши, когато Ворбис умре.

Дидактилос се загледа в своя вътрешен свят.

— Много време е необходимо на хора като Ворбис да умрат. Те оставят ехо в историята.

— Знам какво искаш да кажеш.

— Как е парната машина на Ърн?

— Струва ми се, че е малко разстроен заради нея — отвърна Брута.

Дидактилос се изкиска и тресна бастуна си в земята.

— Ха! Напредва! Всяко нещо си има две страни!

— Би трябвало — каза Брута.

Нещо като златна комета прекоси небето на Свят Диск. Ом се виеше като орел, издигнат от свежестта, от силата на вярата. Във всеки случай, поне толкова, докато траеше тя. Толкова гореща, толкова отчаяна, вярата никога не продължаваше дълго. Човешките мозъци не можеха да я поддържат. Но докато траеше, той беше силен.

Централният връх на Кори Селести се издига от планините на Центъра, десет отвесни мили от зелен лед и сняг, покрити с кулите и кубетата на Дънманифестин.

Там живеят боговете на Диска.

Или най-малкото, всеки бог, който е нещо. И странното е, че макар че са необходими години наред усилия, работа и планиране, докато някой бог се добере дотам, щом веднъж стъпят там, те като че ли не правят нищо друго, освен да пият много и да се впускат в дребна, безобидна корупция. Много системи на управление следват същия най-общ модел.

Играят игри. Обикновено са много прости игри, тъй като боговете лесно се отегчават от сложните неща. Странно е, че докато малките богове могат да имат наум една цел в продължение на милиони години, и всъщност са една цел, то вниманието на големите богове е равно на това на най-обикновен комар.

Ами стилът? Ако боговете на Диска бяха хора, те щяха да си мислят, че три хоросанени патици е доста авангардно.

В края на главната зала имаше двойна врата.

Тя се разтърси от страхотно чукане.

Боговете вдигнаха едва-едва очи от разнообразните си занимания, свиха рамене и се обърнаха на другата страна.

Вратите се отвориха с трясък навътре.

Ом прекрачи през отломките, като се оглеждаше с изражението на някой, който трябва да извърши обиск, но няма много време да го изпълни.

— Така — каза той.

Айо, Богът на Гръмотевиците, вдигна очи от трона си и заплашително размаха чук.

— Кой си ти?

Ом се отправи към трона, сграбчи Айо за тогата и бързо го тресна с чело.

Едва ли има някой, който да вярва още в боговете на гръмотевиците…

— Оу!

— Слушай, приятелче, нямам никакво време да си говоря с някакъв дрисльо в чаршаф. Къде са боговете на Ефеб и Тсорт?

Айо, стиснал нос, махна неопределено някъде към центъра на залата.

— Немъши зъшто дъ правиш тува! — каза той с укор.

Ом се отправи към центъра на залата.

В средата на стаята се намираше нещо, което първоначално приличаше на кръгла маса, а след това се оказа, че е модел на Света на Диска, Костенурката, слоновете и всичко останало, и после по някакъв необясним начин той заприлича на истинския Свят Диск, видян от много, много далеч, и при все това, доближен на съвсем малко разстояние. Нещо около разстоянията не беше съвсем наред, едно чувство за огромно пространство, нагънато за да стане малко. Но вероятно истинският Свят на Диска не беше покрит с мрежа от бляскави линии, кръжащи точно над повърхността. Или може би мили над повърхността?

Ом не го беше виждал преди, но знаеше какво е това. Едновременно и вълна, и частица; едновременно и карта, и мястото, на което е направена картата. Ако се съсредоточеше върху миниатюрния блестящ купол върху миниатюрната Кори Селести, щете без съмнение да види себе си, който гледа към един още по-малък модел… и т.н., чак до точката, в която вселената се навиваше като опашка на амонит — създание, живяло преди милиони години и което никога не е вярвало в никакви богове…

Боговете се бяха скупчили около него и наблюдаваха напрегнато.

Ом избута с лакът една второстепенна Богиня на Изобилието.

Точно над света се носеха зарове, неразбория от малки глинени фигурки и жетони. Хич не трябваше да си всемогъщ, за да разбереш какво става.

— Той бие с носа!

Ом се обърна.

— Аз никога не забравям лице, приятелю. Само си разкарай твойто, ясно? Докато още го имаш.

Той отново се върна към играта.

— ’звинете — каза един глас до хълбока му. Наведе очи и видя много голям тритон.

— Да?

— Не предполага се ти правиш това тук. Без удари. Не тук горе. Такива правила. Искаш борба, твоите човеци бият се срещу негови човеци.

— Ти кой си?

— П’танг-П’танг аз.

— Ти си бог?

— Без съмнение.

— Така ли? Колко вярващи имаш?

— Петдесет и един!

Тритонът го погледна с надежда, а после добави:

— Това много ли? Не мога брои.

Той посочи към една доста грубо оформена фигура на брега в Омниа и каза:

— Но има залог!

Ом погледна към фигурата на малкия рибар.

— Когато той умре, ще имаш петдесет вярващи — каза той.

— Това повече ли или по-малко от петдесет и един?

— Много по-малко.

— Сигурно ли?

— Да.

— Никой не казва ми това.

Няколко дузини богове наблюдаваха брега. Ом смътно си спомни Ефебианските статуи. Богинята с лошо издялания бухал. Да.

Ом се почеса по главата. Това не беше божествено мислене. Изглеждаше по-просто, когато си тук горе. Всичко беше само игра. Забравяше, че не е игра там долу. Хора умираха. Насичаха ги на парчета. Тук горе сме като орли, помисли си той. Понякога показваме на костенурките как да летят.

После ги пускаме.

Той каза най-общо на целия окултен свят:

— Там долу ще умрат хора.

Един Тсортеански Бог на Слънцето дори не си направи труда да се обърне.

— Те са затова — каза той. В ръката си държеше кутия за зарове, която много приличаше на човешки череп с рубини в очните кухини.

— А да — каза Ом. — Забравих го, за момент — Той погледна към черепа, след което се обърна към малката Богиня на Изобилието.

— Какво е това, скъпа? Рог на изобилието? Мога ли да погледна? Благодаря.

Ом изпразни малко от плода. После сръга Бога Тритон.

— Ако бях на твое място, приятелче, щях да намеря нещо дълго и тежко — каза той.

— Едно по-малко ли е от петдесет и едно? — попита П’Танг-П’Танг.

— Същото е — рече Ом твърдо. Погледна темето на Тсортеанския Бог.

— Но ти имаш хиляди — каза Богът Тритон. — Ти се бориш за хиляди.

Ом разтърка чело. Прекарал съм твърде дълго там долу, помисли си той. Не мога да спра да мисля на земно ниво.

— Аз мисля, мисля — започна той, — че ако искаш хиляди, трябва да се бориш за един. Той потупа Соларния Бог по рамото: — Ей, слънчице?

Когато Богът се обърна, Ом стовари рога на изобилието върху главата му.

Това не беше нормален гръм. Той се запъна като срамежлива супернова — огромни цепещи се талази звук, които раздираха небето. Пясък изригна нагоре като фонтан и префуча през проснатите тела, забили лица в брега. Светкавица се промуши надолу и дружелюбен огън лумна от върха на копие и острието на сабя.

Симони вдиша поглед към гърмящата тъмнина.

— К’во по дяволите става? — Той сръга тялото до себе си.

Беше Аргависти. Те се втренчиха един в друг.

В небето изтрещя още една гръмотевица. Вълни се догонваха и застигаха, за да връхлетят върху флотилията. Корпус налиташе с ужасна грациозност върху корпус, като даваше на басовия тон на бурята контрапункта на стенещо дърво.

Счупена мачта тупна тежко в пясъка до главата на Симони.

— Мъртви сме, ако останем тук — каза той. — Хайде.

Те се помъкнаха през пръските и пясъка, между групите свити от страх и молещи се войници, докато не стигнаха до нещо твърдо и полупокрито.

Допълзяха на завет под Костенурката.

Същата идея беше хрумнала вече и на други хора.

Сенчести фигури седяха или лежаха проснати в тъмнината. Ърн седеше унило върху кутията си с инструменти. Долавяше се мирис на чистена риба.

— Боговете се сърдят — каза Борвориус.

— Побеснели са жестоко — рече Аргависти.

— Аз да не би да съм много щастлив — каза Симони. — Богове ли? Ха!

— Не му е сега времето за безбожие — каза Рхам-ап-Ефан.

Навън се изсипа дъжд от грозде.

— За по-хубаво не се сещам — каза Симони.

Парче шрапнел от рога на изобилието се удари и отскочи от покрива на Костенурката, която се завъртя на колелата си с шипове.

— Но защо се гневят на нас? — попита Аргависти. — Правим каквото искат.

Борвориус се опита да се усмихне.

— Богове, а? — рече той. — С тях не може да се живее, без тях пак не може да се живее.

Някой сръга Симони и му подаде мокра цигара. Беше Тсортеански войник. Противно на себе си, той дръпна от нея.

— Хубав тютюн — каза той. — А този, дето ние го отглеждаме, има вкус на камилски изпражнения.

Пусна я на следващата свита фигура.

— БЛАГОДАРЯ ТИ.

Борвориус измъкна отнякъде бутилка.

— Ще идеш ли в ада от една капка спиртно вещество? — попита той.

— Така изглежда — отвърна разсеяно Симони. После забеляза шишето. — О, искаш да кажеш алкохол ли? Аз си помислих за спиритуализма. Най-вероятно. Но кого го е грижа? Заради свещениците така или иначе няма да мога да се приближа до огъня. Благодаря.

— Пусни я насам.

— БЛАГОДАРЯ ТИ.

Костенурката се разтресе от гръмотевица.

— Г’н ѝ’химби бо?

Всички обърнаха очи към парчетата сурова риба и озареното от надежда лице на Фаста Бендж.

— Мога да раздухам малко въглища от огнището оттук — каза Ърн след известно време.

Някой потупа Симони по рамото, като създаде странното усещане за изтръпналост.

— БЛАГОДАРЯ. ТРЯБВА ДА ТРЪГВАМ.

Щом го пое, той усети внезапно втурване на въздух, внезапен дъх във вселената. Огледа се тъкмо навреме, за да види как една вълна издига кораб от водата и го размазва в дюните.

Далечен писък обагри вятъра.

Войниците се облещиха.

— Там долу имаше хора — каза Аргависти.

Симони изпусна шишето.

— Хайде — каза той.

И никой, докато теглеха гредите в устата на бурята, докато Ърн се опитваше да приложи всичко, което знае за лостовете, докато използваха шлемовете си вместо лопати, за, да изкопаят под развалините, ама съвсем никой не попита за кого копае, или пък какъв цвят униформа носят другите.

С вятъра се спусна и мъгла, гореща и наситена с електричество, а морето продължаваше да гърми.

Симони дръпна една мачта и усети, че тежестта намалява, тъй като някой беше хванал другия край.

Вдигна очи и срещна погледа на Брута.

— Не казвай нищо — каза Брута.

— Боговете ни причиняват това?

— Не казвай нищо!

— Трябва да знам!

— По-добре е, отколкото ние сами да си го причиняваме, нали така?

— Още има хора, които така и не слязоха от корабите!

— Никой никога не е казвал, че ще бъде хубаво!

Симони дръпна настрани някакви дъски. Там имаше някакъв мъж, бронята и кожите по него бяха изцапани до неузнаваемост, но все още беше жив.

— Слушай! — каза Симони, докато вятърът го шибаше. — Аз не се предавам! Вие не сте победили! Не бих направил това за никакъв бог, независимо дали съществуват или не! Правя го заради други хора! И престани да се хилиш така!

Чифт зарове паднаха върху пясъка. Искряха и пращяха известно време, а после се изпариха.

Морето се успокои. Мъглата се разпокъса и се стопи в нищото. Вън въздуха все още имаше мараня, но поне слънцето отново се виждаше, та било то и само една по-ярка част в купола на небето.

Още веднъж се появи усещането, че вселената си поема дъх.

Боговете се появиха, прозрачни и колебливи на и извън фокус. Слънцето отрази проблясващи златни къдри, крила и лири.

Когато заговориха, а те заговориха в хор, гласовете им или избързваха, или изоставаха, както се получава винаги, когато група хора се опитват добросъвестно да повторят нещо, което им е било казано да кажат.

Ом също беше в групата и стоеше точно зад Тсортеанския бог на Гръмотевиците с отнесено изражение на лицето. Можеше да се забележи, та било то и само от Брута, че дясната ръка на Бога на Гръмотевиците изчезваше зад гърба му по начин — ако човек въобще може да си представи такова нещо — който подсказваше, че някой я извива до болка.

Това, което боговете казаха, беше чуто от всеки един от воюващите на собствения му език и съгласно собствените му разбирания. С две думи то беше следното:

I. Това Не е Игра.

II. Тук и Сега, Ти си Жив.

И после всичко свърши.

— От теб ще стане добър епископ — каза Брута.

— Аз ли? — попита Дидактилос. — Аз съм философ!

— Хубаво. Крайно време и ние да имаме поне един.

— При това Ефебианец!

— Хубаво. Може да измислиш и по-добър начин да се управлява страната. Свещениците не би трябвало да го правят. Не могат да мислят за това както трябва. Нито пък войниците.

— Благодаря ти — каза Симони.

Седяха в градината на Ценобиарха. Високо над главите им кръжете орел и търсеше нещо, което да не е костенурка.

— Харесва ми идеята за демокрация. Трябва да има някой, на когото никой не вярва — каза Брута. — По този начин всички са щастливи. Помислете за това. Симони?

— Да?

— Правя те началник на Квизицията.

— Какво?

— Искам тя да бъде спряна. И искам да бъде спряна с твърда ръка.

— Искаш да убия всички инквизитори? Правилно!

— Не. Това е най-лесното. Искам колкото се може по-малко убити. Може би само тези, на които им е доставяло удоволствие. Но само те. А сега… къде е Ърн?

Движещата се Костенурка още беше на брега, с колела, зарити в пясъка, брулени от бурята. Ърн се беше чувствал твърде засрамен, за да се опита да я изрови от земята.

— Последното, което си спомням, е, че човъркаше нещо по механизма на вратите — каза Дидактилос. — Нищо не го прави по-щастлив от човъркането на разни неща.

— Да. Ще трябва да потърсим неща, които да го занимават. Напояване. Архитектура. Такива неща.

— А ти какво ще правиш? — попита Симони.

— Ще трябва да пренапиша Библиотеката отвърна Брута.

— Но ти не можеш да четеш и да пишеш — каза Дидактилос.

— Не. Но мога да гледам и да рисувам. Два екземпляра. Единият е за тук.

— Ще има предостатъчно място като изгорим Септатюха — каза Симони.

— Нищо няма да горим. Трябва да се действа разумно — каза Брута. Погледна навън към трептящата ивица на пустинята. Смешно. Никога не се беше чувствал по-щастлив, отколкото се беше чувствал в пустинята.

— И тогава… — започна той.

— Да?

Брута погледна надолу, към селскостопанските земи и селата около Цитаделата. Въздъхна.

— И тогава по-добре да се залавяме да вършим работа — каза той. — Всеки ден.

Фаста Бендж гребеше към къщи замислено.

Беше преживял много хубаво тези няколко дни. Беше срещнал много нови хора и беше продал доста риба. П’танг-П’танг, с по-нисшите си слуги, беше говорил лично с него и го беше накарал да обещае, че няма да повежда война срещу някакво място, което той никога не беше чувал. Беше се съгласил.[15]

Някои от новите хора му бяха показали този удивителен начин да прави светкавици. Удряш един камък с едно парче от това твърдо нещо и получаваш малки късчета светкавица, които падат върху сухите неща, които стават червени и горещи като слънцето. Ако прибавиш още дърва върху него, той ставаше още по-голям, а ако сложиш риба върху него, тя почерняваше, но ако си достатъчно бърз, тя не почерняваше, а ставаше кафява и по-вкусна от всичко, което някога беше опитвал в живота си, макар че това не беше трудно. Бяха му дали и няколко ножа, които не бяха направени от камък и парцали, нито от тръстика, и, общо взето, животът се нареждаше добре за Фаста Бендж и неговия народ.

Не беше сигурен защо много хора биха искали да ударят чичото на Пача Модж с голяма скала, но това определено ускоряваше хода на технологичния прогрес.

Никой, дори и Брута не забеляза, че старият Лу-Тце вече не се навърта наоколо. Да не те забелязват, независимо дали те има или те няма, е съществена част от основния капитал на монасите на историята.

Всъщност, той си беше събрал метлата и планината си — бонсай, и по тайни тунели и заобиколни пътища беше стигнал до скритата долина в централните върхове, където го чакаше абатът. Абатът играеше шах в дългата галерия над долината. В градините бълбукаха фонтани и лястовици летяха насам-натам през прозорците.

— Всичко ли мина добре? — попита абатът, без да вдигне поглед.

— Много добре, господарю — отвърна Лу-Тце. — Макар че трябваше да побутна малко нещата.

— По-добре да не го беше правил — каза абатът и побутна с пръст една пионка. — Ще прекрачиш границата някой ден.

— Това е от историята, която имаме днес — каза Лу-Тце — Всичко е „хафиф“ работа, господарю. Непрекъснато трябва да я скърпвам някак…

— Да, да…

— По онова време имахме далеч по-добра история.

— Нещата винаги са били по-добри, отколкото са сега. Това е в природата им.

— Да, господарю. Господарю?

Абатът вдигна очи леко раздразнен.

— Ъъ… знаете ли, че книгите казват, че Брута умира и следва цял век на ужасни кръвопролития?

— Знаеш, че зрението ми вече не е такова, каквото беше, Лу-Тце.

— Ами… сега не е точно така.

— Само дотолкова, доколкото всичко се нареди както трябва накрая — отвърна абатът.

— Да, господарю — каза монахът на историята.

— Имаш няколко седмици преди следващото си назначение. Защо не си починеш малко?

— Благодаря ви, господарю. Мислех си да ида в гората и да погледам няколко падащи дървета.

— Хубаво упражнение, хубаво упражнение. Винаги мислиш за работата, а?

Когато Лу-Тце си тръгна, абатът погледна към противника си.

— Добър човек — каза той. — Ти си на ход.

Противникът му погледна продължително и сериозно към дъската. Абатът зачака да види каква беше новата измислена дългосрочна и обиколна стратегия. После противникът му тупна една фигура с кокалест пръст.

— ПРИПОМНИ МИ ОТНОВО — каза той, — КАК СЕ ДВИЖАТ МАЛКИТЕ ФИГУРКИ С ФОРМА НА КОНЕ.

Най-накрая Брута умря, при необичайни обстоятелства.

Беше стигнал до дълбока старост, но поне това не беше необичайно в Църквата. Както той казваше, трябва да си намираш работа, всеки ден.

Стана призори и се приближи до прозореца. Обичаше да наблюдава изгрева на слънцето.

Не бяха стигнали да сменят вратите на Храма. Всичко останало настрана, дори и Ърн не беше успял да измисли начин да отстрани странно изкривената купчина разтопен метал. Така че, просто бяха построили стъпала над нея. И след година-две хората го бяха приели и казваха, че това може би е символ. Не символ на нещо определено, но все пак символ. Определено символично.

Но слънцето наистина се отразяваше от медния купол на Библиотеката. Брута си отбеляза наум да попита как върви новото крило. Твърде много оплаквания имаше напоследък от пренаселеност.

Хора идваха отвсякъде да видят Библиотеката. Това беше най-голямата не-магическа библиотека в света. Половината от философите на Ефеб сега живееха тук и дори и Омниа сега успяваше да изфабрикува по един-двама свои философи. Дори и свещениците идваха да прекарат известно време в нея, поради сбирката от религиозни книги. В нея сега имаше хиляда двеста осемдесет и три религиозни книги, всяка една — ако се съди по думите ѝ — единствената книга, която човек е необходимо някога да прочете. Донякъде беше хубаво да ги видиш всичките събрани заедно. Както Дидактилос казваше, трябваше да се засмееш.

Точно докато Брута закусваше, протодяконът, работата на когото беше да му изчита задачите за деня и тактично да проверява дали не си е обул долните гащи отгоре, стеснително го поздрави.

— Ммм? — каза Брута, а овесената му каша падаше от лъжицата.

— Сто години — каза протодяконът. — Откакто минахте пустинята, сър.

— Наистина? Аз пък си мислех, че са, мм, петдесет години? Не може да са повече от шейсет години, момче.

— Ъ, сто години, господарю. Погледнахме в хрониките.

— Наистина ли. Сто години? Цели сто години?

Брута остави много внимателно лъжицата и се загледа в голата бяла стена срещу себе си. Протодяконът се заобръща да види какво гледа Ценобиархът, но там нямаше нищо, освен бялата гола стена.

— Сто години — размишляваше Брута. — Ммм. Божичко. Забравил съм. — Засмя се. — Забравил съм. Сто години, а? Но тук и сега ние…

Протодяконът се обърна.

— Ценобиарше?

Приближи се още по-близо, а кръвта се оттегли от лицето му.

— Господарю?

Обърна се и побягна за помощ.

Тялото на Брута политна напред почти грациозно и се удари в масата. Паницата се преобърна, а овесената каша се изсипа на пода.

И тогава Брута се изправи, без да погледне повече към своя труп.

— Ха. Не те очаквах — каза той.

Смърт престана да се обляга на стената.

— КАКЪВ КЪСМЕТЛИЯ БЕШЕ.

— Но има още толкова много неща да се направят…

— ДА. ВИНАГИ ИМА.

Брута последва мършавата фигура през стената където вместо клозета, който заема далечния край в нормалното пространство, имаше…

… черен пясък.

Светлината беше ослепителна, кристална, в едно черно небе, изпълнено със звезди.

— А! Наистина има пустиня. Всички ли ги чака това? — попита Брута.

— КОЙ ЗНАЕ?

— А какво има на края на пустинята?

— СЪД.

Брута обмисли това.

— Кой край?

Смърт се ухили и се отмести.

Това, което Брута беше помислил за скала в пясъка, се оказа свита на две фигура, стиснала коленете си. Изглеждаше парализирана от страх.

Той се вгледа.

— Ворбис? — попита.

Той погледна към Смърт.

— Но Ворбис умря преди сто години!

— ДА. ТРЯБВАШЕ ДА Я ИЗВЪРВИ СЪВСЕМ САМ. САМ СЪС СЕБЕ СИ. АКО ПОСМЕЕ.

— Той е тук от сто години?

— НАЙ-ВЕРОЯТНО НЕ. ТУК ВРЕМЕТО Е РАЗЛИЧНО. ТО Е… ПО-ЛИЧНО.

— А! Искаш да кажеш, че сто години могат да минат като няколко секунди?

— СТО ГОДИНИ МОГАТ ДА МИНАТ КАТО БЕЗКРАЙНА ВЕЧНОСТ.

Черните като катран очи се впиха умоляващо в Брута, който посегна механично, без да мисли… после се поколеба.

— ТОЙ БЕШЕ УБИЕЦ — каза Смърт. — И СЪЗДАТЕЛ НА УБИЙЦИ. МЪЧИТЕЛ. БЕЗ СТРАСТ. ЖЕСТОК. КОРАВОСЪРДЕЧЕН. БЕЗМИЛОСТЕН.

— Да, знам. Това е Ворбис — каза Брута. Ворбис променяше хората. Понякога ги променяше в мъртъвци. Но винаги ги променяше. Това беше неговата победа.

Той въздъхна.

— Но аз съм си аз — каза той.

Ворбис се изправи неуверено и последва Брута през пустинята. Смърт ги гледаше как се отдалечават.

Информация за текста

© 1992 Тери Пратчет

© 1996 Мирела Христова, превод от английски

Terry Pratchett

Small Gods, 1992

Сканиране: Александра, 2008

Разпознаване и редакция: Борис Иванов, 2008

Публикация

Тери Пратчет. Малки богове

Английска. Първо издание

Издателска къща Вузев, София, 1996

Преводач: Мирела Христова

Редактор: Владимир Зарков

ISBN 954-422-039-9

Свалено от „Моята библиотека“ [http://chitanka.info/text/8304]

Последна редакция: 2008-06-27 19:50:18

1

Или пък, ако вярвате в Омнианството, Полюса

2

Които бяха „Един размер става за всички“, в разновидности „затегни гайките“

3

Или би го направил. Ако беше там. Но не беше. Така че не би могъл.

4

Необходими са четиридесет човека стъпили на земята, за да задържат един с глава във въздуха.

5

В книгите на Тери Пратчет смъртта е в мъжки род, бел. пр.

6

Думите са лакмусовата хартия на съзнанието. Ако се озовете във властта на някой, който ще използва хладнокръвно думата „почни“, много бързо се преместете някъде другаде. Но ако каже „Влез“, не спирайте даже да си съберете багажа.

7

(ит.) полугласно, шепнешком — бел. пр.

8

Стига да не е беден, чужденец или лишен от това право поради лудост, глупост или факта, че е жена.

9

avis domestica — домашна птица.

10

Corvus — свраки, бел. пр.

11

т.е. преди обитателите да са пуснали козите да опасат навсякъде. Нищо не може да направи по-голяма пустиня от една коза.

12

Но недостатъчни.

13

Като много ранни мислители, и Ефибианците вярваха, че мислите се раждат в сърцето и че мозъкът е просто съоръжение за охлаждане на кръвта.

14

Непреводима игра на думи — „goat“ — „коза“ и „god“ — „бог“, англ. бел. пр.

15

Народът на Фаста Бендж нямаше дума за война, тъй като те нямаше с кого да воюват, а и животът сам по себе си беше достатъчно труден. Думите на П’Танг-П’танг бяха стигнали до съзнанието му като: „Спомняш ли си когато Пача Модж удари чичо си с голяма скала? Нещо такова, само че по-лошо“.

Content

Тери Пратчет
Малки богове

Информация за текста

1