Тери Пратчет

Господари и господарки

Бележка на автора

Повечето книги за Света на Диска, общо взето, са самостоятелни и завършени. Ако ги четете в някаква поредност, това помага, но не е чак толкова важно.

Тази е различна. Не мога да пренебрегна предишните случки. Баба Вихронрав се появи за пръв път в „Еманципирана магия“. По-късно, в „Посестрими в Занаята“, тя стана неофициална предводителка на малко вещерско сборище, в което участваха безгрижната, твърде опитна в брачния живот Леля Ог и младата Маграт — онази с червения нос, несресаната коса и склонността да се лигави за дъждовни капчици, розички и мустачета на котенца.

Историята не се различаваше особено от сюжета на една всеизвестна пиеса за шотландски крал. Накрая Верънс II седна на трона в малката планинска и гориста страна Ланкър.

Строго погледнато, не би трябвало да е така, защото поне формално не беше наследник на короната. Вещиците обаче прецениха, че той май най-добре ще се справи с работата, а и както те обичат да казват, добре е всичко, което свършва добре. Освен това Маграт стигна до колебливо Разбирателство с Верънс… Доста колебливо, защото и двамата са прекалено срамежливи — когато се срещнат, незабавно забравят какво са имали намерение да споделят. Успеят ли да изрекат нещо все пак, разбират го накриво и се обиждат. Твърде много време отделят да се чудят какво ли си мисли другият. Може и да е любов или поне най-поносимото й подобие.

„Вещици в чужбина“ описва как трите трябваше да прекосят половин континент, за да се опълчат срещу феята-кръстница (която направи на Провидението неустоимо съблазнително предложение).

Това е разказ за случилото се, след като те се върнаха у дома.

ЧЕТЕТЕ НАТАТЪК…

Сега четете нататък…

Но откога ли започва историята?

Има съвсем малко начални точки. О, да, някои неща приличат на начало. Завесата се вдига, първата пешка прави ход, отеква първият изстрел[1]… но това не е началото. Пиесата, играта, войната са само малки прозорчета в плътния поток от събития, който може да се простира и хилядолетия назад в миналото. Важното е, че винаги има и нещо преди тях. Неизменно си имаме работа с „Четете нататък“.

Значителни количества човешка изобретателност са вложени в търсенето на крайното Преди.

Настоящото състояние на знанията ни може да се обобщи така:

В началото бе нищото и то избухна.

Други теории за първоначалната отправна точка ни представят богове, които създали Вселената от ребрата, карантиите и тестисите на своя баща[2]. Има ги в изобилие. Интересни са не с това, което ви казват за космологията, а какво ви подсказват за хората. Ей, хлапета, как мислите — от кой орган е направен вашият град?

Но тази история започва в Света на Диска, който се носи из пространството върху четири гигантски слона, стъпили върху колосална костенурка, и не е сътворен от никакви части на ничии тела.

Но кога да започнем?

Преди хиляди години ли? Когато страхотен нажежен поток от камънаци налетял с вой от небето, издълбал огромна яма в планината Меден рудник и изравнил със земята дърветата двайсетина километра околовръст?

Джуджетата изровили отломките, защото се състояли от някакъв вид желязо. Противно на общоприетите схващания, джуджетата го обичат повече от златото. Само че макар да се намира повече желязо, отколкото злато, за него е по-трудно да се измислят песни. Джуджетата си го обичат.

Тъкмо това свойство съдържали камъните. Любовта към желязото. Толкова силна обич, че привличала всичко, направено от този метал. Трите джуджета, които се натъкнали на първия небесен камък, успели да се освободят чак когато се измъкнали от панталоните на плетените си брони.

Ядрата на множество светове са от желязо. Светът на Диска обаче има ядро, колкото и една палачинка го има.

Ако сте на Диска и направите заклинание на игла, тя ще се завърти към Главината, където магическото поле е най-силно. Това е.

Но на световете, замислени от по-оскъдно въображение, иглата се върти заради любовта към желязото.

По онова време хората и джуджетата имали отчаяна нужда от любовта към желязото.

А сега превъртете лентата няколко хилядолетия напред и я спрете петдесетина години преди вечно изплъзващото се настояще. Вече сме в хълмиста местност и виждаме тичаща девойка. Най-точно казано, тя не бяга от нищо, нито пък се е устремила нанякъде. Просто тича, за да изпреварва един момък. Разбира се, не прекалено бързо, за да не му омръзне. Изскача измежду дърветата и хуква по обраслата с шавар долина, където на малко възвишение стърчат камъните.

Не са по-високи от човешки ръст, нито пък по-широки от някой охранен шишко.

И незнайно защо изглеждат невзрачни. Въображението подсказва, че ако ще има каменен кръг, до който да не припарваш, той трябва да се състои от грамадни неприветливи монолити с дебели дялани напречници и от древни олтари, които сякаш още пищят от мрачните спомени за кървави жертвоприношения. А не тези скучни късички парчета.

Ще се окаже, че този път девойката малко се е увлякла в пъргавината. Засменият млад преследвач ще се загуби, ще му писне и накрая ще се затътри сам към града. В момента тя още не знае а спира и разсеяно нагласява цветята, които е вплела в косата си. Такова настроение вдъхва следобедът.

Знае за камъните. Не че някому казват нещо за тях. И на никого не заръчват да не ги доближава, защото хората, предпочитащи да си мълчат за камъните, са наясно колко могъщо привличат забраните. Просто… никой не ходи там. Особено ако е мило момиче.

Но пред нас не е мило момиче, поне в общоприетия смисъл на израза. Например не е красавица. Очертанията на челюстите и извивката на носа й при подходящо настроение и определена гледна точка могат да бъдат наречени хубавички от някой добродушен лъжец. Освен това личат искрици в очите, обикновено присъщи на онези, които вече знаят, че са по-умни от почти всички наоколо, но още не са научили колко по-умно е да не позволят на околните да се досетят за този факт. Съчетан с носа, погледът й придобива пробивна сила, която може да смути сериозно. Такова лице не те настройва разговорчиво. Само да си отвориш устата и в теб се фокусират пронизващо очи, които заявяват: „Дано изречеш нещо интересно, иначе…“ В момента осемте каменни дребосъка на хълм-чето са подложени на същия пронизващ поглед.

„Хъм…“ Тя ги доближава внимателно. Не с предпазливостта на заек, готов да побегне. По-скоро с дебнещите стъпки на ловец.

Опира ръце на хълбоците си, доколкото ги има.

В препеченото лятно небе пърха чучулига. Няма други звуци. И надолу в малката долина, и нагоре из склоновете цвърчат щурци, бръмчат пчели, изобщо тревата си шумоли. Но около камъните винаги е тихо.

— Тук съм — произнася девойката. — Покажи се. Насред кръга се появява тъмнокоса жена в червена премяна. Камъните не ограждат място дори колкото хвърлей камък, а фигурата сякаш идва отдалеч.

Други биха избягали, но не и девойката. Любопитството на жената в кръга се пробужда на часа.

— Значи си истинска.

— Разбира се. Как се казваш, момиче?

— Есмерелда.

— И какво искаш?

— Нищо.

— Всеки иска нещо. Иначе защо си дошла тук?

— Само исках да проверя дали си истинска.

— За теб — несъмнено… Имаш остър поглед.

Девойката кима. И запратен с все сила камък би отскочил от гордостта й.

— Щом вече си се уверила — подхваща жената в кръга, — какво искаш всъщност?

— Нищо.

— Нима? Миналата седмица отиде чак в планините отвъд Меден рудник, за да говориш с троловете. От тях пък какво искаш?

Девойката скланя глава на една страна.

— И как узна, че го направих?

— Ами то е на самата повърхност в ума ти, момиче. Всеки би могъл да го види. Всеки, който има… остър поглед.

— Някой ден и аз ще мога — самодоволно споделя девойката.

— Кой знае? Може би. Та какво искаше от троловете все пак?

— Ами… да си поприказвам с тях. Да знаеш, те си мислят, че времето тече назад. Тъй било, защото можело да се погледне в миналото, а…

Жената в кръга се разсмива.

— Но те са същите като глупавите джуджета! Само се захласват по разни камъчета, в които няма нищо интересно.

Девойката вдига едното си рамо, като че възразява безмълвно — камъчетата са пълни с недоловимо интересни неща.

— Ти защо не можеш да излезеш от кръга? За миг проличава, че въпросът е неуместен.

Жената старателно не му обръща внимание.

— Бих ти помогнала да откриеш доста повече от някакви си камъчета.

— Не можеш да излезеш от кръга, нали?

— Позволи ми да ти дам всичко, за което жадуваш.

— Аз мога да ходя където си искам, а ти си натикана в този кръг — упорства девойката.

— Можеш ли?

— Когато стана вещица, ще мога да ходя навсякъде.

— Само че никога няма да станеш вещица.

— Какво?!

— Казват, че не слушаш. И си сприхава. И не знаеш що е дисциплина.

Девойката отмята глава.

— О, и туй ли си дочула, а? Че какво друго да разправят? Но аз ще стана вещица, пък те да си приказват каквото си щат. Мога и сама да се уча. Няма нужда да слушам сбирщина изкуфели старици, които никога не са живели като хората. И да знаеш, госпожо от кръга, че ще бъда най-свястната вещица, дето някога се е срещала по света.

— Сигурна съм, че ще успееш… с моя помощ. Струва ми се, че онзи твой младеж те търси — меко добавя жената.

Поредното движение с едно рамо — младежът да я търси цял ден, ако ще.

— Ще успея, нали?

— Можеш да бъдеш велика вещица. Можеш да бъдеш каквато поискаш. Ела в кръга и ще ти покажа.

Девойката доближава още малко и се поколебава. Има нещо в гласа на жената. Усмивката е приятна и дружелюбна, но гласът е… твърде отчаян, настойчив, гладен.

— Аз и сама научавам много… — Веднага пристъпи между камъните! Девойката се двоуми.

— Откъде да знам, че…

— Времето на кръговете почти изтече! Помисли още какво можеш да научиш! Ела сега!

— Но…

— Влез!

Само че това е било преди много време, в миналото[3]. И коравата опърничава девойка е…

…по-стара.

Вледенена земя…

Но не и зимна, защото в такъв случай би трябвало да предположим, че по-рано е имало есен, а някой ден ще настъпи пролетта. Тук ледовете не са временни.

Трима конници на заснежения склон гледаха надолу към кръга от осем камъка, които от тази страна бяха доста по-големи.

Бихте могли да позяпате фигурите известно време, преди да доловите какво в тях не е наред… тоест още по-смахнато от дрехите им. Горещият дъх на конете им увисваше задълго в смразения въздух. Но не и техният.

Средният конник, жена в червени одежди, промълви:

— Този път не ще има поражение. Земята ще ни приветства с добре дошли. Непременно е намразила човеците досега.

— Но имаше вещици — смънка друг конник. — Помня вещиците.

— О, да. Някога. Но сега… Горките. Горкичките. Почти не им е останала сила. И може да им се подсказва. Податливи съзнания. Промъквах се, миличък. Обикалях нощем. Знам какви вещици имат. Остави ги на мен.

— Помня вещиците — настоя и третият конник. — Съзнания като… като метал.

— Вече не. Казах, оставете ги на мен. — Кралицата се усмихна благо на каменния кръг. — После ги вземете. За себе си бих предпочела смъртен съпруг. По-особен смъртен. Заради единението на световете. За да им покажа, че този път оставаме завинаги.

— На Краля няма да му хареса.

— А това кога е имало значение?

— Никога, господарке.

— Сега е времето, Ланкин. Кръговете се разтварят. Скоро ще се завърнем.

Вторият конник се опря напрегнато върху седлото.

— И ще мога отново да тръгна на лов. Кога? Кога?!

— Скоро — отвърна Кралицата. — Скоро.

Тъмата на тази нощ не можеше да се обясни само с липсата на луна и звезди. Такъв мрак сякаш се просмуква от другаде — толкова е гъст и осезаем, че сигурно бихте успели да сграбчите в шепата си въздуха и да изстискате нощта от него.

От такава чернилка овцете прескачат оградите, а кучетата се свиват в колибките си.

Но вятърът беше топъл и по-скоро шумен, отколкото силен — виеше из гората и хленчеше в комините.

В подобна нощ нормалните хора се завиват презглава, защото се досещат, че понякога светът принадлежи не на тях, а на нещо друго. Сутринта отново ще е човешки свят. С откършени клони, тук-там със съборени керемиди, но ще е човешки. Засега… по-добре да се свиеш под юргана…

Един мъж обаче будуваше.

Джейсън Ог, майстор в ковашкия занаят и конското знахарство, натисна веднъж-дваж духалото на пещта, колкото да се намира на работа, и пак приседна на наковалнята. Тук винаги беше топло, ако ще вятърът да свири под стрехите.

Джейсън Ог можеше да подкове всяка твар. И още как! Веднъж на майтап му донесоха мравка и той остана в ковачницата цяла нощ, работеше с лупа и наковалня колкото връх на карфица. Мравката още беше някъде наоколо, понякога чуваше тихото й трополене по пода.

Но тази нощ… Тъй или иначе щеше да си плати наема. Разбира се, беше собственик на ковачницата. Тя се предаваше от поколение на поколение. Но в една ковачница има не само тухли, хоросан и желязо. Не знаеше как да нарече това, обаче го имаше. Беше разликата между майстора и оногова, който просто огъва метала в чудновати форми, за да си изкара прехраната. Имаше нещо общо с желязото. И с възможността да си ненадминат в занаята. Един вид наем.

Веднъж татко му го отведе настрана и му обясни на четири очи какво трябва да върши в такива нощи.

„Тогава ще се случва — и ще познаеш кога се случва, без да ти подсказват — някой да доведе кон за подковаване. Накарай го да се почувства като у дома си. Подкови коня. Не оставяй ума си да се лута насам-натам. И гледай да не мислиш за друго освен за подковите.“ Джейсън бе свикнал отдавна с тези нощи.

Вятърът набра сила и отнякъде заскрибуца изтръгнато дърво.

Резето изтропа.

После някой почука на вратата. Веднъж. И втори път.

Джейсън Ог сложи на главата си превръзката за очи. Важно е, бе казал татко му. Така не се разсейваш.

Дръпна резето.

— Добре дошъл, гусине.

— БУРНА НОЩ.

Ковачът надуши миризмата на мокър кон, чу да пристъпят копита.

— Чайникът е на огнището, а нашта Дрийн ни изпече бисквити. Ей там са, в кутията, дето пише „Сувениръ от Анкхъ-Морпоркъ“.

— БЛАГОДАРЯ. НАДЯВАМ СЕ, ЧЕ ТЕ ЗАВАРВАМ В ДОБРО ЗДРАВЕ.

— Ами да, гусине. Приготвих подковите. Няма да ви бавя. Знам, че… такова, доста сте зает.

Бе наредил инструментите, подковите и гвоздеите на тезгяха до наковалнята. Изтри длани в престилката си, взе пилата и се зае с работата. Не му допадаше много да слага подковите студени, но беше в занаята от десетгодишен. Пипаше по усет.

Пък и охотно би признал, че по-послушен кон не познаваше. Жалко, че тъй и не го видя досега. Сигурно беше чудесно животно…

Но татко му бе казал — не смей да поглеждаш.

Чу бълбукането на чайника, после звъна на лъжичката в чашата, накрая и лекото тракане от оставянето й настрана.

„Никакъв звук — бе казал татко му. — Ако не ходи и не говори, нищичко няма да чуеш. Не мляска с уста, такива ми ти работи. Не диша… А, да не забравиш и другото. Като свалиш старите подкови, няма да ги мяташ в ъгъла, та да ги стопиш с другите железарии. Ще ги държиш отделно. Ще ги топиш отделно. В отделна пота — само за тях. От това желязо ще правиш новите подкови. Каквото щеш върши, ама не ги слагай на друга живинка.“ Е, Джейсън един път запази непокътнати старите подкови. С тях участваше в състезанията по хвърляне на подкови на селските панаири. Нито веднъж не загуби. Накрая взе да се изнервя, вече рядко ги сваляше от пирона зад вратата.

От вятъра ту прозорецът се разклащаше в рамката, ту жаравата в огнището припукваше. По кратката тупурдия наблизо, съпроводена с кудкудякане, пролича, че курникът в края на градината временно е напуснал земята.

Собственикът на клиента си наля още една чаша чай.

Джейсън дооправи копитото и го пусна. Протегна ръка, конят застана по-удобно и му подаде последното копито за подковаване.

Да, такива коне има един на милион. Или са още по-редки.

Свърши си работата. Чудно. Май никога не му отнемаше много време. Джейсън нямаше как да погледне часовника, но го тормозеше подозрението, че подковаването, което уж се проточваше почти час, в същото време не траеше повече от две-три минути.

— Ето. Готово.

— БЛАГОДАРЯ. ТРЯБВА ДА ТИ КАЖА, ЧЕ БИСКВИТИТЕ СА МНОГО ВКУСНИ. КАК СЛАГАТ В ТЯХ ШОКОЛАДОВИТЕ ПАРЧЕНЦА.

— Де да знам, гусине — отвърна Джейсън вторачен във вътрешната страна на превръзката.

— АМИ ПИТАМ, ЗАЩОТО ШОКОЛАДЪТ БИ ТРЯБВАЛО ДА СЕ СТОПИ ПРИ ПЕЧЕНЕТО. СПОРЕД ТЕБ КАК ГО ПРАВЯТ?

— И туй ще да е тайна на занаята. Не си вра носа в таквиз работи.

— БРАВО НА ТЕБ. МНОГО МЪДРО. АЗ ТРЯБВА ДА…

Не можеше да не попита. Поне щеше да знае, че е задал въпроса.

— Гусине?…

— ДА, ГОСПОДИН ОГ?

— Върти ми се една питанка в главата…

— ДА, ГОСПОДИН ОГ?

Джейсън плъзна език по устните си.

— Ако взема, че… махна превръзката, какво ще видя?

Най-сетне го направи.

Чаткането по плочите и повеят го подсетиха, че посетителят е застанал пред него.

— ТИ ВЯРВАЩ ЧОВЕК ЛИ СИ, ГОСПОДИН ОГ?

Джейсън поумува. Ланкър не бе затънал до колене в религии, тъй да се каже. Имаше Скитници от Деветия ден, имаше и Правоверни офлианци, а по закътаните поляни се срещаха олтари на разни малки богове. Само че той не изпитваше потребност да се занимава с тях, досущ като джуджетата. Желязото си е желязо, огънят — огън. Улисаш ли се в метафизиката, набързо ще си премажеш пръстите с чука.

— В КАКВО ВЯРВАШ ИСТИНСКИ ТОЧНО СЕГА?

Джейсън си мислеше, че говорещият е на една педя от него и ако протегне ръка, ще го пипне…

Усещаше миризма. Не беше неприятна. Едва се долавяше. Като въздуха в запустели стаи. Ако вековете имаха някакъв дъх, по-старите сред тях щяха да миришат така.

— ГОСПОДИН ОГ?

Джейсън преглътна.

— Ами, гусине, точно сега… истински вярвам ей в тая превръзка на очите ми.

— БРАВО НА ТЕБ. БРАВО. АМИ… ВРЕМЕ Е ДА СИ ВЪРВЯ.

Резето изчегърта, вратата изтрещя, тласната от вятъра, и по калдъръма затропаха подкови.

— КАКТО ВИНАГИ СИ СВЪРШИЛ РАБОТАТА СИ ПРЕВЪЗХОДНО.

— Благодарско, гусине.

— КАЗВАМ ГО КАТО ЕДИН ЗАНАЯТЧИЯ НА ДРУГ.

— Благодарско, гусине.

— ПАК ЩЕ СЕ ВИДИМ.

— Да, гусине.

— КОГАТО КОНЯТ МИ ПАК ИМА НУЖДА ОТ ПОДКОВАВАНЕ.

— Да, гусине.

Джейсън побърза да затвори вратата. Залости я, макар че… едва ли имаше смисъл.

Такава беше договорката — подковаваш всичко, което ти доведат, ама всичко. И за отплата наистина можеш да подковеш всичко. В Ланкър от незапомнени времена имаше ковач и се знаеше, че той е сред най-великите майстори в занаята.

Древна договорка, свързана някак с желязото.

Вятърът отслабна и само шептеше към хоризонта, когато слънцето се показа.

Тук бяха полята с октаринова трева. Добра почва за посев, особено за зърно.

Ето цяла нива, която се полюшва кротко между синорите. Не е кой знае колко голяма. Нито пък забележителна с нещо. Най-обикновена нива с жито… освен през зимата, когато я обитаваха само гълъби и гарги.

Вятърът стихна.

А житните класове пак се полюшваха, но не в нормалните вълни, гонени от повеите. Тези плъзваха от средата като кръгове от хвърлен във вода камък.

Въздухът засъска и се изпълни с гневно бръмчене.

В средата на нивата зеленото жито зашумоля и полегна.

И образува кръг.

А в небето пчелите се събираха на гъст рой и жужаха сърдито.

Оставаха броени седмици до най-дългите летни дни. Кралството Ланкър дремеше в жегата, спуснала трепкаща пелена върху гори и ливади.

В небето се появиха три точки.

И след малко станаха различими — три жени, яхнали метли. Полетът им напомняше за прословутите три гипсови патета.

Вгледайте се внимателно в тях.

Първата — нека я наречем предводителката — седи изправена като дъска и се опълчва срещу съпротивлението на въздуха. Май побеждава в този спор. Чертите на лицето й се набиват на очи и заелужават да бъдат наречени хубави. Никой обаче не би казал, че е красавица, освен ако не иска носът му да порасне с три стъпки заради лъжата.

Втората е тантуреста и кривокрака. Лицето й е като ябълка, забравена в шкафа, и носи изражение на почти смъртоносно добродушие. Тя свири на банджо и — понеже не се сещаме за по-уместна дума — пее. В текста на песента често се споменава някакъв таралеж.

За разлика от метлата, принадлежаща на първата дама, която е обременена с една-две торби, на тази й тежат нещица като плюшени червени магаренца, тирбушони във формата на пикаещи момченца, бутилки вино в плетени кошнички и други международно признати белези на културата. Сред тях е сгушен най-смрадливият и злонамерени котарак в света, който засега спи.

Третата — и несъмнено последната — ездачка на метла е и най-младата. За разлика от първите две, които с облеклото си напомнят врани, тя носи дрехи в ярки весели цветове, които не й отиват в момента и вероятно не са й подхождали дори преди десетина години. Тя се рее във въздуха някак добронамерено и обнадеждено. Има цветя в косата си, леко повехнали също като нея.

Трите вещици пресичат границата на кралство Ланкър и скоро се озовават над самия град Ланкър. Спускат се към планинските ливади отвъд и скоро кацат до побит камък, който между другото отбелязва и пределите на териториите им.

Завръщат се.

И отново всичко е наред.

За около пет минути.

В клозета имаше язовец.

Баба Вихронрав го сръга с метлата, той схвана намека и се махна тромаво. Тогава тя взе ключа от пирона до екземпляра на миналогодишни: „Алманахъ и календаръ“ и пое по пътеката към къщата си.

Цяла зима далеч оттук! Значи се е натрупала доста работа. Да си прибере козите от господин Скиндъл, да изгони паяците от комина, да извади жабите от кладенеца и изобщо да се захване отново с чуждите работи, защото не се знае какво ще им щукне на хората, ако няма наблизо вещица да ги наглежда…

Но първо можеше да поседне и да си вдигне краката нависоко за около час.

Оказа се, че в котлето има гнездо на червеношийки. Птичките се бяха вмъкнали през едно счупено стъкло на прозореца. Тя внимателно изнесе котлето и го закрепи над вратата, за да не го докопа някоя невестулка. Сгря вода в тенджерка.

После нави часовника. Вещиците нямат кой знае каква нужда от часовници, но Баба го държеше заради тиктакането. Така къщата имаше обитаем вид. Бе принадлежал на майка й, която го навиваше всеки ден.

Не се изненада, когато майка й умря, преди всичко защото Есме Вихронрав беше вещица, значи предусещаше бъдещето, но и защото вече бе натрупала опит в лечителството и разпозна признаците. Затова успя да се подготви и изобщо не плака чак до другия ден, когато часовникът спря точно насред помена. Тогава изтърва блюдото с ролца от шунка, наложи се да поседи насаме в клозета, за да не я види никой.

Вече беше време да поумува и за такива неща. Време да помисли за миналото…

Часовникът тиктакаше. Водата вреше. Баба Вихронрав извади торбичка чай от оскъдния багаж на метлата си и изплакна чайничето.

Огънят се разгоря хубаво. Полека се разнасяше влажният хлад на дома, останал пуст месеци наред. Сенките се удължаваха.

Време беше да помисли за миналото. Вещиците предусещат бъдещето. А скоро трябваше да се заеме и със собствените си дела…

В този миг тя погледна през прозореца.

Леля Ог усърдно пазеше равновесие върху табуретката, докато прокара пръст по гардероба. Внимателно погледна пръста си. Едва ли не сияеше.

— Хъмммф… — проточи тя. — Като гледам, горе-долу е чисто.

Снахите й се разтрепериха от облекчение.

— Е, дотук, де — добави Леля.

Трите млади жени пак се скупчиха в ням ужас.

Отношенията със снахите бяха единственото петно в иначе добродушния й характер. Със зетьовете беше друго — помнеше имената им, дори рождените им дни. Те се присъединяваха към семейството като пораснали пилета, притулени под крилото на квачка. А всяко внуче беше същинско съкровище. Но жената, която е проявила неблагоразумието да се омъжи за някой от синовете на Леля Ог, би трябвало да се примири с психическия тормоз и смиреното слугуване.

Леля Ог не домакинстваше. Тя беше причината други да домакинстват наоколо.

Слезе от табуретката и грейна насреща им.

— Доста спретнато сте поддържали. Браво на вас. — Усмивката й избледня. — Я, ами под леглото в стаята за гости? Още не съм гледала там, нали?

Дори инквизиторите биха я прогонили от редиците си заради навика да гаднее прекомерно.

Обърна се — още членове на семейството се вмъкваха в стаята. Лицето й се разкриви в омаяната усмивка, с която винаги посрещаше внучетата.

Джейсън Ог избута напред най-малкия си син — четиригодишния Пюзи Ог, който държеше нещо.

— Какво си имаш? — изгука Леля Ог. — Покажи на бабка. — Пюзи протегна ръце към нея. — Олеле, ама ти наистина си…

Случи се в този миг и на това място, точно пред очите й.

Стигнахме и до Маграт.

Бе отсъствала оттук осем месеца.

Сега у нея се надигаше безпокойство, формално погледнато, беше сгодена за крал Верънс II. Е… не точно сгодена в тесния смисъл на думата. Но беше почти убедена, че имат негласно споразумение, в което годежът се подразбира. Вярно, Маграт все му повтаряше, че тя е свободен дух и изобщо не иска да се обвързва по какъвто ще да е начин. Разбира се, точно така си беше… донякъде… но… …цели осем месеца я нямаше. Всичко би могло да се случи за осем месеца. Трябваше да се прибере направо от Генуа, обаче другите две се впуснаха в развлечения.

Тя избърса праха от огледалото и се разгледа придирчиво. Да, беден материал за работа… Каквото и да стореше с косата си, стигаха и три минути за да се оплете наново като градински маркуч, зарязан в бараката[4]. Бе си купила и нова зелена рокля, но премяната, която изглеждаше чудесно върху гипсовия манекен, приличаше на свит чадър върху нейната снага.

А Верънс царуваше от осем месеца. Разбира се Ланкър беше толкова малко кралство, че човек имаше нужда от задграничен паспорт, за да се протегне хубавичко след сън. Все пак той си беше същински крал. А същинските крале имат свойството да привличат млади жени, които търсят възможности за кариера в монархическата професия.

Направи с роклята най-доброто, на което беше способна, и отмъстително прокара четката през косата си.

После тръгна към замъка.

Със задълженията на стража в Ланкърския замък се заемаше онзи, който нямаше нищо друго за вършене. Днес пазеше Шон Ог, най-младият син на Леля Ог, нахлузил плетена ризница не по мярка. Когато Маграт го подмина със ситни стъпки, той зае стойка мирно, както си я представяше. После пусна копието и хукна подир нея.

— Госпожице, може ли мъничко по-бавно?

Изпревари я, взе на бегом стъпалата до вратата, сграбчи тръбата, окачена на връвчица, и я наду в любителски опит за фанфарно приветствие. И отново изпадна в паника.

— Почакайте ей тук, госпожице… Само пребройте до пет и почукайте.

Шмугна се през вратата и я затръшна. Маграт почака, хвана чукалото и потропа. Миг-два по-късно Шон отвори. Беше зачервен и с надяната отзад напред напудрена перука.

— Моооля? — изрече, придавайки си безуспешно вид на иконом.

— Забравил си шлема под перуката — опита се да му помогне тя.

Шон се омърлуши, а очите му се помъчиха да видят какво има на главата си.

— Всички други да не пластят сено? — сети се Маграт.

Той вдигна перуката, свали шлема, пусна перуката на главата си и разсеяно нахлупи шлема отгоре.

— Да, а господин Спригинс — икономът де — пак остана в леглото заради болежките си. Само аз съм, госпожице. Пък трябва вече да готвя вечерята, щото на госпожа Скорбик малко й е зле.

— Няма нужда да ме въвеждаш в замъка — предложи Маграт. — Добре се ориентирам вътре.

— А, всичко трябва да става както е редно — възрази Шон. — Вие само вървете бавничко, другото оставете на мен.

Втурна се напред и отвори със замах поредната двукрила врата.

— Госпоооожица Маграаааат Чесноооооова! Негооооово велииииичество кр… Да му се не знае, къде се дяна сега?

Тронната зала беше празна.

Накрая откриха Верънс II, краля на Ланкър, в конюшните.

Някои хора са родени за крале. Други се домогват до поста на крал или поне до звание от рода на „архигенералисимус и баща на народа“. А на Верънс просто му натресоха новата роля. Никой не го бе възпитал и подготвил за тези задължения. Всъщност стигна до трона поради една от онези бъркотии с бащинството и произхода, които са толкова типични за височайшите семейства.

Всъщност бе подготвен за шут — човек, чиято житейска задача е да прави маймунджилъци, да пуска шегички и да търпи изсипването на крем-карамел в крачолите си. Както можеше да се очаква това го настрои мрачновато и сериозно към живота, надари го и с начумерена решимост никога на нищо да не се засмее, особено ако наблизо има крем-карамел.

А ролята си на владетел започна с неоспоримото предимство на невежата. Никой не му бе подсказал какво означава да е крал и се наложи да учи самостоятелно. Поръча да му изпратят книги по въпроса. Верънс вярваше пламенно в ползата от знанията, събрани в книгите.

Стигна до твърде необичайното мнение, че работата на краля е да превърне кралството в място, където всеки живее по-добре.

Завариха го да разглежда сложно устройство. Отпред имаше два теглича за впрягане на кон, останалото приличаше на каруца, отрупана с малки вятърни мелници.

Озърна се с разсеяна усмивка.

— О, здрасти. Значи се върнахте живи и здрави, а?

— Ъ-ъм… — започна Маграт.

— Патентована ротационна сеялка — посочи той машината и я потупа. — Току-що я докараха от Анкх-Морпорк. Последно постижение на техниката, не се съмнявай. Напоследък се запалих по подобренията в земеделието и използването на почвите. Непременно трябва да въведем навсякъде новата система с редуването на трите вида посеви в нивите.

Маграт се озадачи.

— Че нали имаме всичко на всичко три ниви, пък и в тях не се намира много пръст…

— Много е важно да се поддържа правилно съотношение между зърнените, бобовите и кореноплодните култури — повиши глас кралят. — Сериозно се замислям и за люцерната. Много ми се иска да чуя твоите предложения!

— Ъ-ъм…

— И според мен е крайно време да направим нещо със свинете! — кресна Верънс. — Ланкърската ивичеста порода е много жилава във всяко отношение! Но бихме могли да отглеждаме и нещо с повечко месо! Чрез старателно кръстосване на породите! Да речем, с белогърбата свиня от Сто Лат! Поръчал съм нерез от… Шон, би ли престанал да надуваш тази проклета тръба!

Шон прекрати шумотевицата. — фанфарно приветствие, ваше величество.

— Да, ясно, но е грешка да го проточваш. Предостатъчни са и няколко секунди. — Кралят подуши въздуха. — А, нещо гори…

— Ох, ще пукна! Морковите… Шон отпраши нанякъде.

— Така е по-добре — отдъхна си Верънс. — Та докъде бяхме стигнали?

— До свинете, струва ми се — напомни Маграт. — Но аз всъщност дойдох да…

— Всичко опира до почвата — разгорещи се кралят. — Ако тя е наред, другото ще си дойде на мястото. Впрочем организирам сватбата на летния празник. Помислих, че така ще ти е по-приятно.

Устата й зейна в голямо О.

— Можем и да променим датата — продължи той, — но с не повече от няколко дни. Заради жътвата. Вече разпратих покани до някои от по-задължителните гости… Реших, че ще е хубаво да уредим някакъв панаир или празник преди това… Помолих „Боджи“ от Анкх-Морпорк да изпратят най-добрата си моделиерка с голям избор от материали. Една от прислужничките е горе-долу с твоите мерки и се надявам, че ще останеш много доволна от резултата… А господин Айрънфаундърсън, джуджето, слезе от планината специално за изработването на короната… Брат ми и трупата на господин Витолър не могат да пристигнат, както се оказа, защото са на турне в Клач, но техният драмописец Хуел съчини пиеса за сватбените тържества. Казва, че се е погрижил дори селяндури да не могат да я оплескат… Като гледам, всичко сме уредили — завърши кралят.

Чак сега гласът на Маграт сякаш се завърна от далечен връх, затова беше леко дрезгав.

— Не е ли редно първо да ме помолиш? — сопна се тя.

— Какво? Хъм. Всъщност не. Кралете не молят. Проверих. Аз съм кралят, ако не си забравила, а ти, без да се засягаш, си моя поданичка. Няма нужда да те моля.

Устата й се отвори за яростен писък, но най-сетне мозъкът се опомни.

„Е, да — натърти, — разбира се, можеш да му се разкрещиш и да си тръгнеш нацупена. И той вероятно ще се втурне след теб. Доста вероятно. Ъ-ъм… или не чак толкова вероятно. Защото макар той да е нисичък човечец с кротки сълзящи очи, освен това наистина е кралят и е проверявал разни неща. Все пак е доста вероятно да е донякъде вероятно. Но… Готова ли си да заложиш остатъка от живота си? Впрочем нали тъкмо това искаше? На какво се надяваше, когато дойде тук? Ако бъдем искрени, а?“ Верънс я наблюдаваше с намек за загриженост.

— Да не е заради вещерството? — обезпокои се той. — Естествено не е необходимо да го зарязваш напълно. Аз съм настроен най-почтително към вещиците. И нямам нищо против ти да си кралица-вещица, въпреки че тогава май ще трябва да носиш доста разголващи тоалети, да отглеждаш котки и да даваш на хората отровни ябълки. Прочетох нещо подобно. Проблемът е във вещерството, нали?

— Н-не — смънка Маграт, — не съвсем… ъ-ъм… Ти не спомена ли някаква корона?

— Задължително е — потвърди Верънс. — На кралиците им се полагат корони. Проверих.

Мозъкът й се намеси отново и подсказа: кралица Маграт. Вдигна пред мисления й взор огледалото на въображението…

— Да не си ми сърдита? — пак се разтревожи Верънс.

— Какво? О, не. Аз да съм сърдита? Няма такова нещо.

— Добре. Значи се разбрахме за всичко. Според мен няма друго за обмисляне, какво ще кажеш?

— Ъ-ъм…

Верънс потри ръце.

— Постигаме чудеса с бобовите култури — сподели той, сякаш не бе преподредил току-що живота на Маграт, без да се допита до нея. — фасул, грах… нали се сещаш. Те задържат азота в почвата. Не пренебрегвам обогатяването й с белопръстница и вар, разбира се. Научен подход към стопанството. Ела да видиш! — Понесе се напред въодушевено — Да знаеш, така кралството наистина може да заработи.

Маграт се повлече след него.

Значи се разбраха за всичко. Не й направи предложение, само я осведоми. Тя не знаеше точно какво трябва да се случи в такъв момент, не си го представяше ясно и в среднощните часове. Из главата й обаче се въртеше представата, че розите, залезите и пойните птички няма да са излишни. Не би се сетила за люцерна. Не смяташе, че най-важно място заема фасулът, както и останалите бобови растения, задържащи азота в почвата.

От друга страна, в дъното на душата си Маграт беше далеч по-практична, отколкото би хрумнало на повечето хора. Те не прозираха по-навътре от завеяната й усмивка и колекцията от над триста образци на окултната бижутерия, нито един от които не вършеше работа.

Значи така се омъжваш за крал. Уреждат всичко вместо теб. Без бели коне и колесници. Миналото прескача направо в бъдещето, отнасяйки те със себе си.

Може пък така да е нормално. Кралете са заети хора. И Маграт нямаше богат опит в омъжването за тях.

— Къде отиваме? — сети се да попита.

— В старата розова градина.

А… Това вече беше приказка на място.

Само че нямаше рози. Между стените бяха заличени всички алеи. Издигаха се високи до кръста растения, а по белите им цветчета с увлечение жужаха пчели.

— Боб? — сащиса се Маграт.

— Да! Опитно поле. Непрекъснато водя тук стопани да им го показвам. — Верънс въздъхна. — Кимат, мънкат си под носа и се усмихват, но се опасявам, че щом се приберат, вършат всичко, както са свикнали.

— Знам — съгласи се Маграт. — Същото се случи, когато започнах да изнасям лекции за естественото раждане.

Едната вежда на краля се поизви нагоре. Дори той леко се втресе, щом си представи как Маграт поучава за раждането плодовитите и невъзмутими като талпи жени в Ланкър.

— Нима? — промълви той. — А как се сдобиваха с деца дотогава?

— О, по най-старомодни начини — отвърна тя. Загледаха се в малката бръмчаща бобова нива.

— Разбира се — подхвана Верънс, — когато станеш кралица, не би се наложило да…

Случи се почти с кротостта на целувка, неусетно като ласка на слънчев лъч.

Не задуха вятър, само натежа неподвижност, от която ушите им изпукаха.

Стеблата се превиха и пречупиха. Полегнаха в кръг.

Пчелният рой затътна и отлетя.

Трите вещици стигнаха едновременно до побития камък.

Изобщо не се впуснаха в обяснения. Някои неща ги знаеш.

— Насред скапаните ми билки! — възкликна Баба Вихронрав.

— В градината на двореца! — додаде Маграт.

— Горкото ми буболече! Тъкмо вдигаше ръчички да ми го покаже! — поклати глава Леля Ог. Баба Вихронрав се запъна.

— Какви ги дрънкаш, Гита Ог?

— Нашият Пюзи отглеждал синап и кресон на мокър парцал за свойто бабче — търпеливо обясни Леля Ог. — Тъкмо да ми го даде, наведох се да погледна и… пльос! Житен кръг!

— Това е сериозна работа — укори я Баба Вихронрав. — От години не е било толкова зле. Всички знаем какво означава. Значи сега…

— Ъ-хъм — прокашля се Маграт. — …трябва да…

— Извинявай — прекъсна я Маграт.

Някои неща трябва първо да ги научиш, за да знаеш.

— Да?

— Аз не знам какво означава. Тоест… старата Гуди Уемпър… — …данопочивавмир… — изрекоха в дует двете по-стари вещици. — …веднъж подхвърли, че кръговете били опасни, но тъй и не се сети да спомене защо.

Баба и Леля се спогледаха.

— И не ти каза нищичко за Танцьорите? — попита Баба.

— И не ти каза нищичко за Дългуча? — попита Леля.

— Какви Танцьори? Онези вехти камъни на хълма ли?

— В момента ти стига да знаеш — отсече Баба Вихронрав, — че трябва да спрем Онези.

— Кои Онези?!

Баба беше самата невинност.

— Говоря за кръговете, разбира се.

— А, не — усъмни се Маграт. — Личи по гласа ти. Каза „Онези“, все едно проклинаш. Беше „Онези“ с главно О.

Старите вещици пак се спогледаха неловко.

— И кой е Дългуча? — упорстваше Маграт.

— Ние никога не говорим за Дългуча — вирна нос Баба.

— Ама няма да стане нищо лошо, ако поне й кажем за Танцьорите — смотолеви Леля.

— Да, но… нали се сещаш… таквоз… туй е Маграт! — избълва накрая Баба.

— Това пък какво трябваше да означава? — наежи се Маграт.

— Няма да мислиш същото като нас за Онези, ето какво означава — троснато отвърна Баба.

— Говорим за… — подхвана Леля.

— Не ги назовавай!

— Уф, вярно. Извинявай.

— Впрочем може никой кръг да не попадне на Танцьорите — оживи се Баба. — Винаги има надежда. Току-виж, всичко е случайност.

— Но ако някой вземе, че се отвори насред… — сети се Леля.

— Нарочно го правите! — озъби се Маграт. — Говорите си на таен език през цялото време! Винаги така се държите! Ама няма да ви се размине, като стана кралица!

Това накара другите две да млъкнат. Леля Ог склони глава на една страна.

— О, младият Верънс се престраши да ти предложи, значи?

— Да!

— И кога е щастливото събитие? — попита ледено Баба Вихронрав.

— След две седмици. На летния празник. — Лош избор, много лош — огорчи се Леля Ог. — Най-късата нощ в годината…

— Гита Ог!

— И вие ще бъдете мои поданички — продължи Маграт, без да ги слуша. — Ще ви се наложи да правите реверанси и каквото още се полага пред кралица.

Щом изтърси думите, осъзна колко тъпо постъпи, но гневът я понесе нататък.

А очите на Баба Вихронрав се присвиха.

— Хъм. Значи тъй ще правим, а?

— Ами да. Ако много се ежите, може да се озовете в тъмницата.

— Олеле… — промълви Баба. — Ах, горкичката аз! Хич няма да ми хареса, ама изобщо.

И трите знаеха, че тъмницата в замъка поначало не беше най-интересната му забележителност, а напоследък потъна в забрава. Верънс II беше най-сърдечният монарх в историята на Ланкър. Поданиците му изпитваха към него добродушното пренебрежение, което е отредено за хората, стараещи се да работят тихо и съвестно за общото благо. Верънс бездруго би предпочел сам да си отреже крак, вместо да хвърли вещица в тъмницата. Така би си спестил много неприятности, а и всъщност би избрал по-безболезнения вариант за себе си.

— Кралица Маграт… — Леля Ог се опитваше да успокои духовете. — Брей! Е, вехтият замък отдавна трябваше да се поразведри малко…

— Така ще се разведри, че може и да литне нанякъде — изсумтя Баба.

— Както и да е — високомерно произнесе Маграт, — не съм длъжна да търпя всичко това. Ваша си работа. Сигурно в бъдеще няма да ми стига времето.

— Убедена съм, че ще правите каквото ви щук-не, ваше бъдещо величество — отбеляза Баба.

— Ха! Точно така! — изрепчи й се Маграт. — И бих ви помо… И защо не си намерите друга вещица за Ланкър? Ясно ли е? Някоя друга лигла, която да върши черната работа, никога нищо да не й се казва и другите да я гледат отвисоко. Аз си имам по-добри занимания!

— По-добри, отколкото да си вещица? — уточни Баба.

Маграт сама скочи в бездната. — Да!

— Олеле-мале — смънка Леля.

— Охо… Е, сигурно и без това си тръгвахте. — В гласа на Баба проблясваха остриета. — Връщате се в двореца, предполагам.

— Да!

Маграт си взе метлата, но ръката на Баба се стрелна и сграбчи дръжката.

— А, няма да стане. Кралиците се размотават насам-натам в златни колесници и подобни щуротии. Всекиму своето. Метлите са за вещиците.

— Вие двете, я стига — сгълча ги Леля Ог, създадена от природата за помирител. — Бездруго тя може да си е и кралица, и вещ…

— На кого му пука? — изфуча Маграт и пусна метлата. — Вече няма нужда да се занимавам с тези досадни дреболии.

Завъртя се на пети, притисна ръце към роклята си и побягна Фигурата й се очерта на фона на залеза.

— Ей, че си изкуфяла дъртофелница, Есме — сподели мнението си Леля Ог. — И за к’во това? Само щото щяла да се омъжи.

— Знаеш какви щеше да ги ръси, ако й кажем — напомни Баба Вихронрав. — Всичко щеше да разбере накриво. И за Другия народ, и за Кръговете. Щеше да писука колко е… хубаво и мило. По-добре е за нея да стои настрана.

— Ама те не са се размърдвали от незнайно колко години — затюхка се Леля. — Ще имаме нужда от помощ. Тоест… Ти откога не си се качвала при Танцьорите?

— А бе, нали знаеш как е — оправда се Баба. — Когато всичко е мирно и тихо… хич не ти се мисли за тях.

— Ама трябваше да поддържаме чисто там.

— Вярно.

— Я по-добре още утре заран да отидем.

— Бива.

— Вземи си и сърпа.

Из кралство Ланкър не се намират много места, където да пуснеш топка, без тя да се търкулне. Заемат го почти изцяло стръмни склонове с ливади и гори, а останалото са назъбени планини, където дори троловете не припарват, и толкова дълбоки долини, че се налага да им напомпват слънчевата светлина от другаде.

Пътеката нагоре към баирчето с Танцьорите беше обрасла, макар то да се намираше само на няколко километра от града. Понякога и ловците дебнеха дивеч там, но само случайно. Не че ловът по тези места вървеше зле, само че… …ги имаше и камъните.

Каменни кръгове не липсваха в тези планини.

Друидите ги бяха издигнали като компютри за метеорологични прогнози и понеже винаги е по-евтино да си построиш нов 33 — мегалитен кръг отколкото да пилееш време и сили за надграждането на стария, наоколо имаше, общо взето, немалко древни каменни градежи.

Нито един друид обаче не се бе мяркал близо до Танцьорите.

Не бяха одялани. Дори в подредбата им не се забелязваше особен замисъл. Нямаше измишльотини, като, да речем, слънцето да изгрее точно над избран камък в определен ден. Някой просто бе довлякъл осем червеникави скални къса, за да оформи от тях грубоват кръг.

Но времето тук се различаваше. Казваха, че ако завали, в кръга капките започвали да падат няколко секунди по-късно, сякаш дъждът там идвал отдалеч. А когато облаци затулваха слънцето, минаваха миг-два, преди и светлината в кръга да посивее.

Уилям Скроуп ще умре след броени минути. Длъжни сме да споменем, че той не биваше да лови елени тъкмо в забранения сезон, особено този прекрасен мъжкар, още повече пък екземпляр от алената овнерожка порода. Тя е официално обявена за застрашен от изчезване вид, макар и не толкова застрашен, колкото е Уилям Скроуп в момента.

Еленът си пробиваше път в храсталака с такъв шум, че и слепец би го проследил.

Скроуп го гонеше.

Около камъните още се стелеше мъгла — не като пелена, а на дълги парцаливи ивици.

Еленът стигна до кръга и спря. Пристъпи насам-натам и се озърна към Скроуп.

Ловецът вдигна арбалета си.

Еленът се обърна и скочи между камъните.

Последваха много объркани впечатления. Първото беше за… …разстояние. Кръгът имаше диаметър десетина метра, не беше редно изведнъж да се окаже, че побира чак такава далечина.

Следващото беше за… …бързина. Нещо налиташе откъм кръга — бяла точка, която се уголемяваше.

Уилям знаеше, че успя да се прицели. Но арбалетът бе избит от ръцете му, когато нещото го връхлетя, и изведнъж остана само усещането за… …покой.

И мимолетен спомен за болка.

Уилям Скроуп умря.

Видя през ръцете си смачканата папрат. Бе я притиснало собственото му проснато тяло.

Безплътните очи на скоропостижно спомина-лия се огледаха околността.

Мъртвите не се заблуждават. Смъртта е като събуждане след особено приятен купон. Имаш две-три секунди невинна свобода, преди да си спомниш всичките си щуротии снощи, които са ти изглеждали толкова логични и забавни. После обаче се сещаш за наистина изумителното нещо, което направи с абажура и двата балона. Всички изпопа-даха от кикот. След това осъзнаваш, че днес ще трябва да гледаш в очите доста хора, но и ти, и те сте трезви, а всичко си спомняте.

— Ох… — промълви Уилям.

Пейзажът някак течеше около камъните. Вече се виждаше ясно, както бе застанал отвън…

Абсолютно очевидно. Няма стени, но има врати. Няма ръбове, но има ъгли…

— УИЛЯМ СКРОУП?

— Да?

— АКО ОБИЧАШ, МИНИ ОТТУК.

— Ти ловец ли си?

— ПРЕДПОЧИТАМ ДА СЕ СМЯТАМ ЗА СЬБИРАЧ НА ЗАБРАВЕНИ ДРЕБОЛИИ.

Смърт се ухили с надежда. Безтелесното чело на Скроуп се набръчка.

— Какво? Значи… дробчета и бъбречета, останали след гощавката, а?

Смърт въздъхна. Хората просто не бяха способни да оценят хубавата метафора. Понякога му се струваше, че никой не се отнася сериозно към него.

— ИСКАХ ДА КАЖА, ЧЕ ПРИБИРАМ ЖИВОТА НА ХОРАТА — обясни раздразнено.

— И къде го слагаш?

— ТЪКМО ТОВА ЩЕ ТРЯБВА ДА ВИДИМ С ТЕБ, НАЛИ?

Уилям Скроуп вече избледняваше в мъглата.

— Ама оная твар, дето ме довърши…

— КАКВО?

— Нали уж са изчезнали!

— НЕ. САМО СЕ ПРЕМЕСТИХА.

— Къде?

Смърт протегна костелив показалец.

— ЕЙ ТАМ.

Маграт не бе и помисляла да се пресели в двореца преди сватбата, защото щяха да тръгнат клюки. Вярно, обитаваха го още десетина души, пък и стаите бяха едва ли не безброй, но пак щеше да бъде под един покрив с краля.

Така беше преди. А сега кръвта й кипеше. Нека си приказват. Ясно си представяше и кой ще приказва. Да измислят каквото им харесва.

Стана рано и си събра вещите, доколкото ги имаше. Не беше съвсем точно да се каже, че това е нейният дом, а и почти цялото обзавеждане си вървеше с къщата. Вещиците идваха и си отиваха по реда, но къщите им траеха вечно, обикновено с все същия сламен покрив.

Но тя все пак притежаваше комплекта магически ножове, мистичните цветни нишки, разните чашки и тигли, както и цяла кутия пръстени, огърлици и гривни, обсипани с окултните символи на поне една дузина религии. Изсипа ги в чувала.

Позамисли се за книгите. Гуди Уемпър бе нещо като книжен червей сред вещиците. Книгите бяха почти дузина. Маграт се поколеба и накрая ги остави на лавицата.

Задължителната островърха шапка. И без това не я харесваше, съзнателно отбягваше да я носи. В чувала.

Огледа се трескаво, докато не зърна малкото котле в нишата до огнището. И то щеше да свърши работа. В чувала, който върза с връвчица.

По пътя към замъка мина по моста над Ланкърското ждрело и хвърли чувала в реката.

Той се поклатушка в силното течение и потъна.

Маграт се бе надявала тайничко на пъстри мехурчета или поне съскане. Но чувалът просто потъна. Все едно в него нямаше нищо важно.

Друг свят, друг замък…

Елфът мина в галоп над замръзналия ров, а от черния кон и животното, метнато на седлото, се кълбеше пара.

Копитата изчаткаха по стъпалата и в самата зала, където Кралицата седеше сред мечтите си.

— Какво има, милорд Ланкин?

— Елен!

Още беше жив. Елфите умееха да запазват живота на разни твари, често в продължение на много седмици.

— Влезе в кръга ли?

— Да, господарке!

— Ето че отслабва. Нали ти казах?

— Колко остава? Колко?

— Малко. А какво премина отвъд? Елфът се постара да не срещне погледа й.

— Вашият… любимец, господарке.

— Няма да се отдалечи прекалено — разсмя се Кралицата. — И не се съмнявам, че ще се позабавлява…

На разсъмване поръси дъждец.

Няма нищо по-гнусно от ходенето във висока до раменете мокра папрат. Е, има. Можем да измислим неограничено количество по-гнусни неща, особено ако са високи до раменете. Но в момента Леля Ог трудно се сещаше за повече от едно-две.

Дори птиците предпочитаха да заобиколят, вместо да прелетят над Танцьорите. И скитащите паяци, реещи се цял километър над земята с невидимите си нишки, минаваха отстрани. И облаците се цепеха на две.

Около камъните лепнеше мъгла.

Леля замахна небрежно със сърпа към папратите.

— Есме, тук ли си? — промърмори обезсърчена.

Главата на Баба Вихронрав щръкна над гъсталак от папрат само на няколко стъпки от нея.

— Ставали са разни неща наоколо — сподели хладно и съсредоточено.

— И какви са те?

— Цялата папрат и бурените около камъните са стъпкани. Като гледам, някой е танцувал.

Леля ОГ обмисли новината с настроението на ядрен физик, комуто току-що са съобщили, че някой трие две субкритични маси уран, за да си сгрее ръцете.

— А стига, бе… — промърмори след малко.

— Точно тъй си е. Има и друго…

Не беше лесно да й хрумне нещо още по-лошо, но Леля Ог все пак смънка:

— Казвай…

— Убили са някого тук.

— О, не! — изпъшка Леля. — Само не в кръга!

— Хайде без тъпотии. Отвън са го очистили. Висок мъж. Единият му крак е бил по-дълъг. Пускал си е брада. Сигурно е бил ловец.

— Ама как позна всичко това?

— Ей сега го настъпих.

Слънцето се надигна от мъглата.

На около хиляда километра оттам утринните слънчеви лъчи вече галеха древните зидове на Невидимия университет, най-изтъкнатото учебно заведение по магия.

Но малцина магьосници посрещнаха утрото.

За повечето от тях обядът беше първото хранене. Общо взето, не си падаха по закуските. Архиканцлерът и Библиотекарят единствени знаеха от личен опит как изглежда изгревът и няколко часа през деня имаха на разположение целия район на Университета.

Библиотекарят винаги ставаше рано, защото беше орангутан, макар че той не си правеше труда да нададе гръмовен рев, за да прогони другите мъжкари от територията си. Само отключваше Библиотеката и хранеше книгите.

А Муструм Ридкъли, сегашният Архиканцлер, обичаше да се разхожда между сънените сгради, да кима на прислугата и да оставя кратки бележки на подчинените си. Обикновено посланията му нямаха друга цел, освен да внушат абсолютно ясно, че той се е вдигнал от леглото и се е заел с неотложните задачи, докато другите още сънуват.[5]

Но днес нещо друго му тежеше на ума. Почти буквално.

Беше кръгло и обрасло отвсякъде. Бе готов да се закълне, че вчера го нямаше.

Въртеше глава насам-натам, примижаваше към отражението на другото огледало, което държеше над главата си.

След Ридкъли и Библиотекаря се събуждаше Ковчежникът, но не защото така му допадаше. Около десет сутринта оскъдният запас от търпение у Архиканцлера се изчерпваше, той заставаше под стълбата и изреваваше:

— Ковчежнико-о-о!

И така, докато повиканият се появи.

Всъщност това се случваше толкова редовно, че Ковчежникът, предназначен от природата да живее, като си яде нервите, честичко ставаше и си навличаше дрехите насън, преди да чуе гръмовния глас. Днес беше прав, напълно облечен и почти стигнал до вратата, когато очите му се отвориха рязко.

Ридкъли не беше любител на празните приказки. Не губеше време за любезни поздрави.

— Да, Архиканцлер? — унило промълви Ковчежникът.

Ридкъли си свали шапката.

— Какво ще кажеш за това? — попита настойчиво.

— Ъ, ъ, ъ… за кое?

— Ей това, човече! Ей това!

На косъм от паниката, Ковчежникът огледа отчаяно темето на Архиканцлера.

— Кое, кое? А… Плешивината ли?

— Аз не оплешивявам!

— Ами тогава…

— Опитвам се да ти обясня, че вчера го нямаше!

— Аха. Ъ-ъ. М-да. — В определен момент нещо се пречупваше в психиката на Ковчежника и той ставаше неудържим. — Е, случват се такива неща, но дядо ми беше голям привърженик на сместа от мед и конски фъшкии, втриваше я всеки ден…

— Казвам ти — аз не оплешивявам!

Нервен тик се заразхожда по лицето на Ковчежника. Думите се лееха самостоятелно, наглед без никаква намеса на мозъка му. — …после се сдоби с онова устройство, дето има стъклена пръчица, и го триеше с копринена кърпичка, а пък…

— Но това е нелепо! В моя род няма плешивци, ако не броим една от лелите ми! — …и… и… накрая взе да събира утринна роса, за да си мие с нея главата, и… и…

Ридкъли се укроти. Всъщност не беше коравосърдечен човек.

— Ти какво гълташ напоследък? — промърмори съчувствено.

— Сушени, сушени, сушени, сушени… — зацикли Ковчежникът.

— А, добрите стари хапчета от сушени жаби, нали?

— Д… д… д…

— В левия ти джоб ли са? — Д…Д…Д…

— Ясно… Така… Преглътни…

Позяпаха се известно време. Раменете на Ковчежника се превиха от въздишката.

— М-м-много по-добре съм, Архиканцлер, благодаря.

— Нещо става. И с червата си го усещам.

— Щом казвате…

— Ковчежнико?

— Да?

— Ти нали не си член на тайна секта или нещо подобно?

— Аз ли?! Не, Архиканцлер.

— Ами тогава на твое място бих свалил по-бързичко тия гащи от главата си.

— Кой ли е тоя? — попита Баба Вихронрав. Леля Ог познаваше всекиго в Ланкър, дори окаяните останки върху смачканата папрат.

— Уилям Скроуп, живееше отвъд Резена. Бяха трима братя. Ожени се за онова момиче от Палиърд, не помниш ли? Оная с редките зъби.

— Дано горката жена има прилични черни дрехи.

— Като гледам, намушкали са го.

Леля Ог обърна тялото внимателно, но решително. Труповете не я притесняваха. Вещиците обикновено не само вадят хората на бял свят, но и ги полагат в гроба. В Ланкър бяха живели мнозина, за които лицето на Леля Ог е било първата и последната гледка. И поради това вероятно всичко останало им се е сторило не чак толкова интересно.

— От край до край — забеляза тя. — Брей! Кой би го наръгал тъй?

И двете вещици се обърнаха да погледнат камъните.

— Не знам какво го е намушкало — процеди Баба Вихронрав, — ама се сещам откъде е изскочило.

И Леля Ог вече виждаше, че папратите навсякъде около кръга са изпотъпкани и кафяви.

— Ще я разнищя аз тая работа — закани се Баба.

— Най-добре недей да влизаш в…

— Добре си знам къде да отида, много благодаря.

От осемте Танцьора три имаха собствени имена. Баба обиколи кръга и застана пред онзи с прозвище Гайдаря.

Извади една от многото игли, които приковаваха шапката й към кока, и я доближи на една педя от камъка. Пусна я, за да види какво ще стане.

После се върна при Леля.

— Още има сила в тях. Не е останала много, но кръгът се крепи засега.

— Ама кой е толкоз тъп, че да дойде тук и да подскача около камъните? — зачуди се Леля Ог. Коварна мисъл се мярна в главата й. — Маграт беше с нас през цялото време.

— Налага се да открием — усмихна се мрачно Баба. — Сега ми помогни с тоя нещастник.

Леля Ог се наведе.

— Тежичък е. Нямаше да е зле, ако и младата Маграт беше тук.

— Не, вятърничава е. Лесно й се замайва главата.

— Да де, ама е добро момиче.

— Но е лигла. Въобразява си, че може да живее, все едно приказките се сбъдват и в народните песни се казва истината. Не ме разбирай накриво — желая й щастие.

— Дано се чувства добре като кралица — пожела Леля Ог.

— Научихме я на всичко, което знае — натърти Баба Вихронрав.

— Ъхъ — потвърди Леля, докато нагазваха в гьс-тата папрат. — А бе… дали не трябваше…

— Какво?

— Според теб не трябваше ли да я научим на всичко, което ние знаем?

— Много щеше да се проточи. — И туй си е вярно.

Минаваше време, докато писмата стигнат до Архиканцлера. Пощата биваше прибирана от онзи, който минаваше през портата на Университета. После я зарязваха на някой рафт, използваха я за палене на лули или за отбелязване на страници, а Библиотекарят си подновяваше постелята с нея.

Това писмо се забави само два дни и беше почти непокътнато, ако пренебрегнем две кафяви кръгчета от мокри чаши и отпечатък от изцапан с банан пръст. Сложиха го на масата при останалите, когато преподавателите наваксваха с късна закуска. Деканът го отвори с лъжица.

— Някой тук да знае къде се намира Ланкър?

— Защо? — рязко вдигна глава Ридкъли.

— Някакъв си крал щял да се жени и ни кани.

— Ау, ами сега — настръхна Лекторът по съвременни руни. — Дребно кралче решило да са жени и иска ние да го почетем?

— Ланкър е високо в планината — унесено се обади Архиканцлерът. — Чудно се лови пъстърва, доколкото си спомням. Я гледай… Ланкър. Чак не ми се вярва. Не съм се сещал за онези места от години. Знаете ли, че там има подхранвани от ледници езера, където рибата не е виждала въдица? Да-а… Ланкър…

— Прекалено е далеч — заяви Лекторът. Ридкъли изобщо не го слушаше.

— Има елени и сърни. Хиляди глави. И лосове. Навсякъде гъмжи от вълци. Не бих се учудил, ако се срещат и планински пуми. Чух, че отново са видели там снежни орли. — В очите му се разгаряше блясък. — Останали са само няколко в цял свят. Муструм Ридкъли беше съпричастен към съдбата на редките животински видове. Правеше ги още по-редки.

— Тази страна е вдън гори тилилейски — възрази Деканът. — Дори не я рисуват върху картите.

— През ваканциите отсядах там при чичо си — редеше Архиканцлерът и погледът му се премрежи. — Чудесни дни. Чудесни. Какво лято само… и небесната синева е по-бездънна… А тревата… и… — Изведнъж се завърна от света на миналото. — Значи ще отидем. Дългът ни зове. Държавен глава се бракосъчетава. Важно събитие. Непременно трябва да присъстват и неколцина магьосници. Заради приличието. Благородството задлъжнява, нали така казват?

— Е, аз няма да отида — сопна се Деканът. — Много е неестествено всичко в провинцията. Изобилие от дървета. Изобщо не ги понасям.

— На Ковчежника добре ще му се отрази един излет сред природата — подсказа Ридкъли. — От известно време ми се вижда поизнервен, де да знам защо. — Наведе се напред и огледа седящите край масата. — Ковчежнико-о-о!

Споменатият изтърва лъжицата си в овесената каша.

— Видя ли? За това ти говорех — обясни Архиканцлерът. — Направо е като топка оголени нерви. КОВЧЕЖНИКО, КАЗВАХ, ЧЕ ДОБРЕ ЩЕ ТИ СЕ ОТРАЗИ ЕДИН ИЗЛЕТ СРЕД ПРИРОДАТА! — Той сръга грубовато Декана в ребрата. — Дано не превърти съвсем нещастникът — добави с глас, който смяташе за шепот. — Твърде много се застоява между четири стени, ако схващаш за какво намеквам.

Деканът, който излизаше навън средно веднъж в месеца, само вдигна рамене.

— СИГУРНО ИСКАШ ДА СЕ ОТКЪСНЕШ ПОНЕ ЗАМАЛКО ОТ ВСЕКИДНЕВИЕТО В УНИВЕРСИТЕТА, А? — Архиканцлерът кимаше и гримасничеше като луд. — Тишина и спокойствие, а? Здравословен живот сред природата, а?

— Аз… аз… аз… Много ще ми хареса, Архиканцлер.

Надеждата се надигна в очите на Ковчежника като гъба през влажна есен.

— Браво. Разумен човек. Идваш с мен — отсече Ридкъли.

Лицето на Ковчежника се смрази.

— Не е зле да дойде още някой — прецени Архиканцлерът. — Има ли желаещи?

Магьосниците до един бяха същински градски плъхове. Наведоха се усърдно над чиниите си. Те поначало се навеждаха усърдно над чиниите си, но този път се постараха да не привличат погледа на Ридкъли.

— Какво ще кажете за Библиотекаря? — обади се Лекторът по съвременни руни, хвърляйки случайна жертва на лъвовете.

Разнесе се внезапна гълчава на облекчено съгласие.

— Сполучливо предложение — одобри Деканът. — Много е подходящо за него. Провинцията. Дървета. И… и… дървета.

— Планински въздух — добави Лекторът.

— Да, струва ми се малко измършавял — отбеляза Преподавателят по невидими писмена.

— За него ще е истински празник — въодушеви се Лекторът.

— Все едно си е у дома — вмъкна Деканът. Навсякъде дървета.

Всички се вторачиха жадно в Архиканцлера.

— Не носи дрехи — заинати се Ридкъли. — И само вряска „ууук“.

— Нали навлича онази стара зелена хавлия? — сети се Деканът.

— Само когато се е изкъпал. Архиканцлерът си поглади брадата. Всъщност Библиотекарят му беше доста симпатичен, защото никога не възразяваше и се поддържаше във форма… макар и във формата на круша. Тя беше съвсем уместна за един орангутан.

Особеното при Библиотекаря беше, че никой вече не забелязваше нищо особено във външността му. Ако някой гост на Университета споменеше факта, че е орангутан, казваха:

— О, да. Май стана заради някакъв магически инцидент. Спомням си, че имаше нещо подобно. В един миг — човек, в следващия — човекоподобно. Смешно е, но… не си спомням как изглеждаше преди. Тоест… трябва да е бил човек, предполагам. Всъщност открай време го смятам за човекоподобно. Повече му подхожда.

Наистина едно произшествие сред могъщите магически книги в Библиотеката запрати генотипа му надолу по еволюционното дърво и обратно нагоре, само че на друг клон. И със съществената разлика, че Библиотекарят вече можеше да виси от този клон на опашката си.

— Ох, добре — примири се Архиканцлерът. — Но ще трябва да облече нещо за церемонията, поне за да пощади горката младоженка.

Ковчежникът изскимтя.

Всички магьосници се обърнаха към него.

Лъжицата му изтрака глухо на пода. Беше дървена. Старшите преподаватели меко, но непреклонно лишаваха Ковчежника от правото да си служи с метални прибори след случката, станала известна като Вечерния инцидент. — А-а-а-а… — задави се той, като напразно се мъчеше да отскочи от масата.

— Хапчетата от сушени жаби — напомни Архиканцлерът. — Някой да ги извади от джоба му.

Никой не бързаше. Всичко можеш да напипаш в джоба на магьосник — грахче, неразумни твари с крачета, малки експериментални светове…

Преподавателят по невидими писмена се наведе да погледне какво лиши от самообладание колегата му.

— Я погледнете чинията…

Насред овесената каша имаше идеално кръгла вдлъбнатина.

— Олеле, пак ли скапан житен кръг! — отегчи се Деканът.

Останалите си отдъхнаха.

— Проклетиите са навсякъде тази година — изсумтя Архиканцлерът.

Не си бе свалил шапката, когато седна да се храни. Под нея имаше компрес с мед и конски фъшкии, както и мъничък, задвижван от мишле електростатичен генератор. Накара онези млади хитреци от Крилото по високоенергийна магия да му го сглобят. Сечеше им пипето, някой ден може би и той щеше да схване поне наполовина какви ги бръщолевят…

Имаше намерение да не се разделя с шапката си засега.

— И стават доста силни — добави Деканът. Вчера градинарят ми се оплака, че направо му съсипали зелето.

— Но аз си мислех — проточи Ридкъли, — че се появяват само в полето. Съвсем обикновено природно явление.

— Ако нивото на енергийния поток е достатъчно високо, натискът между континуумите вероятно е в състояние да преодолее дори висок основен коефициент на реалност — предположи Преподава телят по невидими писмена.

Разговорите секнаха. Отново всички се обърнаха, за да изгледат този най-окаян и най-младши сред старшите преподаватели.

Архиканцлерът се ядоса.

— Хич не започвай дори да обясняваш. Сигурно пак ще плещиш, че Вселената била като гума лист със сложени тук-там тежести.

— Не точно като…

— Подозирам, че думичката „квант“ пак напира към устата ти.

— Е, аз бих…

— И конти… „континунунуум“, нали? — заяде се Ридкъли.

Преподавателят по невидими писмена, млад магьосник на име Пондър Стибънс, въздъхна от все сърце.

— Не, Архиканцлер, само се канех да изтъкна че…

— О, не, не искам да слушам за никакви червееви дупки.

Стибънс се предаде. Да изречеш метафора пред Ридкъли беше като да размахаш червен парцал пред бик. Ами като да кажеш нещо дразнещо на някой много раздразнителен тип.

Никак не му беше леко да е Преподавател по невидими писмена[6].

— Мисля, че ще е най-добре и ти да дойдеш — отсъди Архиканцлерът.

— Аз ли?

— Не мога да допусна да се свираш по ъглите и да изобретяваш милиони други вселени, дето са твърде малки да ги зърне някой, наред с другите щуротии за конти… континунунуума. И без това имам нужда от някой да ми носи въдиците и ар-бал… Тоест багажа — поправи се Ридкъли.

Стибънс заби поглед в чинията си. Най-съкровеното му желание беше да прекара следващите стотина години в Университета, да похапва до насита и да не шава прекалено често. Беше пълничък млад мъж с тена на някоя твар, приютила се под камък. Все му казваха, че трябва да направи нещо с живота си. Той искаше да направи от живота си легло.

— Но, Архиканцлер — престраши се Лекторът по съвременни руни, — все пак е дяволски далеч.

— Глупости — сряза го Ридкъли. — Прокарах новата платена магистрала чак до Сто Хелит. И дилижансите тръгват всяка сряда. Ковчежнико-о о! Някой да му даде най-после хапче от сушена жаба… Господин Стибънс, ти пък, ако можеш да останеш в нашата Вселена поне пет минутки, върви да уредиш билетите. Така… разбрахме се за всичко, нали?

Маграт се събуди.

И осъзна, че вече не е вещица. Установи факт; като част от нормалната инвентаризация, която всяко тяло провежда в първите секунди след изскачането от бездната на сънищата: ръце — 2 броя крака — 2 броя; страх от живота — 58%; неясна ГУМ — 94%; вещерско равнище — 0.

Уви, не помнеше някога да е била друга. От край време си беше Маграт Чеснова, третата вещица. Мекошавата.

Не се залъгваше, че я бива кой знае колко Занаята. Е, с някои заклинания се справяше доста добре, познаваше билките, но не беше вещица и в костния мозък като другите. А те се постараха да й го втълпят.

Ами явно се налагаше да усвои занаята на кралица. Поне щеше да бъде единствена в Ланкър Никой нямаше да й наднича през рамото всеки път и да подхвърля: „Не държиш тоя жезъл пра вилно“ Така…

Някой й бе откраднал дрехите през нощта.

Стана по нощница и заподскача по студените каменни плочи към вратата. Прекоси половината стая, преди вратата да се отвори сама.

Разпозна влязлото дребничко тъмнокосо момиче, макар да го скриваше купчината дрехи в ръцете му. Повечето хора в Ланкър се познаваха.

— Мили Чилъм, ти ли си? Купчината направи реверанс.

— Да, ’спожо?

Маграт повдигна горния край на купчината.

— Аз съм — Маграт. Здрасти.

— Да, ’спожо. Нов реверанс.

— Мили, какво ти става?

— Да, ’спожо. Поредният реверанс.

— Казах ти вече коя съм. Няма нужда да ме зяпаш така.

— Да, ’спожо.

Нервното приклякане продължаваше. Маграт откри, че и нейните колене започнаха да се подгъват конвулсивно от съчувствие, но не налучкваха ритъма и когато момичето се изправяше, те тъкмо се свиваха.

— Ако още веднъж ми речеш „да, ’спожо“, лошо ти се пише — обеща Маграт в мига, когато главите им се изравниха.

— Д… добре, ваше величество, ’спожо. Маграт бе осенена от смътно прозрение.

— Мили, още не съм кралица. Пък и нали се познаваме от двайсетина години? — изпъшка по пътя нагоре.

— Да, ’спожо. Ама вие ще бъдете кралица. Мойто мамче ми нареди да се държа почтително — обясни Мили, без да прекратява нескончаемите реверанси.

— А, тъй ли? Да, бе. Къде са ми дрехите?

— Нося ги, ваше предвеличество.

— Тези не са мои. И стига си подскачала нагоре-надолу. Вече ми призлява, като те гледам.

— Кралят ги поръча чак от Сто Хелит специално за вас, ’спожо.

— Я виж ти… И кога ги поръча?

— Де да знам, ’спожо.

„Знаел е, че се връщам. Но как е научил? Какво се мъти тук?“ По специално поръчаните тоалети имаше далеч повече дантели, отколкото Маграт би понесла но това се оказа най-дребният проблем. Обикновено носеше простичка рокля без почти нищо друго отдолу освен самата Маграт. Височайшите дами не можеха да пробутват такива номера. Мили дори имаше нещо като техническа диаграма за обличането, но не им помогна особено.

Разучиха я.

— Значи това са стандартните принадлежност; на една кралица?

— Не знам, ’спожо. Негово величество май им прати доста пари и поръча да ви приготвят всичко дето се полага.

Подредиха отделните елементи на пода.

— Аха, това са пантофките…

В крепостта отвън се смени стражата. По-точно стражът смени ризницата с градинарската престилка и отиде да плеви фасула. Вътре продължа ваше обсъждането на шивашките загадки.

— Ама, ’спожо, туй май го надянахте обратно И кое ли чудо ще да е кринолинът?

— Тук пише: „Вкарайте петлицата А в прорез Б.“ Изобщо не виждам прорез Б. А тези неща приличат на дисаги. За нищо на света няма да ги нося Ами това?

— Трябва да е рюш, ’спожо. Брат ми разправя че бил последният писък на модата в Сто Хелит.

— Аха, значи хората пищят, защото са принудени да го търпят. А това?

— Май е брокат.

— На пипане е като картон. Нима трябва да нося тези неща всеки ден?

— Ми не знам, ’спожо.

— Но Верънс се размотава по кожен панталон и стара куртка!

— Да, ама вие сте кралица. Не може. Всеизвестно е. На кралете им е позволено да се шматкат едва ли не по гол г…

Мили притисна длан към устата си.

— Няма нищо — успокои я Маграт. — Убедена съм, че и кралете имат… съответните части над краката като всички останали. Казвай каквото започна.

Момичето пламтеше като божур.

— Ами… ами… Кралицата трябва да е дама. Негово величество си има книги за тия работи. Етикети и тям подобни.

Маграт огледа критично отражението си.

— Много ви отива, ваше бъдещо величество — насърчи я Мили.

Маграт се въртеше на всички страни.

— Косата ми е истински ужас — отбеляза след малко.

— О, ’спожо, кралят каза, че е повикал фризьор чак от Анкх-Морпорк. За сватбата.

Маграт намести един кичур. Започваше да проумява, че да бъде кралица означава съвсем нов живот.

— Охо… И сега какво?

— Де да знам, ’спожо.

— С какво се занимава кралят?

— А, той закуси рано и се отнесе към Резена Щял да учи стария Мъкло как да си гледа свинете по книжка.

— Но аз какво да правя? Каква ми е работата? Мили се озадачи, макар това почти да не промени изражението на лицето й.

— Ми не знам, ’спожо. Май трябва да царувате Ще се размотавате в градината. Ще приемате поданици. Ще бродирате гоблени. Туй било любимо занимание на кралиците. И после… ъ-ъ… после го има и продължението на кралската династия…

— Засега — решително заяви Маграт — ще опитаме бродирането на гоблени.

Ридкъли срещна отпор от Библиотекаря.

— Между другото аз съм Архиканцлерът тук, господине!

— Ууук.

— Там ще ти хареса! Чист въздух! Дървета на камари! Повече гора, отколкото би ти се искало да видиш!

— Ууук!

— Слез тук веднага!

— Ууук!

— Нищо лошо няма да им се случи на книгите през ваканцията. Бездруго не е лесно да вкараш студент в Библиотеката…

— Ууук!

Ридкъли изгледа ядно Библиотекаря, хванал се с пръстите на краката си за най-горния рафт на раздела „Паразоология, Ба-Мн“.

— Както щеш — внезапно и коварно сниши глас. — Макар че е жалко предвид обстоятелствата. Чух, че в Ланкърския замък имат свястна библиотека.

Е те си я наричат така, макар да е само склад за стари книги. И май не знаят какво означава думата „каталог“.

— Ууук?

— Хиляди книги. Някой спомена, че там се намирали и инкунабули. Наистина е жалко, че се опъваш и няма да ги видиш — добави Архиканцлерът с глас, който би могъл да смазва скърцащи машини.

— Ууук?

— Е, виждам, че вече си решил. Аз си тръгвам. Всичко хубаво.

Ридкъли постоя пред вратата на Библиотеката. Броеше шепнешком секундите. Стигна само до „три“, когато Библиотекарят изхвърча навън, подпирайки се на юмруци. Съблазниха го инкунабулите.

— Значи да купим четири билета? — подхвърли Архиканцлерът.

Баба Вихронрав се зае да проучи какво се мъти около камъните по присъщия й особен начин.

Хората са склонни да подценяват пчелите.

Баба не беше настроена така. Имаше половин дузина кошери и знаеше например, че не съществува отделна пчела. Затова пък роят си е съвсем истинско същество, а съставните му клетки просто са малко по-подвижни от онези, да речем, в изскочила на носа пъпка. Роевете усещат и възприемат всичко наоколо, освен това помнят години наред, макар че паметта им е по-скоро външна и се състои от восък. Пчелната пита съхранява спомените на кошера — в разположението на клетките с яйца, цветен прашец, мед, в различните видове мед. Цялата тази подредба е част от паметта.

Да не забравим големите дебели търтеи. Мнозина смятат, че те само се мотаят около кошера през цялата година и чакат кратките минути през които царицата си прави труда да ги забележи. Тази заблуда обаче не обяснява факта, че търтеите имат повече антенки, отколкото се виждат по покрива на централата на ЦРУ.

Баба всъщност не отглеждаше пчели. Всяка година вземаше стар восък за свещите си, понякога и по кило мед, ако кошерите можеха да го заделят за нея, но преди всичко си осигуряваше някого, с когото да си приказва.

За пръв път, откакто се прибра у дома, тя отиде при кошерите.

И ги зяпна.

Кошерите бълваха пчели. Жуженето на крилца изпълваше въздуха в иначе спокойното местенце зад малинака. Кафеникави телца се стрелкаха като хоризонтална градушка.

Много й се искаше да узнае причината за това.

Пчелите бяха единственият й провал. Иначе в Ланкър нямаше съзнание, в което да не се вмъкне чрез Заемане. Успяваше да види света дори през очите на земните червеи.[7]

Но съзнанието на роя, съставено от хиляди подвижни частички, не й беше по силите. Това се оказа най-непреодолимото изпитание за нея. Опитваше отново и отново, за да зърне света едновременно през десет хиляди чифта фасетъчни очички, но постигаше само тежка мигрена и желание да се люби с цветчетата из тревата.

Стигаше обаче и да наблюдава пчелите, за да научи много неща. Заниманията им, посоката на полета, държанието на пчелите-стражи…

Сега изглеждаха извънредно обезпокоени.

Затова Баба Вихронрав отиде да си полегне, както само тя умееше да го прави.

Леля Ог опита друг начин, които нямаше много допирни точки с вещерството, но пък беше типичен за принадлежността й към рода Ог.

Поседя в безукорно спретнатата си кухня — посръбваше ром, подръпваше от гнусния дим на лулата си и разглеждаше рисунките на стената. Всички бяха сътворени от най-малките й внуци в десетина различни оттенъци на калносивото. Повечето представляваха балонести фигурки с ръчички и крачета като клечки, под които бе изписано БАБКЪ с балонести кални букви.

Пред нея котаракът Грибо се радваше на завръщането у дома и лежеше по гръб, вирнал всичките си четири лапи във въздуха и заел любимата си поза „току-що ме намериха в канавката“.

Накрая Леля стана и се запъти умислена към ковачницата на Джейсън Ог.

Ковачницата винаги е важно място в селата — изпълнява функциите на канцелария, сборище и пункт за размяна на клюки. И в момента неколцина мъже седяха лениво вътре. Запълваха си времето между обичайните за Ланкър мъжки занимания — бракониерството и зяпането как жените вършат работата.

— Джейсън Ог, сега с тебе ще си поприказваме.

Ковачницата опустя като след заклинание. Вероятно подейства някаква нотка в гласа на Леля.

Тя обаче се пресегна и сграбчи за ръката едного който се промъкваше край нея с леко тьтрещо се приклякане.

— А, колко се радвам, че налетях тъкмо на тебе господин Куорни. Я не припирай толкоз да се изнижеш. В бакалията ти върви добре, нали?

Единственият магазинер в Ланкър я погледа както трикрако мишле зяпа мускулеста котка. Все пак не се предаде лесно.

— Ох, ужас, госпожо Ог, страшно сме зле на-последък.

— Значи всичко е наред, а? Изражението на господин Куорни стана умоляващо. Знаеше, че няма да му се размине просто така, само жадуваше да узнае какво се иска от него.

— Чуй ме сега — подхвана Леля. — Нали я знаеш вдовицата Скроуп, дето живее горе в Резена?

Ченето му увисна.

— Ама тя не е вдовица. Нали тя…

— Хващаш ли се на бас за половин долар? — сряза го Леля.

Устата му си остана отворена, а лицето около нея се вдърви в зашеметен ужас.

— Значи ще й даваш разни неща на вересия — продължи Леля в тишината, — нъл тъй, докато си стъпи на краката и завърти фермата както се полага. — Куорни закима онемял. — Туй важи и за вас, дето слухтите край вратата — повиши глас Леля. — Няма да сбъркате, ако оставяте по малко месо на прага й всяка седмица, ясно ли е? И май ще има нужда от помощници, като наближи жътвата. Знам си, че мога да разчитам на вас. Хайде, вървете си…

Всички хукнаха по-надалеч от тържествуващата Леля Ог, застанала на вратата. И Джейсън Ог се пулеше безпомощно към нея — стокилограмов мъжага, внезапно превърнал се отново в четиригодишно момченце.

— Джейсън?

Ама трябва да поправя мангалчето на стария…

— И тъй — пренебрегна увъртанията му Леля, — какво ставаше по тия краища, момчето ми, докато ние бяхме из чужбината?

Джейсън разсеяно разръчка огъня с един железен прът и го остави в пламъците.

— Ами таквоз… имахме си страхотна вихрушка на Прасоколеда, пък една от квачките на старата Грахова измъти все същото яйце дор до три пъти, после кравата на дъртия Запъртъкски роди седем-глава змия… А, накъм Резена валяха жаби…

— Значи всичко е нормално — отбеляза Леля и си натъпка лулата нехайно, но многозначително.

— Да, мирно и тихо е — съгласи се синът й. Извади пръта, сложи го на наковалнята и вдигна чука.

— Нали знаеш, че рано или късно ще надуша какво става? — напомни майка му.

Джейсън не се обърна, но чукът замря във въздуха.

— Всичко разнищвам — натърти Леля Ог. Желязото изстина от сламеножълто до яркочервено.

— Пък и на теб ти олеква, като си излееш душата пред старото си мамче — добави тя.

Прътът се охлади до черно, макар че плюнка все още би зацвърчала върху него. А Джейсън, свикнал с жегата на ковачницата, май изведнъж се сгорещи неприятно.

— Да го беше изковал, преди да се изстуди съвсем — напомни Леля.

— Не е моя вината, мамо! К’во можех да сторя та да им попреча?

Тя се настани удобно на столчето и го дари с щастлива усмивка.

— За кого приказваш, синко?

— Ами за младата Диаманда и оная Пердита, и онуй червенокосото момиче от Скапан Гъз, и всичките други. Казах им аз, че ще има к’во да чуят от твойта уста, кат се върнеш. Казах им, че госпожа Вихронрав ще пощу… да, де, ще има много да им се смее, щом научи. Пък те ми се подхилват. Разправят, че сами щели да изучат вещерството.

Леля кимна. Всъщност имаха право. Човек може да изучи сам вещерството. Но това не отмени изискването и учителят, и ученикът да са подходящи за Занаята.

— Диаманда ли? — проточи тя. — Не помня таквоз име.

— А, тя си е Люси Токли — обясни Джейсън. — Но Диаманда било… по-вещерско.

— Аха. Оная, дето носи широка провиснала филцова шапка?

— Да, мамо.

— И си боядисва ноктите в черно?

— Същата, мамо.

— Старият Токли я прати да учи някъде, нали?

— Вярно, мамо. Прибра се, докато те нямаше.

— Да-а.

Леля Ог си запали лулата с въгленче от огнището. Широкопола шапка, черен маникюр, образование… Леле-мале!

— И колко са тия момичета?

Ами към половин дузина. И си ги бива, мамо.

— Брей?

— Пък и не личи да правят нещо лошо.

Леля Ог се вторачи замислено в пламтящото огнище.

Нейното мълчание беше някак бездънно. И съдържаше несъмнена насоченост. На Джейсън му беше съвсем ясно, че сега е прицелено в него.

Винаги се хващаше в капана. Мъчеше се да запълни тишината.

— Диаманда добре се е образовала — започна той. — Знае разни хубави думички.

Мълчание.

— А ти все разправяш, че не достигали момичета, дето искат да се изучат за вещици.

Джейсън удари няколко пъти пръта, колкото да се намира на работа.

Още мълчание се стовари върху него.

— И всяко пълнолуние ходят да танцуват в планината.

Леля Ог извади лулата от устата си и огледа придирчиво чашката й.

— Пусна се мълва — сниши глас Джейсън, — че го правели без нищо.

— Без кое нищо? — уточни тя.

— Ами танцуват по без нищо, мамо.

— Да му се не знае! Друго да те питам… Някой знае ли къде ходят?

— А, не. Тъкачев, майсторът на сламени покриви, всеки път ги губел от поглед. — Джейсън…

— Кажи, мамо.

— Танцували са около камъните. Той си улучи палеца.

В планините и горите на Ланкър се срещат разни богове. Познаваха един от тях като Херне Подгонения. Беше бог на преследването и лова Поне в известен смисъл.

Вярата и надеждата създават и подхранват по вечето богове. Ловците, облечени в животински кожи, сътворяват с танците си богове на гонитбата, които обикновено са жизнени и буйни, а и тактични колкото приливна вълна. Но те не са единствените богове на лова. И гласът на жертва-та има свой отзвук в окултното, когато сърцето бясно тласка кръвта, а хрътките отзад лаят в зах-лас. Херне беше бог на преследваните и подгонените, на всички дребни животинки, чиято участ е да свършат като кратък бълбукащ писък.

Беше висок три стъпки, имаше заешки уши и мънички рогца. Отличаваше се обаче с великолепен спринт и в момента се носеше лудешки през гората.

— Те идват! Те идват! Всички те се завръщат!

— Кои? — попита Джейсън Ог.

Топеше си палеца в коритото със студена вода Леля въздъхна.

— Ами Те. Сещаш се, де… Те. Не че сме сигурни ама…

— Кои са Те?

Тя се поколеба. Някои неща просто не ги каз-ваш на обикновените хора. От друга страна, като ковач Джейсън хич не се вписваше сред обикнове-ните хора. Ковачите си имат свои тайни. Пък и беше от семейството. Леля Ог преживя изпълнена с приключения младост и не я биваше много в е броенето обаче почти не се съмняваше, че Джейсън е неин син.

Виж сега… — Махна неопределено с ръка. — Ония камъни… Танцьорите, де… Ами в старите времена… А бе, някога…

Тя спря и се помъчи отново да обясни приро-дата на действителността, която в същността си е фрактална — Таквоз… Има места, дето са по-тънки от другите — където са били старите входове… Е, не точно врати, самата аз никога не съм го разбирала докрай. Не точно врати. По-скоро места, където светът изтънява… Все едно, важното е, че Танцьорите… са нещо като ограда… И ние… Като казвам ние, да знаеш, че е ставало преди хиляди години… Не са прости камъни, ами нещо като гръмотевич-но желязо, но… Има едни приливи, само че не от вода, ами когато световете се доближават и почти можеш да прекрачиш от един в друг… Както и да е, ако хората се навъртат около камъните и си играят на щуротийки… тогаз Те ще се върнат, щом не внимаваме.

— За кого приказваш?

— Ей туй е лошото — унило промълви Леля. — Ако ти река, всичко ще разбереш накриво. Те живеят от другата страна на Танцьорите.

Синът й я зяпна. После по лицето му плъзна сянка на осмислена усмивка.

— А, знам го туй. Чувал съм, че магьосниците долу в Анкх все разкъсвали дупки в оная ми ти тъкан на действителността, дето си я кътат там, и от Тъмничните измерения изскачали разни страшилища. Грамадни гадове с десетина очища и повече крачища, отколкото има на хорото в неделя.

— Той стисна дръжката на чук номер 5. — Не бери грижа, мамо. Ако вземат да ни се изтърсят тука ние ще ги.

— Не става така — сряза го Леля Ог. — Ония грозотилища живеят отвън. А Те просто са… наблизо.

Джейсън съвсем се оплете. И Леля вдигна рамене. Рано или късно трябваше да сподели с някого.

— Господарите и Господарките — обясни тя.

— Че кои са пък те?

Леля Ог се озърна. Все пак стояха в ковачница На това място бе имало наковалня, преди да има замък, дори преди да има кралство. Навсякъде висяха подкови. Желязото се бе просмукало дори в стените. Тук не само беше пълно с желязо, тук желязото умираше и се прераждаше. Ако не можеше да изрече думите на това място, значи не биваше да ги произнася никъде.

Въпреки това не й се искаше.

— Нали се сещаш… — смънка. — Прекрасни народ. Благородните. Сияйните. Звездооките. Сещаш се…

— К’во?!

За всеки случай Леля докосна наковалнята и каза думата.

Бръчките по челото на Джейсън се изгладиха горе-долу със скоростта на изгряващо слънце.

— Те ли? Че нали са били приветливи и…

— Видя ли? — ядоса се Леля. — Казах ти, че ще го разбереш накриво!

— Колко?! — възкликна Ридкъли. — Ако щете — вдигна рамене кочияшът. — Ваша си работа.

— Извинявайте, сър — смънка Пондър. — Няма друга кола в онази посока.

По петдесет долара на човек си е пладнешки обир — Не е търпеливо отрече кочияшът. — Пладшки обир е — продължи с авторитетния тон на богатия опит, — когато някой се изпречи на пътя с арбалет в ръце, после другарчетата му скачат от дърветата и камънаците и ни взимат всичките пари и вещи. Среднощният обир е като пладнешкия, обаче палят и колата, та да виждат какво правят. А пък полуздрачният обир… ами той е, когато…

— Нима искате да кажете — прекъсна го Ридкъли — че обирът е включен в цената?

— Заради Гилдията на бандитите — обясни кочияшът. — По четиридесет долара на човек. Твърда цена.

— И какво ще стане, ако не платим?

— Накрая вие ще се втвърдите. Магьосниците се скупчиха да обсъдят положението.

— Имаме сто и петдесет долара — съобщи Архиканцлерът. — И няма как да извадим още пари от сейфа, защото Ковчежникът глътна ключа вчера.

— Сър, може ли аз да опитам нещо? — предложи Пондър.

— Бива.

Пондър се усмихна лъчезарно на кочияша.

— Домашните любимци не пътуват ли безплатно.

— Ууук?!

Метлата на Леля Ог фучеше няколко стъпки над горските пътеки и завиваше толкова рязко, че ботушите на вещицата ритаха листака. Тя скочи припряно до къщата на Баба Вихронрав и дори забрави да изключи метлата, която заседна в клолозета.

Вратата беше отворена.

— Ехо-о-о?

Леля надникна в килера и затрополи нагоре по Тясната стълба.

Баба се бе изпънала сковано на леглото си. Лицето й сивееше, кожата й беше студена.

Неведнъж я бяха намирали в това състояние и всеки път имаше недоразумения. Затова Баба вече успокояваше посетителите, но пък изкушаваше съдбата с малкото ръкописно картонче в ръцете си: „НИ СЪМ УМРЕЛА“.

Отвореният прозорец беше подпрян с парче дърво.

— Аха — промълви Леля по-скоро на себе си, — виждам, че не си тука. Аз… аз… аз ще взема да туря чайничето на огъня, та да почакам, докато се прибереш, бива ли?

Уменията на Есме в Заемането я притесняваха. Хубаво си е да влизаш в съзнанията на разни животинки и прочие твари, но прекалено много вещици не се бяха завърнали. Леля няколко години изнасяше бучки лой и отрезки от бекон за една невестулка, защото не се съмняваше, че това е старата Баба Посталют, която един ден се впусна в Заемане и не се върна. Ако изобщо е възможно една вещица да смята нещо за смразяващо кръвчицата, Леля Ог се отнасяше така към Заемането.

Слезе долу и напълни ведрото от кладенеца.

Не забрави да махне поповите лъжички, преди да сипе вода в чайника.

После се загледа към градината. След малко над нея прелетя малък силует и се гмурна в отворения прозорец.

Леля направи чай. Внимателно загреба с една лъжичка от захарницата, изсипа останалото в своята чаша, сложи двете чаши на поднос и отново се качи горе.

Баба Вихронрав седеше на леглото. Леля се озърна. Голям прилеп висеше с главата надолу от една греда под тавана.

Баба си разтри ушите.

— Гита — смънка тя, — ще бутнеш ли гърнето под него? Много си падат по цапането.

Леля измъкна най-скритата нощна принадлежност изпод леглото и я побутна с крак по чергата.

— Донесох ти чаша чай.

— Добре си се сетила. Устата ми все едно е пълна с мушици.

— Ти не предпочиташе ли совите нощем? — сети се Леля.

— Тъй си беше, ама с тях дни наред ми се ще да си завъртя главата към гърба. Прилепите поне гледат все напред. Първо опитах със зайците, ама знаеш колко могат да помнят. Пък и всеизвестно е за какво си мислят през цялото време. Прочути са с туй.

— За трева.

— Вярно.

— Откри ли нещо? — не се стърпя Леля.

— Петима-шестима са се качвали при камъните всяко пълнолуние! — натърти Баба. — Момичета, доколкото видях. Като си в главата на прилеп, виждаш само силуети. — Добре си се справила — благоразумно я похвали Леля. — Тукашни ли са момичетата, как мислиш?

— Няма как да не са. Не летят с метли.

Леля въздъхна.

— Едната е Агнес Нит, дъщерята на стария Трите Гроша. И момичето на Токли е от тях. Има още няколко.

Баба Вихронрав я зяпна.

— Попитах нашия Джейсън — обясни Леля. — Извинявай.

Прилепът се оригна и Баба учтиво закри устата си с длан.

— Аз съм една изкуфяла дъртофелница, нали? — промълви тя след малко.

— Не, не — побърза да отрече Леля. — Заемането си е голям майсторлък, пък ти го владееш на истина.

— Преливам от горделивост, ей туй е истина. Преди време щях да се сетя първо да поразпитам хората, вместо да си губя времето с прилепи.

— Ама нашият Джейсън нищичко нямаше да ти каже. И пред мен изплю камъчето само щото щях да му направя животеца същински ад, ако си беше мълчал. Иначе за какво са майките?

— Губя си усета, знам. Остарявам, Гита.

— Винаги съм казвала, че си толкоз стара, колкото се чувстваш.

— За същото ти говоря.

Леля Ог започваше да се тревожи.

— Ами ако Маграт беше тука? — продължи Баба. — Щеше да ме види как се занимавам с тъпотии.

— Е, тя е на сигурно място в замъка-напомни Леля. — Учи занаята на кралица.

— На нейния занаят хубавото му е, че никой не забелязва, като сбъркаш. Непременно е права, щото тя го върши.

— А бе, кралската работа е смехория — отбеляза Леля. — Досущ като магьосничеството. Взимаш, значи, някое момиче със задник като две прасенца в чувал и вятърничава главица, омъжваш я за някой крал или принц, или друго величество и изведнъж тя става същинско слънчице, безукорната принцеса. В много смахнат свят живеем.

— Няма да й се кланям, да знаеш — вметна Баба Вихронрав.

— Че ти никому не се кланяш — търпеливо напомни Леля. — И на предишния крал не се кланяше. Рядко се сещаш да кимнеш и на младия Верънс. Не съм те виждала да се кланяш.

— Ами да! — потвърди Баба. — И туй е част от вещерството.

На Леля малко й олекна. Баба да се държи като старица… Това я безпокоеше. Далеч по-приемливо й се струваше нейното обичайно състояние на едва сдържан гняв.

Баба се изправи.

— Казваш, че момичето на стария Токли е от тях, тъй ли?

— Вярно.

— Майка й не беше ли от рода Кийбъл? Чудесна жена, доколкото си спомням.

— Ъхъ, само че когато тя се спомина, старецът прати щерка си на училище в Сто Лат.

— Не ги понасям тия училища — обяви Баба Вихронрав. — Пречат на образованието. Само книги. Каква полза има от книгите? Твърде много се чете напоследък. Като млади нямахме време за четене, помня добре.

— Щото бяхме много заети да се забавляваме.

— Именно. Хайде, че нямаме време.

— Как тъй?

— Не са само момичетата. Има още нещо наоколо. Някакво съзнание се е разщъкало.

Баба потрепери. Долавяше присъствието му, както един изкусен ловец забелязва друг, докато се прокрадва из хълмовете — по тишината там, където трябва да има шум, по настъпеното стръкче, по гнева на пчелите.

Леля Ог изобщо не си падаше по Заемането, Маграт направо отказваше дори да опита. Старите вещици от другата страна на хребета бяха прекалено заети с неприятните преживявания в собствените си тела, за да си търсят белята, като ги напускат. Затова Баба бе свикнала да се шири сама в психическото измерение.

А сега някакво съзнание бродеше из кралството, но Баба Вихронрав не успяваше да го проумее.

Тя се впускаше в Заемане. Налагаше се да внимава. Беше като опиат. Можеше да се носи в съзнанията на зверове и птици — макар и не на пчели, — да ги насочва полека, да вижда с очите им. Баба Вихронрав бе тършувала неведнъж из психическите честоти наоколо. За нея това беше част от сърцевината на вещерството. Да се взира през… …очите на мушици, да съзре бавните шарки на времето в трескавата подредба на един-единствен ден, а мъничките им съзнания да шарят светкавично… …да се вслушва с тялото на бръмбар и светът да е триизмерна картина от трептения… …да наблюдава с носа на куче и миризмите да са като цветове…

Имаше си цена. Никой не настоява да я платиш, но самата липса на принуда поражда морално задължение. Сдържаш се, вместо да смачкаш буболечката. Забиваш лопатата предпазливо. Храниш кучетата. Плащаш си. Грижиш се — не защото така е добре, а защото е редно. Не оставяш нищо освен спомени и не взимаш друго освен преживявания.

Но онова, скитащото… Нахълтваше в чуждите съзнания като трион и грабеше, прибираше, отнемаше. Тя напипваше хищната му форма — само жестокост и хладнокръвно бездушие. Съзнание, наситено с остър ум, което използваше другите живи твари и ги нараняваше, защото намираше развлечение в това.

Баба знаеше как да нарече такова съзнание.

Елф.

Над тях клоните на дърветата се превиваха. Баба и Леля крачеха през гората. Поне Баба Вихронрав крачеше. Леля Ог подтичваше.

— Господарите и Господарките се мъчат да намерят път — говореше Баба. — Има и друго. Нещо вече е проникнало. Някакво животно от другата страна. Еленът, подгонен от Скроуп, е скочил в кръга, а оная твар трябва да е била наблизо вътре. Нали все ни втълпяваха, че нещо може да премине отсам, ако друго нещо влезе…

— Какво нещо?

— Е, знаеш как виждат прилепите. Само схванах, че е едро. То е убило Скроуп. И сега е някъде наоколо. Но не е… някой от Господарите и Господарките. Животно от ел… от онуй място.

Леля огледа сенките, но нощем в гората сенките изобилстват.

— Не те ли е страх?

Баба изпука със ставите на пръстите си.

— Не, ама се надявам то да се бои.

— О-о, вярно казват хората. Горделива си, Есме Вихронрав.

— Че кой го казва?

— Ами ти. Преди малко.

— Не съм била добре.

Някой друг сигурно би се оправдал: „Не бях на себе си.“ На Баба Вихронрав не би й хрумнала такава глупост.

Двете вещици бързаха в бурята.

А иззад трънлив гъсталак наблизо еднорогът се взираше в тях.

Диаманда Токли наистина носеше широка провиснала шапка от кадифе. И то с воал.

Пердита Нит, която преди вещерския период беше Агнес Нит, също носеше черна шапка с воал заради Диаманда. И двете бяха по на седемнадесет години. Искаше й се да беше естествено кльощава като Диаманда, но поне можеше да си придаде нездрав вид. Затова прикриваше с толкова белило дадените й от природата розови бузи, че ако се завъртеше внезапно, коравата маска сигурно би се преместила на тила й.

Призоваха Конуса на могъществото, отделиха малко време за магия със свещи и ясновидство. А сега Диаманда им показваше как да работят с картите.

Твърдеше, че картите съдържали събраната мъдрост на Древните. Пердита често се усещаше, че предателски размишлява кои ли са били онези Древни, защото очевидно много се различаваха от старците, които бяха просто глупави според Диаманда. Не беше особено наясно защо би трябвало да са по-мъдри от, да речем, съвременните хора.

Освен това не проумяваше що за чудо е Женското начало. Не успяваше да разнищи докрай и бъркотията с Вътрешния Аз. Започваше да подозира, че този Аз липсва у нея.

Искаше й се да си слага грим на очите като Диаманда.

Искаше й се да носи високи токчета като Диаманда.

Аманита дьо Поквар я осведоми, че Диаманда спяла в истински ковчег.

Съжаляваше, че не й достига смелост да си направи татуировка с кинжал и череп като Аманита, която обаче рисуваше по ръката си всеки ден с мастило, за да я измива вечер, иначе майка й щеше да види.

Тихо гаднеещо гласче от Вътрешния Аз подсказваше, че Аманита не е много сполучливо подбрано име.

Впрочем Пердита също.

То намекваше и че Пердита не бива да си пъха носа в работи, които не разбира.

За жалост тя съзнаваше, че в такъв случай не би трябвало да върши почти нищо.

Как й се искаше да носи черни дантели като Диаманда.

А Диаманда постигаше резултати.

Ако бе чула от друг, Пердита нямаше да повярва. Разбира се, слушаше това-онова за вещиците, откакто се помнеше. Бяха старици, чиито дрехи ги уподобяваха на врани, с изключение на Маграт Чеснова, която несъмнено беше чалната и сякаш всеки миг готова да се облее в сълзи. Пердита си спомняше как Маграт дойде с китара на едно празненство по случай Прасоколеда. Пееше народни песни с треперлив глас и така стискаше клепачи, все едно наистина вярваше в тези щуротии. Е, не свиреше добре, но нямаше значение, защото бездруго пееше фалшиво. Хората й ръкопляскаха — даваше ли им сърце да постъпят другояче?

Диаманда обаче бе чела разни книги. Знаеше какво ли не. Например как да призове силата при камъните. Успяваше.

В момента им обясняваше картите.

Вятърът се разбушува тази вечер. Тряскаше кепенците и сипеше сажди от комина. На Пердита й се струваше, че е издухал всички сенки в ъглите на стаята…

— Внимаваш ли, сестро? — студено попита Диаманда.

И това го имаше. Трябваше да си казват „сестро“, за да изтъкват духовното си родство.

— Да, Диаманда — смирено отвърна Пердита.

— Това е Луната — натърти Диаманда. — Повтарям за онези, които не слушат. — Вдигна картата.

— И какво виждаме? Кажи ти, Мускара.

— Ъ-ъ… рисунка на луната, нали? — с надежда направи опит Мускара (по рождение Сюзън).

— Разбира се, че не е луната. Всъщност представлява амиметична условност, която не е свързана с конвенционалната система от значения — заяви Диаманда.

— А, тъй ли…

Поредният повей разтресе къщата. Вратата изтрещя в стената. В рамката се виждаше небе с разкъсани облаци, сред които се подаваше сърпът на една амиметична условност.

Диаманда махна с ръка. За миг блесна октари-ново сияние. Вратата се затвори рязко. Диаманда си позволи усмивката, която според Пердита беше хладнокръвна и многозначителна.

И сложи картата пред себе си на покривката от черно кадифе.

Пердита се вторачи унило в масата. Картите бяха хубавички, досущ пъстро изрисувани скъпоценности, и имаха интересни имена. Но онова предателско гласче нашепваше: „И как тъй познават какво таи бъдещето? Картонът няма мозък, нали?“ Все пак тяхното вещерско сборище помагаше на хората… поне в известен смисъл. Призоваваше силата и тям подобни. „Олеле, ами ако попита мен за нещо?“ Пердита съзнаваше, че се тревожи. Нещо не беше наред. Току-що се бе объркало. Не знаеше точно какво е, но преди малко положението се бе напекло. Вдигна глава.

— Сполука да споходи този дом — пожела Баба Вихронрав.

С почти същия тон други хора бяха казвали „Сега ще пиеш ти олово разтопено, омразни ми Кинкейд“ или „Сигурно се чудиш дали нямаме вкъщи още балони и абажури, та да се повеселиш като снощи, а?“.

Ченето на Диаманда увисна.

— Виж сега, тука бъркаш. Не ти трябва такваз ръка — отбеляза Леля От, която надникна над рамото й. — Имаш само Двоен Лукчо.

— Кои сте вие?

Бяха се появили изведнъж, помисли си Пердита. В един миг се виждаха сенки, в следващия стариците наложиха непререкаемо присъствието си.

— И за к’во сте нашарили пода с тебешир? — не мирясваше Леля. — Навсякъде тебешир. И езически писмена. Не че имам нещо против езичниците — добави тя и се позамисли. — Май и аз съм такава, ама не драскам по пода. Защо ви е да изписвате цялата стая? — Сръга Пердита в ребрата. — После не можеш да го изтриеш тоя тебешир, набива се в дъските.

— Ъ-ъ, това е магически кръг — обясни Пердита. — Ъ-ъ, здравейте, госпожо Ог. Той ни пази от злотворни влияния…

Баба Вихронрав леко се наведе към Диаманда.

— Кажи ми, скъпа, смяташ ли, че кръгът ви е опазил?

Наведе се още малко.

Диаманда се отметна назад на стола си.

После бавно се изправи.

И носовете им почти се допряха.

— Коя е тази? — подхвърли Диаманда, без да се извръща.

— Ъ-ъ, тя е Баба Вихронрав — осведоми я Пердита. — Ъ-ъ, тя е вещица. Ъ-ъ…

— От кое ниво? — попита Диаманда.

Леля Ог се огледа бързо за някакво укритие. Веждите на Баба Вихронрав потрепнаха.

— Нива, значи?… Е, аз сигурно съм от първо ниво.

— Тепърва започвате ли? — процеди Диаманда.

— Ох, майчице… Я слушай — прошепна Леля Ог на Пердита, — ако обърнем по-скоричко масата, може и да ни предпази.

А в същото време си мислеше: „Есме не може да устои на предизвикателство. Никоя от нас не може. Ако не си самонадеяна, каква вещица си? Само дето отдавна не сме млади. Да си на върха във вещерството е като да си наемен боец. Смяташ се за майстор, ама си знаеш, че все някъде има един по-млад, дето се упражнява от сутрин до вечер, овладява тънкостите. И веднъж, както си вървиш по пътя, чуваш глас зад гърба си — ей, я сега да видим цвета на карантиите ти. Туй важи и за Есме. Рано или късно ще налети на някоя от по-младите, дето е станала по-сръчна в хитрините.“ — О, да — промълви Баба. — Тепърва започвам. Всеки ден тепърва започвам.

„Но май няма да е днес“ — добави мислено Леля Ог.

— Изкуфяла дъртачке — изрече Диаманда, — изобщо не ме е страх от теб. Всъщност знам всичко за похватите, с които вие, бабичките, плашите суеверните селяндури. Мърморите си под носа и примижавате насреща им. Всичко става в главите им. Най-обикновена психология. Но не е истинско вещерство.

— Аз, таквоз, ще се отбия в кухнята — обади се Леля Ог, — да видя ще мога ли да напълня някоя и друга кофа с вода.

— Като гледам, научила си всичко за вещерството — установи Баба Вихронрав.

— Да, уча се — потвърди Диаманда.

Леля Ог пък забеляза, че е свалила шапката от главата си и хапе нервно периферията й.

— Предполагам, че си много способна — продължи Баба.

— Доста напреднах — съгласи се Диаманда.

— Покажи ми.

„Ама тя наистина е голяма работа — каза си Леля Ог. — Издържа погледа на Есме цяла минута. По туй време и змия щеше да се е отказала.“ Ако някоя муха се бе стрелнала през броените сантиметри въздух, разделящи тези погледи, щеше да пламне.

— Аз научих Занаята от Леля Мърморана — сподели Баба Вихронрав. — Тя пък се е учила от Стрина Хегети, която пък на свой ред се е учила от Чепатото Лелче, а нея я е учила Черната Алис…

— Тоест казваш — Диаманда зареждаше думите в тишината като патрони в пълнител, — че в действителност никоя от вас не е научила нищо ново?

Леля Ог прекъсна мълчанието:

— Ех, че гнус, прегризах си шапката!

— Ясно-о… — проточи Баба Вихронрав.

— Гледай, бе — смуши Леля Ог треперещата Пердита, — даже подплатата пробих със зъби. А пък му платих два долара за тая шапка, че и прасето му изцерих. Все едно хвърлих на вятъра и париците, и билките.

— Така че просто се махни, бабичко — заключи Диаманда.

— Но ще се видим отново — натърти Баба Вихронрав.

Старата вещица и младата вещица си взеха взаимно мярката с погледи.

— В полунощ ли? — предложи Диаманда.

— В полунощ? Нищо особено не е полунощ. Тогаз всяка може да се прави на вещица. Що да не е по пладне?

— Непременно. И за какво ще се борим? — попита Диаманда.

— Да се борим ли? Няма да се борим. Просто ще си покажем една на друга какво можем. Един вид по приятелски. — Баба Вихронрав изопна рамене. — Време е да си ходя. Ние, дъртофелниците, трябва да се наспиваме, нали знаете.

— И какво ще получи победителката? — настоя Диаманда.

В гласа й се прокрадна неувереност. По земетръсната скала на съмнението трусът едва ли би накарал и чашка да падне от рафта на десетина километра, но все пак се усети.

— Ами победителката си получава победата — обясни Баба Вихронрав. — Нали затова е всичко? Не си правете труда да ни изпращате. Не сте ни посрещали.

Вратата пак тресна в стената.

— Най-обикновена психокинеза — подхвърли Диаманда.

— А, добре. Олекна ми, че научих — сговорчиво рече Баба Вихронрав, изчезвайки в нощта. — Туй обяснява всичко, и още как.

В старите времена, преди да измислят паралелните вселени, имаше простички посоки — Горе и Долу, Дясно и Ляво, Назад и Напред, Минало и Бъдеще…

Нормалните посоки не вършат работа в мулти-вселената, където измеренията са прекалено много, за да се ориентира човек в тях. Наложи се да бъдат изобретени нови посоки, за да си намират хората пътя въпреки всичко.

Например: източно от слънцето, западно от луната.

Или: зад северния вятър.

Или: от другата страна на хоризонта.

Или: дотам и обратно.

Или: отвъд полята, що погледът обхваща.

Понякога има и пряк път. Врата или проход.

Някакви побити камъни, разцепено от мълния дърво, шкаф с досиета…

Може би част от планинска ливада…

Място, където там е почти същото като тук.

Почти, но не съвсем. Просмукването е достатъчно да разклати някое махало, екстрасенсите да страдат от гадно главоболие, запустяла къща да се прослави с обитаващи я духове, а гърнето изведнъж да прелети през кухнята. Просмукването е достатъчно, за да обикалят на стража търтеите от кошерите.

А, да. Търтеите.

Има едно явление. Наричат го търтейско сборище. Понякога през ясните летни дни търтеите от кошери, пръснати на километри околовръст, се събират някъде и летят в кръг. Бръмчат като мънички системи за ранно предупреждение. Точно такива са.

Казваме за пчелите, че са чувствителни. Това е човешка дума. Пчелите са същества на реда и в самите им гени е програмирана омразата към хаоса.

Ако някои хора преди време са научили къде има такова място, в случай че вече са имали опит с последиците от оплитането на „тук“ и „там“, биха могли — стига да знаят как — да бележат мястото с определен вид камъни.

С надеждата, че разни тъпи скапаняци ще схванат намека и ще стоят настрана.

— Е, какво ще кажеш? — попита Баба, когато вещиците забързаха към домовете си.

— Ами оная нисичката дебелана има слабовата природна дарба — отбеляза Леля. — Усетих я. Другите си търсят гъдел за нервите, ако питаш мен. Играят си на вещици. Знаеш ги таквиз. Бутат чаша по лист с букви, редят карти, носят черни дантелени ръкавици без пръсти и бърникат в окултното.

— Не понасям да бърникат в окултното — заяви Баба. — Почне ли се веднъж, значи вярваш в духове, туй пък значи, че ще повярваш и в демоните, а преди да се опомниш, вече вярваш и в богове. И тогаз си загазила.

— Че нали всички тия твари ги има наистина? — сподели недоумението си Леля.

— Туй не е причина да вземеш, че да повярваш в тях. Тъй само ги поощряваш. — Баба Вихронрав позабави крачка. — А за нея какво ще кажеш?

— За кое у нея питаш по-точно?

— Усети ли силата?

— Охо! Чак ми се изправи косата.

— Някой й е дал тая сила. Знам кой го е сторил. Помисли — недорасло момиченце с купчина кокоши идеи в главата, прочетени в разни книжки. И изведнъж се сдобива с мощ, дето не знае как да овладее. Карти! Свещи! Туй не е вещерство, а купонджийски игрички. Бърникане в окултното. Видя ли, че ноктите й са черни?

— Е, и моите не са чак толкоз чисти…

— Нейните са боядисани.

— На младини аз си боядисвах ноктите на краката червени — с лека печал промълви Леля Ог.

— Ноктите на краката са друго нещо. И червеният цвят също. Впрочем — добави Баба — ти го правеше, за да те харесват.

— И имаше полза.

— Ха!

Повървяха смълчани.

— Голяма сила усетих — смънка Леля Ог след малко.

— Знам.

— Много голяма.

— Тъй си е.

— Виж сега, не казвам, че няма да я победиш — припряно заговори Леля. — Нищо подобно! Ама не ми се вярва, че аз мога да се справя с нея, и като гледам, ти също доста ще се препотиш. Ще ти се наложи да й сториш зло, за да победиш.

— Губя си разсъдъка, тъй ли?

— О, не съм…

— Гита, тя ме ядоса. Не се сдържах. И сега трябва да си меря силите с момиченце на седемнайсет години. Ако победя, значи съм гадна, властна, дърта вещица. Ако пък загубя… — Баба срита сърдито купчина опадали листа. — Все не мога да се спра навреме, туй ми е лошото. — Леля Ог си мълчеше. — И избухвам за най-дребното…

— Да, но…

— Не съм свършила каквото имам за казване!

— Извинявай, Есме.

Прилеп прелетя край тях с тихо шумолене. Баба му кимна.

— Да си чувала как я кара Маграт напоследък? — попита с глас, стегнат в пресилена небрежност като със стоманен корсет.

— Свиквала бързо, ако се вярва на нашия Шон.

— Ясно.

Стигнаха до кръстопът. Белият прахоляк блещукаше мъждиво под лунните лъчи. Единият път водеше към град Ланкър, където живееше Леля Ог. Другият се залутваше из гората, превръщаше се в пътека, после в пътечка и накрая стигаше до къщата на Баба Вихронрав.

— Кога ние… двете… ще се сберем отново? — подхвърли Леля.

— Я ме чуй — сопна се Баба. — Тя ще стои настрана, ясно? Доста по-щастлива ще си бъде като кралица!

— Нищо напреки не съм казала — меко отвърна Леля.

— Знам, че не си! Направо те чух как нищо не каза! Твойто мълчание е най-гръмогласното, дето съм го чувала от човек, който още не е умрял!

— Значи ще се видим към единайсет, нали?

— Ами да!

Вятърът пак се разбушува, докато Баба Вихронрав вървеше по пътеката към къщата си.

Знаеше, че е настръхнала прекалено. Твърде много работа й се струпа на главата. Уреди нещата с Маграт, а Леля можеше и сама да се погрижи за себе си, но Господарите и Господарките… Изобщо не бе очаквала това.

Лошото беше…

Ами лошото беше в предчувствието на Баба Вихронрав, че ще умре. Нервите й започваха да се опъват.

За онези, които си служат с истинска магия, знанието за часа на смъртта им е едно от по-чудатите предимства. Общо взето, наистина си е предимство.

Мнозина магьосници бяха напуснали света, изпивайки весело последната бутилка от личната си изба. Впрочем по-късно се оказваше, че са задлъжнели със стряскащи суми.

Баба Вихронрав също открай време се питаше какво ли ще почувства, какво ще види да се надвесва над пътя й. Установи, че пред нея има само празнота.

Хората си мислят, че живеят подобно на точка движеща се от Миналото към Бъдещето, а спомените се носят зад тях като опашката на някаква безплътна комета. Но паметта се разпростира и напред, не само назад. Просто повечето представители на човешкия род нямат способността да боравят с нея, затова ги спохожда единствено като предчувствия, опасения, прозрения и хрумвания. Вещиците обаче много ги бива да работят с тази памет. Да открият изведнъж празно пространство там, където би трябвало да са плъзнали пипалата й, за тях е същото, както пилот на самолет, изскочил от плътни облаци, да види шерпи на планинска пътека, зяпнали го отгоре надолу.

Оставаха й броени дни… и толкова. А винаги бе очаквала да има малко време за себе си, да оправи градината, да разчисти и подреди къщата — иначе следващата настанила се вещица би я сметнала за повлекана, да си избере хубаво местенце за погребението и накрая да поседи навън в люлеещия се стол, без да върши друго, освен да гледа дърветата и да мисли за миналото. Но сега… нищо не би успяла да свърши.

Имаше и други притеснения. Паметта й се оплиташе. Може и да беше неизбежно накрая. Сигурно човек се изчерпваше полека като Чепатото Лелче. В последните си дни старицата слагаше котката на печката и изкарваше чайника навън за през нощта.

Баба затвори вратата и запали свещ.

В чекмеджето на гардероба имаше една кутия. Вещицата я отвори на кухненската маса и извади грижливо сгънат лист. В кутията имаше перодръжка и мастило. Поумува и продължи оттам, докъдето бе стигнала: „…а на мойтъ приятелкъ Гитта Ог оставям леглоту си и оназ парцалената черга, дето ми я скалъпи ковачъ от Скапан Гъс. Също нека вземе канътъ, легенчиту и оня третия съд от нощнийъ кум-плект, дето отдавна им е фърлила око. На нея се пада и мойта метла, щото си е съвсем наред, само требва малко да се постегне.

На Маграт Чеснова оставям друготу Съйдър-жание на таз кутия и моя сребърен сирвис за чай, дето каничкътъ му за мляко е смешнъ крава. Той ми е семейно наследству. Също да земе часовника, който беше на мойта майка, ама я задължавъм да го навива прилежно, щото спре ли…“ Дочу някакъв шум отвън.

Ако в стаята седеше още някой, Баба Вихронрав щеше да отвори вратата безцеремонно. Понеже беше сама, тя полека докопа машата и се плъзна към вратата с твърде изненадваща липса на звук, ако си припомним що за ботуши носеше. Заслуша се напрегнато.

В градината имаше нещо.

Не беше кой знае каква градина. Там растяха прословутите й Билки и няколко плодни храста. Имаше малко трева и — разбира се — кошери. Липсваше ограда. Местните диви животни се бяха научили да не припарват до градината на вещицата.

Баба отвори предпазливо вратата.

Луната залязваше. Бледата сребриста светлина правеше света безцветен.

На тревата стоеше еднорог. Вонята му я блъсна като юмрук.

Баба запристъпя към него, протегнала машата напред. Еднорогът отстъпваше и риеше пръстта с копита.

Вещицата прозря по-ясно в бъдещето. Вече знаеше кога. Започваше да се досеща и как ще стане.

— Тъй ли било — промърмори под носа си. — Знам аз откъде си се довлякъл. Я вземи да се прибереш, дето ти е мястото.

Съществото се помъчи да я намушка, но машата изфуча към него.

— Не понасяш желязото, а? Ами тогаз изприпкай при твойта господарка да й кажеш, че в Ланкър знаем всичко за желязото. Пък аз добре я знам нея. Да стои надалеч, ясно ли е? Тука е мойта земя!

Вместо луна вече грееше обедното слънце.

Имаше доста многолюдна тълпа из онова, което в Ланкър се смяташе за градски площад. Тук бездруго не се случваше почти нищо интересно, а единоборството между вещици си струваше да се види.

Баба Вихронрав се появи четвърт час преди пладне. Леля Ог я чакаше на скамейка до кръчмата. Бе провесила хавлия на врата си, а пред краката й се мъдреше пълна кофа вода, в която плуваше гъба за баня.

— Туй пък за какво е? — попита Баба.

— За почивката между рундовете. Приготвих ти и портокалови резенчета. — Вдигна чинията и Баба изпръхтя. — Като те гледам, трябва да хапнеш нещо — настоя Леля. — Май не си слагала нищо в уста днес…

Тя сведе поглед към ботушите на Баба и зацапаната пола на дългата й черна рокля. Видя сламки и трънчета.

— Ама ти съвсем си изкуфяла! — изсъска Леля по-тихо. — Какви си ги свършила, а?

— Трябваше…

— Ходила си при камъните, нали?! Искала си да отблъснеш Благородниците.

— Разбира се — отвърна Баба.

Гласът й не звучеше немощно, тя не се олюля-ваше… но само защото тялото на Баба Вихронрав бе стегнато в хватката на духа й.

— Все някой трябва да го прави — добави тя.

— Що не дойде да ме повикаш?!

— Щеше да ме разубеждаваш.

— Есме, добре ли си? — приведе се напред Леля.

— Много съм си добре! Направо отлично! Нищо ми няма, ясно?

— Ти спа ли изобщо? — заяде се Леля.

— Е, ти пък сега…

— Не си, нали? Ама си мислиш, че просто ще се изпъчиш тука и ще стреснеш онуй момиче, а?

— Де да знам — отрони Баба Вихронрав. Леля Ог се взря изпитателно в нея.

— Не знаеш, значи… — промърмори по-кротко. — Ох, както и да е… По-добре седни, че ще се свлечеш. Сдъвчи малко портокал. Те ще дойдат след някоя и друга минутка.

— Няма — възрази Баба. — Тя ще закъснее.

— Как позна?

— Каква полза да се изтъпаниш, ако няма кой да те зяпа? Главознание…

Всъщност младото сборище закъсня с цели двадесет минути и зае позиции по стъпалата пред пазарчето на отсрещната страна.

— Виж ги само — изсумтя Баба. — Пак са целите в черно.

— Нали и ние носим черно? — разсъдливо напомни Леля.

— Щото е пристойно и практично — навъсено натърти Баба. — А не заради някаква си романтика. Ха, все едно Господарите и Господарките вече са тука…

След известно време, прекарано във взаимен оглед, Леля Ог се повлече през площада и срещна Пердита на средата. Въпреки дебелия грим личеше, че младата кандидат-вещица е смутена. Стискаше черна дантелена кърпичка и я усукваше изнервено.

— Добрутро, госпожо Ог.

— Добър ти ден, Агнес.

— Ъ-ъ… Сега какво ще стане?

Леля извади лулата си от джоба и се почеса с нея по ухото.

— Че знам ли… Май вие решавате.

— Диаманда пита защо трябва да е точно тук и сега.

— Ами за да види всеки. Нали туй е важното? Да няма скрито-покрито. Да се знае коя е по-изкусна във вещерството. Целият град ще научи. Нека гледат как едната побеждава, а другата губи. Тъй няма да има спорове после, нали?

Пердита се загледа към кръчмата. Баба Вихро-нрав бе задрямала.

— На туй му викам аз желязно спокойствие — отбеляза Леля и сплете пръсти зад гърба си.

— Ъ-ъ… А какво ще сполети победената? — попита Пердита.

— Нищо особено — вдигна рамене Леля. — Обикновено заминава някъде. Не можеш да си вещица, ако хората са те видели как губиш.

— Диаманда казва, че не искала старата дама да пострада прекалено зле. Само щяла да й даде добър урок.

— Много мило. Есме се учи бързо.

— Ъ-ъ… Госпожо Ог, ще ми се това да не бе ставало.

— Много мило.

— Госпожо Ог, Диаманда казва, че госпожа Вихронрав имала страховит поглед.

— Много мило.

— Затова изпитанието е… гледане, госпожо Ог. Леля пъхна лулата в устата си и изфъфли:

— А, като в оная стара игра „Който мигне — губи“, тъй ли?

— Ъ-ъ… Да.

— Бива. — Леля поумува и пак вдигна рамене. — Бива. Но по-добре ще е първо да очертаем магически кръг. Не искаме никой друг да пострада, нали?

— Скорхийски руни ли ще използваме или Ок-тограм на тройното призоваване? — осведоми се Пердита.

Леля наклони глава настрана.

— Драга моя, не съм ги чувала тия имена. Аз го правя ей тъй…

Отдалечи се с хълбока напред от дебелото момиче, влачейки носа на единия си ботуш в прахоляка. Очерта грубоват кръг, широк около пет метра, и бутна гърбом Пердита.

— Извинявай. Ето, готово.

— Това магически кръг ли е?

— Ами да. Иначе хората наоколо може да си изпатят. Всякаква магия фучи наоколо при единоборство на вещици.

— Но вие не произнесохте никакво заклинание. Абсолютно нищо!

— Сериозно?

— Нали трябва да има заклинание?

— Де да знам. Никога не съм го правила. — О-о…

— Ако толкоз ти се ще, да изпея някоя весела песничка — сговорчиво предложи Леля.

— Ъ-ъ, не. Ъ-ъ…

Пердита не бе чувала певческите изпълнения на Леля Ог, но мълвата за тях бе стигнала и до нея.

— Харесва ми тая твоя кърпичка — вметна Леля, без изобщо да се притесни. — На черното хич не личат сополите.

Пердита се бе втренчила в кръга като хипноти-зирана.

— Ъ-ъ… Е, ще започваме ли?

— Ами да.

Леля Ог изприпка обратно при скамейката и сръга Баба.

— Я се събуди!

Баба поотвори едното си око.

— Не спях, само исках да ми починат очите.

— Само трябва да я надминеш в гледането! — Значи знае поне колко е важен погледът. Ха!

За каква се мисли? Гледала съм хората цял живот!

— Тъкмо туй ме плаши малко… Ау… ето го момченцето на бабка!

Дойдоха и останалите от рода Ог.

Баба Вихронрав изпитваше нескрита неприязън към малкия Пюзи. Тя поначало не харесваше децата и именно затова се погаждаше толкова добре с тях. Щом видеше Пюзи, си казваше, че не е редно да щъка наоколо само по ризка, ако ще и да е на четири години. Пък и хлапето беше сополиво, някой трябваше да му даде кърпа или поне да му набие тапи в ноздрите.

Леля Ог обаче беше като глина в ръцете на всяко внуче, дори да е лепкаво като Пюзи.

— Искам бонбонче — изръмжа той с чудато дебелия глас, какъвто имат някои дечица.

— След малко, патенцето ми, първо да си поприказвам с тая жена — изчурулика Леля.

— Искам бонбонче сега.

— Разкарай се, сладурчето ми, бабка е заета. Пюзи дръпна полата й с все сила.

— Сега го искам, сега!

Баба Вихронрав се наведе и нейният внушителен нос се изравни с вечно протеклото носле на Пюзи.

— Ако не се махнеш — изрече тя сериозно, — аз ей с тия две ръце ще ти откъсна главичката и ще я напълня със змии.

— Чуй само! — засия Леля Ог. — Знаеш ли колко бедни дечица в Клач щяха да се зарадват на такава заплаха, а?

Пюзи се поколеба миг-два, после се ухили като тиква.

— Смешна баба — заяви той.

— Я слушай… — Леля потупа внучето си по главата и разсеяно изтри дланта си в роклята. — Нали ги виждаш ония момичета отсреща? Имат купища бонбончета.

Пюзи защапурка нататък.

— Туй си е война с живо оръжие, да знаеш — подхвърли Баба.

— Хайде — подкани я Леля. — Нашият Джейсън вече сложи два стола в кръга. Ти сигурна ли си, че не ти е зле?

— Ще се оправя.

Пердита Нит се домъкна отново.

— Ъ-ъ… Госпожо Ог…

— Кажи, драга.

— Ъ-ъ. Диаманда казва, че не сте разбрали правилно. Няма да се гледат една друга…

Маграт се отегчаваше. Никога не й се бе случвало, докато беше вещица. Вечно объркана и претоварена с работа — да, но не и отегчена.

Внушаваше си неуморно, че вероятно ще й олекне, когато е истинска кралица, макар и да не виждаше какво толкова ще се промени. Засега бродеше безцелно през неизброимите стаи на замъка, а шумоленето на роклята й почти не се чуваше, защото в ушите й боботеха турбините на еднообразието: „Досададосададосада…“ Цяла сутрин се бе учила усърдно да бродира гоблени, защото Мили я уверяваше, че заниманието било типично за кралиците. Първият й опит с надпис „Благословена да е тази кщъа“ бе захвърлен на креслото.

В Дългата галерия имаше огромни гоблени, изобразяващи древни битки. Явно бяха дело на предишни отегчени короновани обитателки на замъка. Струваше й се изумително, че някак са убедили бойците да позират толкова дълго. Бе разгледала много, твърде много портрети на самите кралици — всички до една красиви, всички до една чудесно облечени според модата на съответната епоха и всички до една отегчени дотам, че и последната мисъл се е изветрила от красивите им главици.

Накрая се качи в солариума — голяма стая на върха на главната кула. На теория беше изградена на припек. Така беше. Освен това я продухваха ветровете и я мокреха дъждовете. Нещо като мрежа, в която се ловеше всичко изхвърлено от небето.

Маграт подръпна въженцето на звънчето, което също на теория би трябвало да повика прислугата. Нищо не се случи. Дръпна още два-три пъти, като тайничко се радваше на дребното си занимание, и слезе в кухнята. Щеше й се да остава по-дълго там — беше топло и имаше с кого да си бъбри. Но… „благородството задлъжнява“. Кралиците живееха Горе.

В момента Долу се намираше само Шон Ог, който чистеше фурната на огромната желязна печка и се кахъреше, че това не е работа за един кадрови военен.

— Къде са се дянали всички? — възкликна тя. Шон се стресна и си удари главата във вътрешността на фурната.

— Ох! Извинете, госпожице! Ами-и… Всички ли… Всички отидоха на площада. Аз останах само защото госпожа Скорбик обеща да ми одере кожата, ако не изчистя цялата мръсотия.

— И какво става на площада?

— Разправят, госпожице, че две вещици щели да си мерят силите.

— Моля?! Нима говориш за майка си и Баба Вихронрав?

— А, не, госпожице. Имало някаква нова вещица.

— В Ланкър? Нова вещица ли?!

— Май тъй каза мойто мамче.

— Ще отида да погледна.

— Не мисля, че е уместно, госпожице — възрази Шон.

Маграт се изпъчи царствено.

— Нашата особа е кралица. Е, почти. Затова не казвай на нашата особа какво не може да прави или ще те пратим да чистиш нужниците!

— Ама аз си ги чистя — опита се да я вразуми Шон. — Дори вътрешния клозет.

— Първата ни работа е да го премахнем — потръпна Маграт. — Нашата особа видя този вътрешен клозет…

— Нищо против нямам, госпожице — съгласи се Шон, — тъкмо ще си освободя следобеда всяка сряда. Само исках да кажа, че трябва да се отбия в оръжейната да си взема тръбата за фанфарното приветствие.

— Нашата особа няма нужда от фанфари, премного благодаря.

— Задължително е да имате нужда, госпожице.

— Ако се наложи, нашата особа може сама да си надува тръбата, премного благодаря.

— Добре, госпожице.

— Госпожица каква?

— Госпожице кралице.

— Гледай да не забравяш повече.

Маграт хукна с жалкото подобие на бяг, възможно в кралската премяна. Помисли, че не би било зле да предвидят колелца за този тоалет.

Завари събрани в кръг няколкостотин души и зърна твърде угрижената Леля Ог.

— Какво става, Лельо?

Старата вещица се обърна.

— Уф, извинявай. Не чух фанфарите. Щях да направя реверанс, ама нали знаеш как са ми краката…

Маграт надникна над рамото й към двете фигури, седнали насред кръга.

— Какво са намислили?

— Състезават се в гледане.

— Но те зяпат небето.

— Вдън земя да потъне оная Диаманда! — прок-летиса Леля. — Накара Есме да се надзяпва със слънцето. Никакво извръщане, никакво мигане…

— И откога са така?

— Мина около час — мрачно съобщи Леля.

— Ужасно!

— Адски тъпо — поправи я Леля. — Не знам какво я прихваща Есме. Сякаш само силата е важна във вещерството! Тя поне е наясно — вещерството не е в силата, а в укротяването й.

От разпръскването на магията над кръга просветваше бледа златиста мараня.

— Ще бъдат принудени да се откажат след залеза — отбеляза Маграт.

— Есме няма да издаяни до залеза — врътна глава Леля. — Погледни я как се е прегърбила.

— Сигурно можеш да си послужиш с някаква магия, за да… — започна Маграт.

— Я умната! — сгълча я Леля. — Ако Есме надуши, ще ме търкаля с ритници из цялото кралство. Пък и другите ще забележат.

— Защо не направим малко облаче или нещо подобно? — сети се Маграт.

— Не! Туй е измама!

— Е, ти винаги мамиш.

— Хитрувам в своя полза. Не можеш да мамиш заради други.

Баба Вихронрав се преви още малко на стола — Защо ли не им заповядам да спрат? — подвоуми се Маграт.

— И ще си имаш враг до гроб.

— Какво ли ме кара да си мисля, че Баба и без това ми е враг до гроб?

— Щом си го мислиш, мойто момиче — вметна Леля, — значи главата ти за нищо не служи. Някой ден ще откриеш, че по-добра дружка от Есме Вихронрав не си имала.

— Но трябва да се намесим някак! Нищо ли няма да измислиш?!

Леля Ог огледа внимателно кръга. От лулата й изскачаха малки димни кълбенца.

Магическото единоборство впоследствие бе описано в книгата на Птицесвирец „Древни сказания и предания от Овнерог“. Ето как завършва разказът:

„А когато се изниза час и половина, едно малко момче неочаквано за всички се втурна през площада и стъпи в магическия кръг, поради което последваха ужасяващ писък и проблясък. Старата вещица се озърна, стана от стола си, вдигна момчето и го занесе на неговата баба, после се върна на мястото си, а през това време младата вещица не бе откъсвала поглед от Слънцето. Но другите млади вещици прекратиха единоборството с твърдението: «Вижте всички, Диаманда победи, защото Вихронрав отклони погледа си.» И тогава бабата на детето изрече гръмко: «Тъй ли било? Тоя номер да го пробутвате другаде. Туй не е състезание по празноглави момиченца, а по вещерство. Вие някога ще проумеете ли нещо? Вещица ли е онази, що се е озърнала, ако е чула дете да пищи?»

И тогава хората от града се провикнаха: «Даа-а!»“

— Беше чудесно! — възкликна госпожа Куорни, жената на бакалина. — Целият град викаше от радост. Като в легендите.

Седяха в задната стая на кръчмата. Баба Вих-ронрав лежеше на една скамейка с мокра кърпа на лицето.

— О, да, така беше — съгласи се Маграт. — Всички казват, че сега онова момиче не бивало да си вдига главата от срам.

— Да…

— Друг път ще знае да не си вири носа.

— Да…

— А малкото момченце добре ли е?

Всички се вторачиха в Пюзи, който седеше насред подозрителна локвичка в ъгъла, стискаше кесия с бонбони и имаше лепкав кръг около устата си.

— Свеж като морков — успокои ги Леля Ог. — Все едно малко се е препекъл на слънце. Бездруго крещи до забрава за всяка дреболия, жив да ми е — обясни тя гордо, сякаш хвалеше рядка дарба.

— Гита… — обади се Баба изпод кърпата.

— Кажи.

— Знаеш, че обикновено не близвам силни питиета, ама съм те чувала да споменаваш, че ракиите се използват и за лечебни цели.

— Ей сегинка.

Баба понадигна кърпата и фокусира едното си око в Маграт.

— Добър ви ден, ваше предвеличество. Дойдохте да ми съчувствате, тъй ли?

— Досетлива сте — студено отвърна Маграт. — Ле… Госпожо От, може ли нашата особа да беседва с вас насаме отвън?

— Няма проблем, ваше величайшество. Щом прекрачиха прага и се озоваха в тясната уличка, Маграт отвори уста. — Ти… Леля вдигна ръка.

— Знам какво щеше да кажеш. Нямаше нищо опасно за мойто сладко мушмороче.

— Но ти…

— Аз ли? — пак я прекъсна Леля. — Общо взето, нищо не сторих. Не знаеха, че той ще налети в кръга, нали? И двете постъпиха, както им е присъщо, нали? Тъй е честно.

— Е, донякъде, обаче…

— Никой никого не е мамил — отсече Леля Ог. Маграт преви рамене и млъкна. Другата вещица я потупа по рамото.

— Значи пред никого няма да се изтървеш, че му показах кесията с бонбоните отдалеч?

— Няма, Лельо.

— Браво на теб, бъдеща кралице.

— Лельо…

— Казвай, миличка. Маграт си пое дъх.

— Как Верънс е научил предварително кога се връщаме?

Стори й се, че Леля проточи прекалено размишленията си.

— Хич не се сещам — заяви накрая. — И кралете малко са набъркани в магията, да знаеш. Разправят, че можели да лекуват пърхот и други болежки. Може да се е събудил някоя сутрин и да е познал по особения сърбеж в кралските си атрибути.

Леля Ог винаги имаше вид на изпечена лъжкиня. Тя изповядваше прагматичния подход към истината — казваше я, когато й беше удобно и ако я мързеше да съчини нещо по-интересно.

— Горе сигурно си много заета, а? — продължи старата вещица.

— Нашата особа се справя чудесно, премного благодаря.

Маграт само се надяваше, че е произнесла думите с кралска надменност.

— И коя е особата? — озадачи се Леля.

— Как тъй коя?

— Кой се справя чудесно? — Аз!

— Тъй да беше казала отначало — отдъхна си Леля с невъзмутимостта на закоравял покерджия. — Важното е да се намираш на работа.

— Той е знаел, че се връщаме — непреклонно натърти Маграт. — Дори бе съставил списък кого да покани. Впрочем… има покана и за теб…

— Получих я тая заран — съобщи Леля. — С всичките й зъбчета по ръбовете и златните букви, и останалото. А кой е тайнственият Русоляв Пич в поканата?

Маграт отдавна бе изучила представата на Леля за света.

— RSVP означава, че трябва да ни уведомиш дали ще дойдеш.

— О, нашата особа ще дойде, как си представяш нашата особа да не купоняса? А Джейсън изпрати ли на вашата особа неговата покана? Знаех си аз. Не борави умело с перото нашият Джейсън.

— Покана за какво? — уточни Маграт, на която взе да й писва от особи.

— Верънс не каза ли на вашата особа? — учуди се Леля. — Специална пиеса, дето е написана специално за тебе.

— А, да. Представлението.

— Същото — потвърди Леля. — Точно на летния празник.

— Като ще е на летния празник, трябва да е нещо по-така — заяви Джейсън Ог.

Вратата на ковачницата беше залостена. Вътре се бяха събрали осмината членове на Ланкърската танцова трупа, шесткратни[8] победители в Откритото първенство по танца „морис“ на Петнадесетте планини.[9]

Сега се опитваха да осмислят нова форма на изкуството.

— А бе, много ми е тъпо — сподели Зверюго Коларов, единственият пекар в Ланкър. — Да навлека рокля! Дано жена ми не види, иначе…

— Тука пише — ломотеше Джейсън Ог и огромният му показалец се плъзгаше неуверено по редовете, — че било пре-лест-на история за любовта на Самодивската кралица… туй си ти, Зверюго… — …А, много ти благодаря… — …към един смъртен. И още — ху-мо-рис-тич-на ин-тер-лю-дия с Комични еснафи.

— Тия пък какви са? — намеси се Тъкачев, майсторът на покриви.

— Де да знам — почеса се Джейсън по темето. — Може да е някакъв вид кенеф, к’вито ги копаят из равнините.

— И к’во им е комичното?

— Ами сигурно хората падат в дупките и става смешно.

— И що не може да си изиграем един „морис“, както си му е редът? — попита Обидия Дърводелски, шивачът.[10]

— Щото „морис“ е за всеки ден, пък трябва да направим нещо културно — обясни Джейсън. — Туй ни го изпратиха чак от Анкх-Морпорк.

— Може да изиграем пак Танца с тоягите и кофите — подсказа Пекарев, тъкачът.

— Никой нивгаш няма да играе Танца с тоягите и кофите — отсече Джейсън. — Дъртият господин Дрънчо още куца, пък оттогаз минаха три месеца.

Тъкачев примижа към своето копие от текста.

— Кой е тоя скапаняк Exeunt Omnes?[11] — И що трябва да има лъв? — заяде се Пекарев.

— Щото е пиеса! — скастри го Джейсън. — Кой ще иска да я гледа, ако има… магаре. Представям си как всички ще се струпат на представлението като чуят, че има магаре. Ха, може ли един истински драмописец да вмъкне магаре в пиесата? Тука е добавил, че много му се искало да научи как се справяме! И я всички да млъкнете най-сетне!

— Хич не се виждам като Самодивската кралица! — изстена Зверюго Коларов.[12] — Ще ти хареса полека-лека — увери го Тъкачев.

— Пепел ти на езика.

— И трябва да репетираме — натърти Джейсън.

— Тука няма място — изтъкна коларят Покриварски.

— Няма да стане, ако ще ме зяпат хората — заинати се Зверюго. — И да се напъхаме в гората, ще ни види някой. Леле-мале — аз в рокля!

— Няма да те познаят, като си гримиран — утеши го Тъкачев.

— Гримиран ли?! — Ами да, също и с перука на главата — добави кошничарят Шивашки.

— Прав е, да знаете — замисли се Тъкачев. — Като ще се правим на глупаци, поне да не ни тлеят докато не се изпедепцаме в глупостите.

— Значи някъде на закътано място — заключи Покриварски.

— По-затънтено — уточни Калайджийски, който си беше калайджия.

— Дето никой не ходи — обобщи Коларов.

Джейсън се почеса по брадичката, която приличаше на къса телена четка. Налагаше се да измисли нещо.

— Кой ще играе Exeunt Omnes? — сети се Тъкачев. — Май не му се пада да каже и една думичка.

Каретата трополеше през неразличимите едно от друго полета. Земята между Анкх-Морпорк и Овнерог беше плодородна, грижливо обработвана и скучна до побъркване. Пътуването разширява кръгозора. А такъв пейзаж го разширява толкова, че чак потича от ушите. В подобна местност видиш ли далечна фигура, заета с рязане на зелки, ще се взираш в човечеца, докато се скрие от погледа ти, просто защото очите ти нямат друго занимание.

— Виждам, виждам с мойто оченце — подхвана Ковчежникът, — нещо с буквичката… X.

— Ууук.

— Не позна.

— Хоризонт — промърмори Пондър.

— Ама ти налучка!

— Разбира се, че налучках. Нали в това е смисълът на играта? Вече имахме Н за небе, 3 за зеле, У за… за „ууук“. Не остана друго.

— Щом налучкваш, повече няма да играя. Ковчежникът нахлупи шапката си на ушите и направи опит да се свие на кълбо върху твърдата седалка.

— Има какво да се види в Ланкър — изрече Архиканцлерът. — Там единственото парче равна земя е зад витрина в музей.

Пондър си замълча.

— Някога прекарвах там цялото лято — продължи Ридкъли и въздъхна. — Знаеш ли… животът ми можеше да тръгне в съвсем различна посока.

Той огледа спътниците си. Ако ще споделяш интимни подробности от миналото си, иска ти се да те чуят.

Библиотекарят наблюдаваше подрусващата се равнина зад прозореца и се вкисваше. Може би причината беше най-вече в новия светлосин нашийник с надпис „ПОНГО“. Някой щеше да плати прескъпо за тази гадост.

Ковчежникът се стараеше да уподоби шапката си на мидена черупка, в която да се скрие.

— Там срещнах онова момиче… Жестоката съдба избра Пондър Стибънс за единствен слушател. Той се изненада. Съзнаваше, че поне на теория и Архиканцлерът някога е бил млад. В края на краищата беше въпрос само на времева гледна точка. Здравият разум подсказваше, че магьосниците не се появяват изневиделица седемдесетгодишни и натрупали над сто килограма плът. Все пак налагаше се и здравият разум да бъде сръчкан, за да се обади.

Почувства, че е редно да каже нещо.

— Сигурно беше хубавица, сър?

— Не. Привлекателна. Това е най-подходящата дума. Висока. И с толкова руса коса, че изглеждаше почти бяла. А очите й бяха като бургии, повярвай. Пондър се поддаде на смътно недоумение. — Не съм виждал досега…

— Исках да кажа, че тя винаги сякаш надникваше до дъното на душата — изрече Ридкъли малко по-троснато, отколкото бе възнамерявал. — А как тичаше… — Пак потъна в мълчание и превъртя още малко лентата на спомените. — Щях да се оженя за нея, честно казано.

Пондър си траеше. Когато са ти отредили ролята на тапичка, носена от нечий поток на съзнанието, можеш само да подскачаш по бързеите и да се клатушкаш във водовъртежите.

— Ех, че лято беше! — мърмореше си Ридкъли.

— Досущ като тази година. Навсякъде житни кръгове, все едно валяха от небето. И… Ами измъчваха ме съмнения. Струваше ми се, че магията не е достатъчна. Бях малко… ошеметен. Бих зарязал всичко заради нея. Всеки гнусен октограм и заклинание. Без да ми мигне окото. Нали си чувал изрази от рода на „смехът й беше като планински ручей“?

— Лично аз нямам подобен опит — натърти Пондър, но съм чел стихове, в които…

— Празноглави дрънканици, туй е то поезията — осведоми го Архиканцлерът. — Слушал съм планински ручеи. Текат си и бълбукат. Пък и в тях има едни дребни твари, разни буболечки с малки… Както и да е. Исках само да изтъкна, че звукът изобщо не прилича на смях. Поетите все се оплес-кват. „Тя има устни като вишни.“ Значи малки, кръгли и с костилка по средата? Ха!

Той затвори очи. След малко Пондър попита:

— Сър, а после какво стана?

— Какво?

— Питам за онова момиче.

— Кое момиче?

— За което ми разказвахте.

— А, онова момиче… Ами тя ме заряза. Каза ми, че искала да се занимава с разни неща. Щели сме да имаме време за всичко.

Пак се смълчаха.

— И после какво се случи? — подкани Пондър.

— После ли? Че какво ли можеше да се случи? Върнах се да продължа учението. Писах й не знам колко пъти, но тя и веднъж не ми отговори. Може и нито едно писмо да не е получила. Откъде да знам дали не ядат пощата из онези краища? На другата година учих цяло лято и изобщо нямах време да отида при нея. Никога не отидох. Изпити и още какво ли не… Сигурно е умряла или вече е дебела престаряла баба с десетина пораснали деца. Щях да се оженя за нея като едното нищо. — Ридкъли се почеса по главата. — Хъ… как ми се иска да си спомня името й… — Изпружи крака и ги метна върху Ковчежника. — Брей, че смехория. Дори не й помня името. Ха! Тя можеше и кон да надбяга…

— На колене и да ви видя кесиите! Каретата спря с дрънчене. Ридкъли отвори едното си око.

— Това пък какво беше?

Пондър се отърси от дрямката, в която му се привиждаха устни като планински ручеи, и надникна.

— Струва ми се, че си имаме работа с един твърде нисичък разбойник.

Кочияшът огледа от капрата фигурата на пътя. Отгоре трудно се виждаше нещо заради широкополата шапка, скрила късичкото тяло. Все едно се взираше в добре облечена гъба с перце.

— Моля да ме извините — изрече ниският разбойник, — но отдавна съм забелязал, че съм ощетен откъм ръст.

Кочияшът въздъхна и отпусна поводите. Засадите, уредени по правилата от Гилдията на бандитите, бяха друго нещо. Проклет да е, ако се остави да го заплашва разбойник, който му стига до кръста и дори няма арбалет.

— Ах, ти, дребно копеленце — изсъска, — ей сега ще ти смачкам главичката. — Вторачи се. — Туй на гърба ти какво е? И гърбица ли имаш, а?

— Ето, най-сетне видяхте подвижната стълбичка. Ей сега ще ви покажа как я използвам…

— Какво става? — попита Ридкъли в каретата.

— Ами… Едно джудже току-що се покатери по малка стълбичка и изрита кочияша чак на пътя — съобщи Пондър.

— Това не се случва всеки ден — щастливо отбеляза Архиканцлерът.

Досега пътуването не се отличаваше с интересни събития.

— Вече идва към нас.

— О, чудесно.

Разбойникът прекрачи охкащия кочияш и закрачи напето към вратата на каретата, влачейки стълбичката.

Отвори и каза:

— Парите или — за съжаление — жив… Октаринов пламък отнесе шапката му. Джуджето дори не мигна.

— Питам се дали не бихте ми позволили да формулирам по друг начин исканията си…

Ридкъли изгледа елегантно пременения непознат отгоре додолу… или по-скоро отдолу до по-надолу.

— Не ми приличаш на джудже, ако не броим ръста ти.

— Тъй ли?

— Набива се на очи например липсата на шлем и железни ботуши.

Джуджето се поклони и извади едно картонче от мърлявия, но украсен с дантели ръкав на куртката си.

— Визитката ми.

Джиамо Казанунда

Вторият най-голям любовник в света

Превъзходен сабльор.

Войник на късмета.

Възмутителен лъжец

Ремонт на подвижни стълби

Пондър се зачете над рамото на Ридкъли.

— Вие наистина ли сте възмутителен лъжец?

— Не.

— А защо се опитвате да грабите карети?

— Уви, бях издебнат по пътя от бандити.

— Но тук пише — напомни Ридкъли, — че си превъзходен сабльор.

— А те ме превъзхождаха по численост.

— И колцина бяха?

— Три милиона.

— Скачай вътре — покани го Архиканцлерът. Казанунда мушна стълбичката в каретата и надникна в сумрака.

— Там наистина ли има задрямало човекопо-добно?

— Да.

В този миг клепачите на Библиотекаря се понадигнаха.

— Ами миризмата?

— Сигурен съм, че той няма да възрази.

— Не е ли уместно да се извините на кочияша? — подхвърли Пондър.

— Няма. Но ако му е харесало, мога да го сритам и по-силно.

— Това е Ковчежникът — посочи Ридкъли към експонат Б, унесен в забравата на почти смъртоносна доза хапчета от сушени жаби. — Ей, Ковчежнико! Ковчежнико-о-о! Не, като талпа е. Просто го пъхни под седалката. Играеш ли на Сакатия Лукчо?

— Е, не съм от най-добрите играчи…

— Великолепно!

След половин час Архиканцлерът дължеше на джуджето 8000 анкх-морпоркски долара.

— Написано е на визитката ми — вдигна рамене Казанунда. — Възмутителен лъжец.

— Вярно, обаче си помислих, че е лъжа!

Ридкъли въздъхна и изуми Пондър, като извади изпод робата си торбичка с монети. Бяха големи и имаха подозрително правдоподобния блясък на златото.

Макар Казанунда да беше по професия любвеобилен войник на късмета, по произход си оставаше джудже и беше наясно с някои неща.

— Хъм… А на вашата визитка написано ли е „възмутителен лъжец“?

— Не! — разпалено възкликна Ридкъли.

— Все тая. Веднага разпознавам шоколадовите монетки в станиол.

— Между другото — обади се Пондър, когато каретата се задруса по тясно дефиле — това ми напомня за всеизвестната логическа задача.

— Каква задача? — учуди се Архиканцлерът.

— Ами — подхвана Пондър, доволен от вниманието — имало един човек, който трябвало да избира в коя от двете врати да влезе. Стражът пред едната винаги казвал истината, стражът пред другата винаги лъжел. Проблемът бил, че зад едната от двете врати го чакала сигурна смърт, а зад другата — свободата. Човекът не знаел кой от стражите лъже и имал право да им зададе само един въпрос. Е, какво ги попитал?

Каретата се раздруса в голяма дупка. Библиотекарят се обърна на другия хълбок.

— Такива номера е погаждал смахнатият лорд Харгон от Куирм — спомни си Ридкъли след малко.

— Самата истина — потвърди Казанунда. — Много си е падал по гадни шегички. „Колко ученици могат да се напъхат в една Желязна дева“ и тям подобни.

— Значи е станало в неговата тъмница, така ли? — уточни Ридкъли.

— Моля? — сепна се Пондър. — Не знам…

— Как тъй? Запознат си най-подробно с историята.

— Не е никаква история, а логическа задача.

— Я почакай — проточи Казанунда. — Май се сетих. Само един въпрос, нали?

— Да — отдъхна си Пондър.

— И мога да попитам когото и да е от стражите?

— Да.

— Значи е лесно. Изпречвам се пред по-хилавия страж и му казвам: „Бързо ми посочи коя врата води към свободата, за да не видиш какъв цвят имат бъбреците ти. Впрочем аз ще вървя зад теб и ако си намислил да ми хитрееш, спомни си кой ще прекрачи пръв прага.“ — Не, не, не така!

— Звучи ми логично — възрази Ридкъли. — Пъргава мисъл!

— Но вие нямате оръжие!

— Как да нямам?! Измъкнал съм го от стража, докато умува над въпроса — заяви Казанунда.

— Хитро — одобри Ридкъли. — Господин Стибънс, ето ти логично мислене. Можеш много да научиш от този човек…

— …джудже…

— …извинявай. Джудже. Той поне не плямпа през цялото време за разни паразитни вселени.

— Паралелни! — озъби се Пондър.

У него се затвърждаваше силното подозрение, че Ридкъли бърка нарочно.

— А кои бяха паразитните?

— Няма такива![13]

Тоест… няма такива, Архиканцлер. Говорил съм ви само за паралелни вселени, в които събитията не протичат както в… — Пондър се поколеба. — Нали помните онова момиче?

— Кое момиче?

— Момичето, за което сте искал да се ожените.

— Ти пък откъде научи?

— Говорихте ми за нея преди малко.

— Тъй ли? Сторил съм глупост. Е, и?

— Ами… в известен смисъл вие все пак сте се оженил за нея.

Ридкъли завъртя глава.

— Няма такова нещо. Абсолютно сигурен съм Не бих могъл да забравя.

— Е, да, но се е случило не в нашата Вселена… Библиотекарят поотвори очи.

— Да не намекваш, че съм отскочил до друга Вселена, за да се оженя? — заяде се Ридкъли.

— Не! Тоест… Оженил сте се в онази Вселена, но не и в тази.

— Тъй ли? Какви ги приказваш? С всичките му церемонии и останалото?

— Да!

— Хъм… — Ридкъли си приглади брадата. — Убеден ли си?

— Напълно, Архиканцлер.

— А стига, бе! Дори не подозирах. Пондър се обнадежди, че напредват.

— Да, ама… — подхвана Ридкъли. — Защо не помня това все пак?

Пондър се бе подготвил за въпроса.

— Защото вашият Аз в другата Вселена не съвпада с вашия Аз в тази Вселена. Онзи се е оженил. Вероятно вече е прадядо.

— Нито редче не ми е написал досега — оплака се Ридкъли. — И на мръсника изобщо не му хрумна да ме покани на сватбата.

— За кого говорите?

— За него.

— Но това пак сте вие!

— Нима? Хъ! Би трябвало аз да поканя поне себе си, как мислиш? Нали ти казвам — мръсник!

— Ха! Парламент!

Поредната идея на Верънс. Опита се да приложи в Ланкър демокрацията на ефебианците. Даде право на глас всекиму… тоест всекиму, „който е с име неопетнено, с пол мъжеский, четиридесет лета е прехвърлил и притежава къща[14], за която дават цена поне три кози и половина“.

Имаше ли смисъл да постъпва глупаво, като даде право на глас на хора, които са бедни, престъпно настроени, смахнати или жени? Биха злоупотребили с правото си. Общо взето, начинанието имаше успех, макар че парламентаристите се вясваха на заседания, когато им скимнеше, нищо не си записваха, пък и не възразяваха срещу нито едно от предложенията на Верънс, тъй като беше крал. Каква полза от краля, ако трябва сами да се управляват? Никой не го кара да слага нова слама на покривите или да дои кравите, нали?

— Скучно ми е, Мили. Скучно, скучно, скучно! Ще се разходя.

— Да кажа ли на Шон да дойде с тръбата?

— Не смей, ако ти е мил животът!

Не всички градини бяха разкопани за земеделски експерименти. Имаше например билкова градина. Опитният поглед на Маграт прецени, че е доста оскъдна, защото съдържаше само растения, с които подправяха гозбите. Пък и репертоарът на госпожа Скорбик се изчерпваше с джоджен и градински чай. Нямаше нито стрък върбинка, бял равнец или дядови гащи.

Но наблизо беше прочутият лабиринт. Е, все някога щеше да се прочуе. Верънс бе чул от някого, че величествените замъци имали лабиринти Всички смятаха, че когато храстите израснат над сегашната си височина от една стъпка, лабиринтът наистина ще стане известен надлъж и нашир, а хората ще се губят, без да се мъкнат в него приклекнали и зажумели.

Маграт пристъпяше обезсърчено по посипаната с дребен чакъл пътека, а нейната огромна рокля заравняваше следите й.

От другата страна на живия плет отекна писък. Веднага позна гласа. Бе научила за някои традиции в Ланкърския замък.

— Добро утро, Дървеняааау — обади се тя. Соколарят на замъка се показа иззад ъгъла, попивайки нещо по лицето си с кърпичка. На другата му китка се мъдреше птица, стиснала нокти като инструмент за изтезания. Зли червени очи се вторачиха в Маграт над острата като бръснач човка.

— Имам нов ястреб — гордо се похвали Дървеняааау. — Ланкърски грачещ ястреб. Никой не ги е опитомявал досега. Но аз започнах. Вече го научих да не ме кълве пооооох…

Бясно заудря птицата в стената, докато тя не пусна носа му.

Налага се да уточним, че Дървеняааау не беше рожденото му име. От друга страна, истинското име е онова, с което човекът ти се представя. Така че той си беше Дървеняааау.

Причината се криеше във факта, че ястребите и соколите в Ланкърския замък бяха местни птици. Затова се отличаваха с несъмнено независим дух от рода на „ей, ти що не си…“. Усърдието на Дървеняааау в отглеждането и опитомяването вече им придаде способността да вадят ноктите си от китката на соколаря. Сега се опитваше да ги отучи от свирепите атаки срещу човека, който току-що ги е държал, тоест самия Дървеняааау. Въпреки всичко си оставаше забележителен оптимист и добряк. Живееше заради деня, в който неговите птици ще бъдат признати за най-прекрасните в света. Ястребите живееха заради деня, в който ще успеят да изкълват и другото му ухо.

— Виждам, че се справяш добре — отбеляза Маграт. — Но… не мислиш ли, че с повечко жестокост биха станали по-покорни?

— О, не, госпожице! — възкликна Дървеняааау.

— Трябва да сме благи с тях, да укрепим връзката. За да ни се доверяааау!…

— Е, тогава те оставям да прилагаш подхода си — подметна Маграт, а във въздуха се разхвърчаха пера.

Унинието й изобщо не се разсея, когато научи, че и в соколарството има строго разделение по съсловие и пол. Верънс поради кралското си достойнство имаше право на планински сокол, каквото и да представляваше въпросната летяща проклетия. Ако в околността се завъдеха маркграфове, те биха ловували със сокол-скитник, докато на жреците им бяха позволени ястреби-врабчари. Простолюдието можеше само да мята пръчки по пернатия дивеч.[15] Маграт неволно се зачуди какво ли би се паднало на Леля Ог. Вероятно пиленце на пружинка.

За вещиците нямаше подбран крилат хищник но ланкърските правила отреждаха за кралиците окаяния ястреб, наричан още тлъстоглав плашльо Птицата беше дребна, късогледа и предпочиташе да ходи непохватно по земята. Припадаше, щом зърнеше кръв. Двайсетина окаяни ястреби вероятно биха успели да убият гълъб, но само ако е смъртно болен. Веднъж Маграт прекара цял час с такова чудо на китката си. Птицата хъркаше астматично в лицето й и накрая задряма с главата надолу.

Но поне Дървеняааау имаше занимание. Замъкът беше пълен със заети хора. Всички вършеха нещо полезно, само не и Маграт. От нея се искаше единствено да присъства. Разбира се, всеки беше готов да разговаря с Маграт, стига тя да го заприказва първа. Всеки път обаче се оказваше, че прекъсва нещо важно. Нямаше какво да прави, освен да продължи кралската династия. Верънс вече бе поръчал книга по въпроса, но…

— Ей, момиче, я стой настрана — спря я нечий глас. — Хич не ти трябва да идваш по-наблизо.

Маграт се наежи.

— Момиче ли? Нашата особа е с почти кралска кръв по брак!

— Може и тъй да е, ама пчелите не знаят. Тя не продължи нататък.

Бе излязла извън градините от кралска гледна точка и се намираше в мястото, което всички други смятаха за градина. Напусна света на равни живи плетове и подрязани храстчета, за да се озове в света на вехти бараки, купчини саксии и тор, а точно тук — пчелни кошери.

Капакът на единия беше свален. До него сред кафяв облак стоеше господин Брукс и пушеше специална пчеларска лула.

— А, вие ли сте, господин Брукс… формално той имаше задълженията на кралски пчелар. Но отношенията бяха малко по-деликатни. Към почти всички прислужници в замъка се обръщаха само на фамилно име, но Брукс също като иконома имаше привилегията да бъде господин. Защото пчеларят владееше тайни сили. Знаеше всичко за меда и размножаването в кошерите. Познаваше роевете, умееше да унищожава гнездата на осите. И му оказваха почитта, отредена за вещиците и ковачите — онези, чиито задължения не се вместват напълно в света на сивото всекидневие, онези, които знаят неща, неизвестни и неразбираеми за останалите. Обикновено го виждаха улисан в чудновати действия при кошерите или крачещ из кралството в търсене на някой рой, или пушещ лулата си в загадъчната барака, пропита с миризмите на мед и отрова за оси. Никой не смееше да засегне господин Брукс, за да не завари разсърден рой в клозета си, докато пчеларят се подхилва тайничко.

Той внимателно нагласи капака върху кошера и се дръпна. Няколко пчели излетяха през зеещите дупки в предпазната мрежа на шапката му.

— Е, добър ви ден, ваше благородие — снизходително призна пчеларят положението на Маграт.

— Здравейте, господин Брукс. Какво правехте? Той отвори вратата на потайната барака и порови вътре.

— Късно почнаха да се роят — сподели пчеларят. — Проверявах ги. Ти искаш ли чаша чай, момиче?

Никой не би накарал господин Брукс да спазва условностите. Отнасяше се с всекиго като с равен… е, най-често като с малко по-низшестоящ Вероятно се дължеше на обстоятелството, че той всеки ден се разпореждаше със съдбата на хиляди Но Маграт поне можеше да си поприказва с него. Открай време долавяше, че господин Брукс е толкова сроден по дух с вещиците, колкото е възможно за един мъж.

Бараката беше претъпкана с части от кошери, страшнички инструменти за извличане на мед, стари гърненца и печица, на която малък опушен чайник къкреше до грамадна тенджера.

Пчеларят прие мълчанието й за съгласие и напълни две чаши.

— Билков ли е чаят? — нерешително попита Маграт.

— Да пукна, ако знам. Пускам във водата кафяви листенца от една кутийка.

Маграт се загледа в чашата, потъмняла от убийствената концентрация на танин. Събра смелост. Знаеше, че от кралицата се очаква да предразполага простолюдието. Затова се помъчи да измисли по-предразполагащ въпрос.

— Сигурно пчеларството е много интересно занятие.

— Ами да, такова си е.

— Нашата особа често се е питала…

— Какво?

— Всъщност как доите пчелното млечице?

Еднорогът тършуваше из гората. Чувстваше се сляп и някак не на мястото си. С тази земя нещо не беше наред. Небето синееше, вместо да сияе във всевъзможни цветове. А времето течеше. За същество, по природа неподвластно на времето, усещането беше по-лошо от падане в пропаст.

Освен това долавяше присъствието на своята господарка в главата си. Тежеше му повече и от времето.

Накратко казано, еднорогът полудяваше.

Устата на Маграт зейна.

— Мислех, че царицата на кошера е такава по рождение.

— А, не. Няма царско яйце. Пчелите просто решават да хранят някоя от тях, за да стане царица. Хранят я с пчелно млечице.

— Иначе какво става?

— Иначе става пчела-работничка, ваше благородие — отвърна Брукс с подозрително републиканска усмивчица.

„Тоест вади късмет“ — мислено добави Маграт.

— А когато се сдобият с нова царица, какво сполетява предишната?

— Обикновено старото момиче се рои — отвърна пчеларят. — Маха се и взема част от роя. Май съм го виждал туй хиляди пъти. Ама тъй и не зърнах досега царски рой.

— Какво е това?

— Не съм много сигурен. Има го в някои стари книги. Рой на роевете. Пишат, че такава гледка не се забравяла. — Пчеларят като че се унесе в копнежите си за миг, но тутакси се опомни. — Е, истинският майтап се почва, когато времето се скапе и предишната царица няма как да отдели своя рой, нали се сещате? — Завъртя ръка с лукава усмивка. — И тогава двечките царици, значи старата и новата, почват да се дебнат между питите. Дъждът барабани по кошера, другите пчели наоколо си вършат работата — господин Брукс зашава с пръсти и Маграт се вторачи в тях, — търтеите жужат, а цариците се усещат една друга през цялото време, щото са си такива. Накрая се виждат и…

— Да? И какво? — нетърпеливо го подкани Маграт.

— Муш! Гриз!

Тя си удари главата в стената на бараката.

— Не може в кошера да има повече от една царица — невъзмутимо завърши господин Брукс.

Маграт се озърна към кошерите навън. До днес гледката й бе харесвала.

— Много пъти съм намирал мъртва царица пред кошера след лошо време — щастливо подхвана пчеларят. — Никоя царица няма да търпи друга наоколо, нали разбирате. Страхотна битка е. Старата е по-хитра, новата пък има за какво да се бие.

— Моля?

— Ами иска да се съеши. — А-а…

— Много интересно става есента — продължи господин Брукс. — Кошерът няма нужда от излишни храненици зиме, ако ме разбирате, пък търтеите се мотаят и нищо не вършат. Затуй работничките ги замъкват всичките при входа на кошера и им прегризват…

— Стига! Това е ужасно! — изписука Маграт. — Аз пък си мислех, че пчеларството е… приятно.

— Есента бездруго си е времето, когато пчелите остават без сили — не се смути господин Брукс. — Виж сега, обикновената пчела се труди, докато не капне. Тогаз ще видиш доста от старите работнички да пълзят около входа на кошера, щото…

— Стига! Това вече е прекалено. Аз съм кралица, не забравяй. Е, почти…

— Извинявай, госпожице. Аз пък си помислих, че искаш да научиш нещичко за пчеларството.

— Да, но не и това!

Тя изфуча през вратата.

— А бе, полезно е да опознаеш отблизо природата — отбеляза пчеларят. Поклати глава весело, докато Маграт се скриваше от погледа му зад живите плетове. — Не може в кошера да има повече от една царица. Муш! Гриз! Хе-хе-хе!

Някъде в далечината изпищя Дървеняааау, който пак опознаваше отблизо природата.

Житни кръгове се появяваха навсякъде.

Вселените вече се подреждаха. Прекратиха своя танц, напомнящ за врящи спагети, и за да минат през тази теснина на историята, се впуснаха рамо до рамо в надпревара по неустойчивия гумен лист на времето.

В такива моменти, както и Пондър Стибънс се досещаше смътно, вселените си влияеха взаимно и докато се бутаха една друга, за да заемат по-изгодна позиция, изблици реалност се стрелкаха между тях.

Ако някой бе подготвил съзнанието си за най-изострена чувствителност и ако бе усилил приемането, докато въображаемото копче на регулатора не се счупи, би могъл да долови наистина необичайни сигнали…

Часовникът тиктакаше.

Баба Вихронрав седеше пред отворената кутия и четеше. Понякога затваряше очи и стискаше с пръсти носа си.

Достатъчно зле беше да не вижда бъдеще пред себе си, но поне знаеше причината. Но в ума й от цяла седмица проблясваха откъслечни видения за преживяното. Имаше обаче сериозен проблем — не бяха нейни преживелици. За пръв път си припомняше неща, които не й се бяха случили. И не биха могли да се случат. Тя си оставаше Есме Вихронрав, а здравият й разум беше по-як и от гранит. Никога не би…

Някой почука на вратата.

Примига и се зарадва, че я отърваваха от тези мисли. Минаха две-три секунди, докато се съсредоточи в настоящето. После сгъна листа, пъхна го в плика, намести го в снопчето от още много пликове, прибра всичко в кутията, заключи я с малкото ключе, което окачаше над огнището, и пристъпи към вратата. Провери за всеки случай да не е сторила щуротия от разсеяност — да речем, смъкнала си е дрехите или нещо подобно. Чак тогава отвори.

— Добра ти вечер — рече й Леля Ог, която държеше покрита с кърпичка паница. — Донесох ти малко…

Баба Вихронрав погледна над рамото й и я прекъсна:

— Тия кой са?

Трите момичета се смутиха.

— Виж какво — подхвана Леля, — те дойдоха в мойта къща и ми казаха, че…

— Нека аз да позная — пак я сряза Баба. Излезе и огледа отблизо триото. — Брей, брей. Леле-мале. Три момичета, дето ще стават вещици, нали? — Изтъни гласа си до фалцет. — „Ох, много ви молим, госпожо Ог, проумяхме грешките си, затуй искаме да се учим на сериозно вещерство.“ Е, тъй ли беше?

— Да, горе-долу — съгласи се Леля, — но…

— Туй е вещерство — натърти Баба. — Не е… не е игра с кукли! Ех, майчице… — Разходи се покрай късичката редичка от треперещи момичета. — Ти как се казваш?

— Магента Фротидж, госпожо.

— Хващам се на бас, че майка ти не те нарича тъй.

Магента се загледа в обувките си. — Нарича ме Виолета, госпожо.

— Тоя цвят е по-приятен от магента — сподели Баба. — Ще ти се да си малко загадъчна, а? Искаш хората да си мислят, че владееш окултното, нали? А магии можеш ли да правиш? Научи ли ви на нещо вашата приятелка? Я ми събори шапката.

— Какво, госпожо?

Баба Вихронрав се дръпна и й обърна гръб.

— Събори я. Няма да ти преча. Опитай. Магента-Виолета изведнъж стана розова.

— Ъ-ъ… Тъй и не схванах номера с онази пси-хо… как беше думата…

— Брей, брей. Е, да видим какво умеят другите… Ти коя си, момиче?

— Аманита, госпожо.

— Ей, че хубавичко име. Добре, да те видим сега.

Аманита се заоглежда нервно.

— Аз… ъ-ъ… май не мога, докато всички ме гледат…

— Жалко. А ти, дето стоиш накрая?

— Аз съм Агнес Нит — обади се момичето, което схващаше далеч по-бързо от предишните две и реши да не рискува с името Пердита.

— Хайде, опитай. Агнес се съсредоточи.

— Олеле-мале — въздъхна Баба. — А шапката още е на главата ми. Гита, я им покажи туй-онуй.

Леля Ог също въздъхна, взе изсъхнал клон от земята и го запрати към шапката. Баба го улови светкавично.

— Но… но вие казахте да използваме магия… — оплака се Аманита.

— Не съм — възрази Баба.

— Това би могъл да стори всеки — вметна Ма-гента.

— Вярно, но важното е, че не го сторихте. — Баба пусна една неприсъща за нея усмивка. — Вижте сега… Не че искам да се държа гадно с вас. Млади сте. В света има всякакви занятия, можете да си изберете, което щете. Хич не ви трябва да ставате вещици, особено пък ако проумеете какво означава туй. Сега си вървете. Приберете се у дома. И не се захващайте с паранормалното, преди да сте опознали нормалното. Хайде, тичайте.

— Само хитрини! — избухна Магента. — Точно както казваше Диаманда! Служите си само с думи и хитрини…

Баба вдигна ръка.

Птичките по клоните млъкнаха изведнъж.

— Гита…

Леля Ог сграбчи шапката си с две ръце, за да я опази.

— Есме, я почакай, струваше ми цели два долара…

Грохотът отекна надалеч из гората. Парцалчета подплата заваляха полека от небето.

Баба завъртя показалеца си към момичетата, които заотстъпваха.

— Защо не идете да видите как е вашата приятелка? Тя загуби. Може би не й е весело. В такъв ден не е хубаво да я изоставяте.

Още я зяпаха. Пръстът сякаш ги хипнотизираше.

— Току-що ви помолих да се приберете по домовете си. И го казах много сдържано. Иска ли ви се да кресна!

Те се обърнаха и побягнаха. Леля Ог омърлушено провря пръст през периферията на съсипаната шапка.

— Цяла вечност я приготвях тая отвара за прасето — мърмореше си под носа. — Трябва да сложиш вътре осем различни вида листа. От върба, от вратига, от дядови гащи… Цял ден ги събирах. Да не би листата да растат по дърветата…

Баба Вихронрав не откъсваше поглед от смаляващите се в далечината момичета. Леля помълча и подхвърли:

— Как да не си спомниш младостта? Като бях на петнайсет, стоях пред старата Стрина Зъркел, а тя ми ръмжеше с оня неин глас: „Каква искаш да станеш?!“, пък аз тъй се уплаших, че замалко да се нап…

— Никога пред никого не съм стояла — унесено промълви Баба Вихронрав. — Не мръднах от градината на Чепатото лелче, докато не обеща да ме научи на всичко, което знае. Ха… Проточи се цяла седмица, а накрая дори изкрънках следобедите да са ми свободни.

— Значи не си била Избрана?

— А, не. Аз избрах. — Леля нямаше да забрави скоро изражението на Баба, макар че сигурно щеше да се мъчи упорито. — Аз избрах, Гита Ог. И искам да го знаеш отсега нататък, щото всичко може да се случи. Никога за нищо не съм съжалявала. Ясно ли е?

— Щом казваш, Есме…

Що е магия?

Магьосниците дават два различни отговора според възрастта си. Старите приказват за свещи, кръгове, планети, звезди, банани, заклинания и руни, както и за значението на поне четири обилни хранения дневно. По-младите, особено онези бледите, които повечето време се свират в Крилото за високоенергийна магия[16], дърдорят неуморно за променливи течения в морфичната основа на Вселената, за същностната нетрайност дори в наглед най-устойчивата пространствено-времева структура, за неправдоподобието на действителността и така нататък. По-накратко това означава, че държат в ръцете си нещо нажежено и съчиняват в движение физическата му теория, докато тичат с него нанякъде…

Наближаваше полунощ. Диаманда тичаше нагоре по склона към Танцьорите, а изтравничетата и пирените й късаха роклята.

Унижението блъскаше като тежка топка из главата й. Тъпи зли старици! И тъпи селяндури!

Тя победи. Според правилата победата се падаше на нея. Но всички й се присмяха.

Изгаряше я споменът за тъпо ухилените лица. Всеки застана на страната на ужасните дъртофел-ници, които и представа си нямаха какъв е смисълът на вещерството и докъде може да напредне то.

Ще им даде да се разберат!

Отпред Танцьорите тъмнееха под огрените от луната облаци.

Леля Ог надникна под леглото, да не би да се е скрил някой мъж отдолу. Знае ли се, може да й излезе късметът.

Канеше се да заспи рано. Денят се оказа възтежичък.

До леглото си беше приготвила кутия с бонбони и бутилка от дебело стъкло, пълна с прозрачна течност от сложно устроената спиртоварна зад бараката с дървата. Не беше нито уиски, нито джин, затова пък имаше точно 45 градуса спирт и неизменно утешаваше Леля в тревожните мигове към три сутринта, когато се събуждаше и не се сещаше веднага коя е. След пълна чаша от прозрачната течност пак не си спомняше, но нямаше никакво значение, защото и без това питието я правеше друг човек.

Оправи четирите пухени възглавници, срита мъхнатите си чехли в ъгъла и дръпна завивките над главата си, създавайки малка, топла и леко задушна пещеричка. Смучеше бонбон. Леля Ог имаше само един оцелял зъб в устата си. Бе понесъл всичко, което успя да му стори през годините. Нямаше дори да забележи един бонбон преди сън.

След няколко секунди усети тежест върху краката си — котаракът Грибо се настани на любимото си местенце. Той винаги спеше в нейното легло. Нежните му опити да й изчовърка очите сутрин я вдигаха по-успешно от будилник. Но Леля Ог не забравяше да остави отворен прозорец, в случай че го обземе желание да изскочи навън и да изкорми някоя твар, благословен да е.

Виж ти, виж ти… Елфи. (Ако произнесеш думата само в ума си, те не чуват, поне докато не са наблизо.) А тя бе вярвала искрено, че са се отървали веднъж завинаги от тях. Трябва да са минали стотици години, ако не и хилядолетия. Вещиците не обичаха да подхващат тази тема, защото посестримите им навремето допуснали ужасна грешка с елфите. Накрая проумели що за мръсници са, разбира се, но всичко се разминало на косъм. Успявали да пресрещат елфите навсякъде, да направят живота им в този свят непоносим. Борели се с желязо срещу тях. Нищо елфическо не издържа срещу желязото. То ги заслепява или нещо подобно. Прави ги напълно безпомощни.

А сега нямаше много вещици. Не и истински. По-лошото беше, че хората май изобщо не помнеха какво става, ако наоколо се навъртат елфи. Вярно, тогава животът бил по-интересен, но преди всичко защото бил по-кратък. И по-пъстър… стига да ти допада цветът на кръвта. Толкова се напекло, че хората не смеели дори да говорят открито за онези мръсници.

Наричали ги Сияйните. Наричали ги Прекрасния народ. Плюели и пипали желязо. Но много поколения по-късно забравяха за плюенето и желязото, не си спомняха и защо са измислили имената. Помнеха само колко са хубави онези твари.

Да, тогава имало много вещици. Твърде много жени намирали празни люлки или не дочаквали мъжете им да се завърнат от лова, в който замествали дивеча.

Елфи! Ама че гадници, обаче… обаче… някак правеха номера с паметта.

Леля Ог се обърна на другата страна. Грибо изръмжа възмутено.

Да вземем за сравнение джуджетата и троло-вете. Хората казват: „Да им нямаш вяра! С троловете можеш да се погодиш, ако не ти минат зад гърба. Някои са свестни по своему, ама са бъзливи и тъпи. А джуджетата… Алчни и лукави дребосъци. Е, случва се да срещнеш някой от малките хитреци, дето не е чак толкова лош, но не са по-добри от троловете, тоест…“ …са досущ като нас.

Само че не са хубави и нямат никакъв стил. Ние пък сме глупаци и паметта ни подвежда. Помним красотата и изяществото на елфите, но забравяме какво са вършили. Приличаме на мишки, които дъднат: „Каквото щете разправяйте, но котките имат стил!“ Хората никога не бяха треперили в леглата си заради джуджетата. Никога не се бяха крили под стълбите от троловете. Каквито и разправии да си имаха с тях, джуджетата и троловете си оставаха само адски досадници. Но не и ужас в мрака.

Помним, че елфите са пеели. Забравяме думите на песните им.

Леля Ог пак се завъртя. Грибо измяука приглушено, когато тупна на пода.

Тя седна в леглото.

— Я си слагай лапите за разходка, младежо. Излизаме.

На минаване през тъмната кухня Леля спря, взе един голям ръжен и му върза парче въже.

През целия си живот бе скитала из Ланкър, без да й хрумне, че има нужда от оръжие. Разбира се, през по-голямата част от живота си беше вещица и всеки нощен досадник би си отнесъл карантиите в торбичка, ако й посегне. Но и останалите жени не се бояха от нищо. Мъжете също.

А сега усещаше остро собствената си уплаха.

Нямаше съмнение, че елфите се връщат и сенките им се стелят пред тях.

Диаманда изкачи хълмчето.

Поспря. Дъртата Вихронрав като нищо би я проследила дотук. Когато вървеше през гората, струваше й се, че някой я дебне.

Не видя никого наоколо. И се обърна.

— Добър ти вечер, госпожице.

— Ти?! Значи наистина си ме проследила! Баба се надигна от сянката под Гайдаря, която я бе скривала напълно досега.

— От татко си го научих. Той все повтаряше, че нескопосаният ловец подгонвал дивеча, а умелият го причаквал.

— Тъй ли било? Значи си излязла на лов за мен, а?

— Не. Просто те почаках. Знаех, че ще се качиш тук. Нямаш къде другаде да отидеш. Дошла си да я призовеш, нали? Я да ти видя ръчичките.

Не беше молба, а заповед. Диаманда видя как ръцете й се подчиниха сами. Преди да ги свие към тялото си, старицата ги стисна. Нейната кожа на допир беше като зебло.

— И един-едничък ден не си вършила черна работа, нали? — осведоми се Баба любезно. — Не си прибирала попарени от слана зелки, не си копала гроб, не си доила крава, не си мила мъртвец…

— Не е задължително да вършиш всичко това, за да си вещица! — озъби се Диаманда.

— Че аз казах ли друго? Я сега да ти обясня нещо. За прекрасните жени в червени одежди и със звезди в косите. Може и с луни. И за гласовете, които ти шептят насън в главата. И за силата, с която се сдобиваш, щом дойдеш тук. Сигурно ти е предложила страхотна сила. Колкото си поискаш. Без нищо в замяна.

Диаманда мълчеше.

— И преди се е случвало. Винаги се намира някоя, дето ще се заслуша. — Очите на Баба Вихронрав се премрежиха за миг. — Когато си сама, а хората наоколо ти се струват твърде тъпи да размените поне по някоя дума и светът е претъпкан с тайни, дето никой не ще да ти разкрие…

— Ти да не четеш мислите ми?!

— Твоите ли? — Гласът на Баба отново зазвуча отсечено. — Ха! Цветенца и други щуротии. Танци по без нищо. Глупотевини с карти и прежда. Предполагам, че си успявала. Дала ти е сила, но до време. О, как се е кикотила! После силата намалява, а цената се качва. След това вече няма сила, обаче плащаш всеки ден. Те винаги вземат повече, отколкото дават. Онова пък, което дават, е по-лошо и от боклук. Накрая отнемат всичко. Харесва им да получават от нас нашия страх. Още повече жадуват нашата вяра. Ако ги призовеш, ще дойдат. Повикаш ли ги тук във времето на кръговете, когато светът е изтънял достатъчно, за да те чуят, ти им даваш проход. Танцьорите поначало са отслабнали. Аз няма да допусна да се върнат… Господарите и Господарките. Диаманда отвори уста.

— Не съм свършила! — сряза я Баба. — Ти си схватливо момиче. Можеш да се захванеш с какво ли не. Защо да избираш вещерството? С него не се живее леко.

— Смахната дъртофелница! Нищичко не си разбрала. Елфите изобщо не са такива…

— Не казвай думата! Не я изричай. Те идват, ако ги призовеш.

— Ами добре! Елф, елф, елф! Елф…

Баба я цапардоса безмилостно по лицето.

— Дори ти знаеш, че вършиш детинска глупост. Сега ме чуй. Ако останеш тук, повече да ги нямаме такива. А можеш и да заминеш някъде, да си уредиш бъдещето, да станеш голяма дама — умът ти стига за туй. Току-виж, ще се върнеш след десетина лета, отрупана с накити и други глезотии, ще се пъчиш пред нас, дето сме си стояли у дома, и всичко ще е наред. Но ако останеш и още се опитваш да повикаш… Господарите и Господарките, пак ще си имаш разправии с мен. Без повече празноглави игрички посред бял ден, а с истинско вещерство. Не глупотевини с луни и кръгове, а същинското, което извира от кръвта, костта и главата. Ти нищичко не знаеш за него. Права ли съм? То няма милост.

Диаманда отметна глава. Бузата й червенееше от удара.

— Да замина, значи?

Баба закъсня с една секунда. Диаманда се шмугна между камъните.

— Слабоумно хлапе! Не натам! фигурата вече се смаляваше, макар че би трябвало да е само на няколко крачки.

— Ох, че проклетия!

Баба се хвърли подире й и чу пращенето на закачил се джоб. Машата се откъсна от връвта, издрънча и прилепна към един от Танцьорите.

Нещо дърпаше краката й — всички налчета се изскубнаха от подметките на ботушите й и изсвис-тяха към камъните.

Никакво желязо не можеше да мине в кръга.

Баба вече препускаше по тревата, преди да осъзнае какво я чака. Все едно. Вече бе направила избора си.

Почувства някакво разместване — посоките танцуваха и се въртяха около нея. После под краката й се появи сняг. Беше бял. Тоест… трябваше да е бял, защото беше сняг. Но по него играеха всякакви шарки от буйството на вечното сияние в небето.

Диаманда едва се влачеше. Обувчиците й несъмнено бяха подходящи за летния сезон в града, но още по-несъмнено не бяха на мястото си в дълбок цяла стъпка сняг. А ботушите на Баба дори без налчетата си щяха да останат невредими и при разходка по поток лава.

Само че мускулите, които ги местеха напред, бяха вървели твърде дълги години. Диаманда я надбягваше.

От нощното небе падаха още снежинки. Ездачи чакаха недалеч от камъните. Кралицата излезе по-напред. Всяка вещица би я разпознала мигновено.

Диаманда се препъна, пльосна по лице, но успя да се надигне на колене.

Баба спря.

Конят на Кралицата изцвили.

— Ей, ти, падни на колене пред своята Кралица — изрече повелителната на елфите.

Носеше червени одежди и имаше медна корона на главата си.

— Няма да дочакаш — увери я Баба.

— Ти си в моето кралство, жено — напомни Кралицата. — Не можеш нито да дойдеш, нито да си тръгнеш без моето благоволение. Коленичи!

— Идвам и си отивам без ничие благоволение — заяви Баба Вихронрав. — Другояче не е било досега, нито ще се промени тепърва. — Тя докосна рамото на Диаманда. — Ето ги твоите елфи. Хубавки са, а?

Воините май бяха по-високи от два метра. Носеха не толкова дрехи, колкото съшити разнообразни парчета — късове кожа с козина, бронзови плочки, ивици от ярки пера. Където нищо не покриваше телата им, се виждаха сини и зелени татуировки. Неколцина бяха опънали лъковете си, а върховете на стрелите следваха всяко движение на Баба Вихронрав.

Косите им се събираха около главите като ореоли и лъщяха от лой. И макар че Диаманда наистина не бе виждала по-прекрасни лица, в ума й се промъкваше впечатлението, че има нещо сбъркано в тях, намек за странно неподходяща гримаса.

— Още сме живи — подметна Баба зад нея, — само защото тъй им е по-забавно.

— Знаеш, че не бива да слушаш тази свадлива бабичка — изрече Кралицата. — Какво може да ти даде тя?

— Повечко от сняг през лятото — сопна се Баба.

— Вгледай се в очите им. Вгледай се!

Кралицата слезе от коня.

— Дете, хвани ме за ръката. Диаманда нерешително й подаде ръка.

Да, имаше нещо в очите им. Не в цвета или формата. Не личеше и да ги присвиват злобно. Но се натрапваше… …погледът. Такъв поглед би могла да срещне бактерията, ако успее да надникне нагоре през микроскопа. „Ти си нищо. Несъвършена, лишена от ценност. Ти си животно. Можеш да ни бъдеш домашен любимец или плячка, но изборът не е твой.“ Тя се помъчи да отдръпне ръката си.

— Излез от ума й, дърта злобарке! Лицето на Баба се обливаше в пот.

— Не съм в ума й, елфче. Само не те пускам да проникнеш.

Кралицата се усмихна. Диаманда за пръв път виждаше такава прекрасна усмивка.

— Да, имаш сила. Изумително. Изобщо не ми се вярваше да постигнеш нещо, Есмерелда Вихронрав. Но тук силата ти е безполезна. Убийте и двете, но не наведнъж. Нека едната да гледа как умира другата.

Тя се метна на седлото, завъртя коня и препусна.

Двама елфи скочиха на снега и извадиха тънки бронзови кинжали от ножниците си.

— Е, май туй беше — отбеляза Баба и когато воините ги доближиха, сниши глас. — Като усетиш сгодния момент — бягай!

— Какъв момент?

— Ще го усетиш и още как. Баба се свлече на колене.

— Ох, горкичката аз, пощадете ме, нещастна старица съм, че и кльощава! Смилете се, млади господине! Олеле, божке…

Сви се на кълбо и захлипа. Диаманда се опули към нея. Изуми я и фактът, че някой би се надявал да се спаси по този начин.

Елфите отдавна нямаха никакъв досег с хората. Първият воин сграбчи Баба за рамото и я вдигна. Тутакси получи удар с два събрани костеливи юмрука в място, чиято слабост Баба Вихронрав познаваше, макар че Леля Ог би имала сериозни основания да се усъмни в това.

Диаманда вече тичаше. Лакътят на Баба се заби в гръдния кош на втория воин, после и тя хукна.

Чуваше зад себе си веселия смях на елфите.

Диаманда се изненада, че Баба Вихронрав започна да се държи като плачлива старица, но се смая далеч по-силно, когато вещицата я настигна след няколко мига. Баба по-ясно съзнаваше, че има от какво да бяга.

— Те са на коне!

Вещицата кимна безмълвно. Вярно е — конете са по-бързи от хората. Но не за всекиго е очевидно, че това важи само за по-дълги разстояния. На късите дистанции освирепял човек с лекота надбягва кон, защото има да управлява двойно по-малко крака.

Баба сграбчи Диаманда за ръката.

— Тичай право към пролуката между Гайдаря и Тъпанджията!

— Кои от камъните са те?

— И туй ли не знаеш?!

Да, човек може да се надпреварва с кон. Баба Вихронрав обаче умуваше в движение над факта, че никой не е избягал от стрела.

Нещо звънна край ухото й.

А каменният кръг и се струваше все така далечен.

Няма да стане. Не би трябвало да е възможно. Бе опитвала подобни неща, само когато бе легнала или поне имаше къде да се облегне.

Но опитваше и сега…

Преследваха ги четирима елфи. Изобщо не й хрумна да влезе в техните съзнания. Конете… виж, с конете е друго…

Тези твари се оказаха хищници и със съзнания, устремени към една цел като връх на стрела.

Правилата на Заемането гласяха: „Не вреди, а само гостувай в главите им, не намесвай носителя си по никакъв начин…“ Е, не бяха чак правила, по-скоро общи напътствия.

Стрела с каменен връх прониза шапката й.

Дори не можеше да се каже, че има някакви напътствия.

Всъщност дори…

„Ох, да му се не види!“ Тя се гмурна в главата на най-предния кон през слоевете едва сдържано безумие, което присъства и в мозъка на съвсем обикновените ездитни животни. Зърна през кръвясалите му очи себе си как се препъва в снега. За миг се опита да управлява шест крака, два от тях в отделно тяло.

В сравнение със степента на трудност в това начинание да свириш една мелодия на музикален инструмент и да пееш друга[17] беше като разходка за удоволствие.

Знаеше, че ще минат броени секунди, преди непреодолимата бъркотия да обхване нейното съзна ние и тяло. Тя обаче имаше нужда само от една секунда. Позволи на мисловния хаос да се надигне стовари го изцяло в главата на коня и се отдръпна рязко. Пое контрола над тялото си, преди то да падне.

За коня настъпи същински ужас.

Не знаеше какво представлява и как се е озовал на това място. Още по-важно беше, че не успяваше да си преброи краката. Дали бяха два, четири или дори шест? Избра компромисния вариант — спря на три.

Баба го чу как изцвили и се стовари шумно, събаряйки поне още два коня.

— Ха!

Рискува да обърне глава към Диаманда. И не я видя.

Бе паднала малко по-назад и немощно се надигаше. Лицето й белееше като снега. От едното й рамо стърчеше стрела.

Баба се метна обратно при нея и я подкрепи да стане.

— Хайде, де! Почти стигнахме!

— Н’мо’а д’ти’ам… Студ…

Диаманда клюмна напред. Баба не позволи тялото да се свлече, а го метна на рамо, пъшкайки от усилието.

Още няколко крачки и само трябва да се хвърли напред…

Ръка с дълги нокти докопа роклята й…

Тримата се претърколиха на кълбо в летните папрати.

Елфът скочи пръв, озъртайки се със замаяно ликуване. Вече стискаше дълъг бронзов кинжал.

Погледът му се спря на Баба, която бе тупнала по гръб. Тя надуши вонята, когато съществото вдигна острието над нея, и отчаяно потърси начин да проникне в главата му…

Нещо профуча до нея.

Парче въже се уви около шията на елфа и се стегна, когато тънкият метален прът в края му прониза въздуха. Съществото се кокореше от ужас, а ръженът избръмча на две-три стъпки от главата му и се завъртя — все по-наблизо и по-бързо. Накрая цапна тежко елфа по тила, като дори го подхвърли малко нагоре и го повали в безсъзнание на тревата.

Леля Ог се появи пред погледа на Баба Вихронрав.

— Гнус… Тяхната смрад си я бива, нали? От цял километър можеш да надушиш елф.

Баба побърза да се изправи.

В каменния кръг имаше само зеленина. Нито сняг, нито други елфи.

И двете се обърнаха към Диаманда. Момичето лежеше в несвяст.

— Простреляха я елфите.

— Ох, че гадост!

— И острието още е в нея. Леля се почеса по темето.

— Сигурно ще успея да го извадя. Не е туй лошото, ама за отровата не знам… Що да не стегнем около раненото място…

— Ха! Най-добре около врата.

Баба седна и опря брадичка в коленете си. Боляха я раменете.

— Трябва да си поема дъх.

Виденията изплуваха на преден план в съзнанието й. Ето, пак се почна… Тя знаеше, че съществуват алтернативни варианти на бъдещето — в края на краищата тъкмо такова беше точното значение на думата бъдеще. Но не бе чувала за алтернативно минало. Щом се съсредоточеше, спомняше си, че току-що мина през каменния кръг. Помнеше обаче и други неща. Например как е в собственото си легло, в собствения си дом — именно дом, а не къщата й на вещица. Въпреки това си оставаше самата тя, това бяха нейни спомени… Тормозеше я представата, че в момента би трябвало да е заспала спокойно…

Замаяно се помъчи да фокусира вниманието си върху Леля Ог. Имаше нещо успокояващо устойчиво в Гита Ог.

А тя бе извадила джобно ножче.

— Какво, по дяволите, правиш?!

— Есме, мисля да го избавя от мъките му.

— Хич не виждам да се мъчи точно сега. Очите на Леля блеснаха в размисъл.

— И туй мога да му уредя веднага, Есме.

— Гита, недей да го изтезаваш, защото е в несвяст.

— Изобщо няма да го чакам, докато се освести.

— Гита…

— Да, ама те са били крадци на деца. Няма да търпя туй да се почне отново. Като си помисля, че някой може да отмъкне нашия Пюзи…

— Дори елфите не ще да са толкоз тъпи. По-лепкаво хлапе не съм виждала през живота си. — Баба леко подръпна единия клепач на Диаманда. — Съвсем се е отнесла. Отишла е да си играе с приказния народ. — За втори път метна момичето на рамо. — Хайде. Аз ще нося нея, ти ще мъкнеш тоя тиквеник.

— Ти постъпи много храбро, като я понесе, пък елфите пускаха стрели по вас… — одобри Леля.

— Тъй едва ли щяха да улучат и мен — натърти Баба.

Леля Ог се втресе.

— Какво?! Нали не си го помисли наистина, а?

— Е, тя вече беше ранена. Ако забиеха някоя стрела и в мен, никоя от нас нямаше да се измъкне жива — простичко обясни Баба.

— Ама… Есме, туй ми звучи някак безсърдечно.

— Може да съм безсърдечна, но не и безглава. Нивгаш не съм казвала, че съм мил човек, само здравомислещ. И недей да ме ядеш с поглед. Идваш ли или цял ден ще стърчиш там с увиснало чене?

Леля си затвори устата, но веднага я отвори, за да попита:

— Какво ще правиш?

— Какво ли… Ти знаеш ли как да я изцелиш?

— Аз ли? Не!

— Ха така! И аз не знам. Сещам се обаче за една, която сигурно знае. А тоя засега ще го хвърлим в тъмницата. Там не липсват железни решетки. Затуй ще си кротува.

— Как успя да се промъкне?

— Вкопчи се в мен. Не знам точно как става. Може тая… сила в камъните да пропуска хората или нещо подобно. Друго не ме интересува, стига неговите приятелчета да си останат от другата страна.

Леля нарами отпуснатия елф почти без усилие.[18]

— Смърди по-гадно от козя постелка-отбеляза тя. — Щом се прибера вкъщи, почва се банята.

— Ау, ужас — подхвърли Баба. — Става все по-зле, а?

Що е магия?

Има и отговор на вещиците. Той също е в два варианта според възрастта им. По-старите почти не си правят труда да го облекат в думи. Но може би подозират дълбоко в душите си, че Вселената всъщност си няма представа какво, по дяволите, става. Тя се състои от трилиони милиарди квадрилиони възможности, всяка от които би могла да се осъществи, стига някое подготвено съзнание, непреклонно в своята квантова убеденост, да се вмъкне в пукнатината и да се завърти там. Искаш ли нечия шапка да се пръсне на парчета, необходимо е само да кривнеш нещата към онази Вселена, където огромен брой молекули от шапката решават едновременно да се разхвърчат във всички посоки.

На свой ред по-младите вещици бърборят по въпроса неспирно и вярват, че са намесени кристали, мистични сили и танци по без нищо.

Всеки може да е прав, и то едновременно. Това му е чудатото на кванта.

Беше ранно утро. Шон Ог стоеше на стража върху крепостната стена на Ланкърския замък — единствена преграда между обитателите му и ордите от варварски нашественици, които може би се навъртаха наблизо.

Харесваше му животът на военен. Понякога му се искаше някоя малка ордичка да нападне, за па има той шанс да стане герой на деня. Сънуваше с отворени очи как повежда армия в битката и си мечтаеше кралят все някога да се сдобие с въпросната армия.

Кратък писък подсказа, че Дървеняааау храни питомците си със задължителния сутрешен пръст.

Шон не обърна внимание на звука. Беше част от нормалния фонов шум. В момента запълваше времето си с тест колко дълго ще успее да задържи дишането си.

Разполагаше с разнообразни начини да си запълва времето, защото май това беше основното задължение на стражата в Ланкърския замък. Сериозното прочистване на ноздрите не беше за изхвърляне. Биваше си го и Мелодичното попръц-кване. Както и Стоенето на един крак. До Задържане на дишането и Броене прибягваше в случаите, когато не измисляше нищо ново или храната му не беше прекалено наситена с въглеводороди.

Далеч под него чукалото на портата заскрибуца гръмко. Устройството бе толкова ръждясало, че единственият начин да изтръгнеш някакъв звук от него оставаше повдигането, предизвикващо пронизително скърцане, и мощното спускане надолу — повторно скърцане и при късмет глух тропот.

Шон вдиша с пълни гърди и надзърна.

— Стой! Кой идва? — изрева той. Отвърна му звънък глас.

— Аз съм, Шон, твойто мамче.

— О, здрасти, мамо. Здрасти, госпожо Вихронрав.

— Хайде, бъди добро момче и ни пусни вътре.

— Приятел или враг?

— К’во?

— Така се казва, мамо. Официално. Ти пък отговаряш „Приятел“.

— Ама аз съм майка ти.

— Трябва да се спазват правилата — обясни Шон с унилия глас на човек, който е обречен да загуби спора, — иначе какъв е смисълът?

— Момчето ми, след минутка отговорът ще е „Враг“.

— Мо-о-оля ти се, ма мамо!

— Ох, добре де. Значи приятел.

— Да, ама може да казваш тъй, за да ме под…

— Я ни пусни веднага, Шон Ог.

Той отдаде чест, като леко се зашемети с дръжката на копието.

— Тутакси, госпожо Вихронрав.

Кръглото честно лице се скри от погледите им. След минута заскрибуца подвижната решетка.

— Как го постигна? — попита Леля Ог.

— Лесно — отвърна Баба. — Той знае, че ти няма да му пръснеш кухата глава.

— Аз пък знам, че и ти няма да го сториш.

— Няма как да знаеш. Само ти е известно, че досега не съм го направила.

Маграт се бе заблуждавала, че е само шега, но се оказа истина. В Голямата зала на замъка имаше една дълга, много дълга маса. Тя и Верънс седяха в двата й края.

Така повеляваше етикетът.

Кралят трябва да седи начело на масата. Очевидно е. Но ако Маграт седнеше до него, двамата щяха да се чувстват неловко, защото постоянно биха се обръщали, за да си приказват. Настаняването в двата края и викането през масата беше единственият изход.

Имаха затруднения и с достъпа до бюфета, подреден край стената. Отново беше немислимо да прибягнат до лесния вариант — да стават и да се обслужват сами. Ако кралете почнат лично да си слагат хапките в чинията, цялата система на монархията би рухнала безвъзвратно.

За съжаление това означаваше, че трябва да разчитат на иконома господин Спригинс със слабата памет, сакатото коляно и нервния тик, както и на средновековно подобие на асансьор, свързващ залата с кухнята и издаващ грохота на каруца по калдъръм. Шахтата пък беше същински топлооб-менник. Горещите гозби стигаха догоре изстудени, студените — ледени. Никой не знаеше какво би сполетяло сладоледа, но вероятно щеше да се наложи да пренапишат законите на термодинамиката.

Освен това готвачката отказваше да проумее що е то вегетарианство. Традиционната кулинария в замъка наблягаше на запушващи артериите ястия, толкова претъпкани с наситени мазнини, че се процеждаха навън на големи потреперващи топченца. Зеленчуците имаха участта да служат за обиране на соса и обикновено бяха сварени до еднообразен жълтеникав цвят. Маграт се опита веднъж да обясни някои азбучни истини на готвачката госпожа Скорбик. Но трите брадички на жената се разтресоха толкова заплашително при думи като „витамини“, че Маграт си намери повод Да се махне по-бързичко от кухнята.

В момента се задоволяваше с една ябълка. Готвачката не пренебрегваше ябълките. Превръщаше ги в големи печени с брашно половинки, издълбани и напълнени със стафиди и сметана. Затова Маграт прибягна до кражба от склада. Замисляше и да открие къде държат морковите.

Верънс се виждаше неясно зад сребърните свещници и купчината счетоводни книги.

Понякога се споглеждаха усмихнати. Е, изражението му поне приличаше на усмивка, но тя не беше напълно уверена заради разстоянието.

Той май й каза нещо. Маграт сви длани около устата си.

— Моля?

— Имаме нужда от…

— Извинявай, но…

— Какво? — Какво?

Накрая Маграт стана и изчака Спригинс да премести стола й до Верънс, като лицето му помо-равя от усилието. Би могла да го премести сама, но нима така постъпват кралиците?

— Би трябвало да имаме и придворен поет — обясни пак Верънс, след като отбеляза докъде е стигнал в книгата. — Задължително е за всяко кралство. Пишат стихове по тържествени поводи.

— Е, и?

— Сетих се за госпожа Ог… Чух, че пеела много забавни куплети.

Маграт се постара лицето й да не трепне.

— Аз… ъ-ъ… смятам, че тя наистина умее да римува определени думи.

— Доколкото разбирам, текущата тарифа е четири пенса годишно и чувал с припаси. — Верънс пак се взря в страницата. — Или май е само чувал за припаси… — В какво по-точно ще се състоят задълженията й? — настойчиво попита Маграт. — Тук е отбелязано, че ролята на придворния поет е да рецитира стихотворения на държавни празници.

Маграт бе присъствала на няколко хумористични рецитации на Леля Ог, почти винаги придружени със съответните жестове. Тя кимна намръщено.

— Само при условие — и искам да съм абсолютно сигурна, че си ме разбрал — тя да заеме поста след сватбата.

— О-о… Нима?

— След сватбата.

— Аха…

— Довери ми се.

— Да, разбира се, щом така ще си доволна… Пред двойната врата се вдигна някаква олелия и двете крила се отвориха рязко. Нахлуха Леля Ог и Баба Вихронрав, а Шон напразно се опитваше да ги изпревари.

— Стига де-е-е, мамо! Трябваше да вляза пръв, за да оповестя кой идва!

— Ние ще им кажем кои сме — успокои го Леля. — Как е, как е, ваши величества?

— Благословен да е този замък — обади се и Баба. — Маграт, отвори се работа за лечителка. Ето, виж.

С драматичен жест тя помете свещник и малко съдове на пода и сложи Диаманда на масата. Всъщност имаше няколко декара свободна площ, но какъв е смисълът да нахълташ, ако няма да причиняваш бъркотия?

— Но аз си мислех, че тя се опитваше да те победи вчера! — напомни Маграт.

— Няма значение — сопна се Баба. — Добрутро, ваше величество.

Крал Верънс кимна. В такъв момент други крале биха се развикали да дойде стражата, но Верънс не постъпи така. Първо, беше благоразумен човек, второ, имаше насреща си Баба Вихронрав, трето, единственият наличен страж беше Шон Ог, който в момента се опитваше да оправи изкривената си тръба.

Леля Ог се присламчи към бюфета до стената. Не че беше безчувствена, но през последните няколко часа преживя немалко сътресения, а никой друг като че не се интересуваше от обилната закуска.

— Какво й се е случило? — попита Маграт, докато старателно преглеждаше момичето.

Баба се озърна. В залата имаше доспехи, на стените висяха щитове, ръждясали стари мечове копия… значи предостатъчно желязо…

— Простреля я елф…

— Но… — едновременно започнаха Маграт и Верънс.

— Сега не ме разпитвайте, нямаме време. Простреля я елф и толкоз. С ония техни гадни стрели. Карат съзнанието да се залута. Тъй… Можеш ли да сториш нещо за нея?

Въпреки добродушието на Маграт у нея пламна искрата на праведния гняв.

— Я гледай, изведнъж пак станах вещица, щомти притр…

Баба Вихронрав въздъхна.

— И за туй нямаме време. Само те моля. Кажеш ли не, ще я отнеса и повече няма да ти дотягам.

Кротостта в гласа й беше толкова изненадваща, че Маграт, образно казано, се спъна в собствения си гняв и се опита да запази равновесие.

— Не съм казвала, че не искам, просто…

— Добре тогаз.

До стената Леля Ог вдигаше с дрънчене капак след капак.

— Ей, те си имат три вида яйца!

— Ами няма треска — отбеляза Маграт. — Пулсът е рядък. Очите не са фокусирани. Шон…

— Да, госпожице кралице?

— Сварени, бъркани и на очи. Ей на туй му викам аз разкошотия!

— Изтичай до моята къща и вземи всички книги, които намериш. Бабо, сигурна съм, че четох нещо за такива рани. Шон…

Той спря на половината път към вратата.

— Да, госпожице кралице?

— Мини през кухните и ги помоли да кипнат много вода. Бездруго трябва да започнем с почистване на раната. И все пак — елфи…

— Значи засега ще те оставя да се погрижиш за нея — извърна се Баба. — Ваше величество, може ли да разменим две-три приказки? Долу има нещо, което искам да ви покажа.

— Ще имам нужда от помощ — отсече Маграт.

— Леля ще ти помогне.

— Тъй ами — изфъфли Леля, пръскайки трохи. — Какво ядеш?

— Сандвич с пържени яйца и кетчуп-щастливо сподели Леля.

— Дали готвачката да не кипне и теб? — разсеяно подхвърли Маграт, навивайки ръкавите си.

— Върви при нея и виж дали има мухлясал хляб… — добави, вторачена в раната.

Основната организационна единица на магьосничеството е орденът, колегията или — разбира се — университетът.

Основна единица във вещерството е самата вещица, но основната трайна единица, както вече отбелязахме, е къщата на вещицата.

Такава къща е извънредно особено архитектурно явление. Тя не е построена в най-точния смисъл на думата, по-скоро стъкмявана от ремонт на ремонт досущ като чорап, състоящ се накрая само от кърпени части. Коминът се вие подобно на тирбушон. Сламата на покрива е толкова древна, че в нея растат малки, но отрупани с листа дървета. Подовете са като серпантини, а нощем в къщата се чува скърцането на опънал всички платна клипер насред ураган. Ако поне две стени не са подпрени с талпи, значи изобщо си нямаме работа с истинска къща на вещица, а виждаме дома на оглупяла стара гарга, която чете бъдещето по чаени листенца и си приказва с котката.

Всяка къща като че привлича един и същ тип вещици. Естествено! Защото всяка вещица подготвя една-две млади заместнички през живота си и тъй като животът е преходен, след време къщата се опразва и е най-разумно следовницата да се нанесе.

Къщата на Маграт по традиция се обитаваше от склонни към размисъл вещици, които забелязваха разни нещица и ги записваха. Например кои билки са най-добри при главоболие, откъси от стари предания, разни случки и така нататък.

Тук имаше цяла дузина книги, изпълнени с дребни ръкописни редове и мънички рисунки, както и с по някое интересно цвете или необичайна жаба, притиснати грижливо между листовете.

Беше къща на любознателни вещици-изследователки. Окото на какъв тритон? Кой вид клиноглава акула? Всеки може да измисли отвара от цвят на ленива обич, но за кое от тридесет и седемте растения с това име, срещащи се из континента, става дума?

Причината Баба Вихронрав да е по-способна вещица от Маграт се състоеше във факта, че знаеше добре — във вещерството хич не е важно какво растение ще вземеш или дори дали изобщо ще е зелено стръкче.

Причината Маграт да е по-способна лечителка от Баба се състоеше във факта, че според нея имаше значение.

Каретата забави и спря пред барикадата на пътя.

Бандитският главатар намести превръзката на окото си. С него виждаше не по-зле, отколкото с другото, но хората уважават външността, съответстваща на традицията. Закрачи към каретата.

— Добрутро, Джим. Какви ни се паднаха днес?

— Ъ-ъ… Ще е по-трудничко тоя път — сподели кочияшът. — Ъ-ъ, има малко магьосници. И джудже. И човекоподобно. — Потърка си главата и трепна от болка. — Да, определено е човекоподобно. А не — искам да сме наясно — някакъв друг вид космата твар с приблизително човешки вид.

— Ей, Джим, ти добре ли си?

— Чак от Анкх-Морпорк карам тая сбирщина. И хич не ща да слушам за хапчета от сушени жаби!

Веждите на главатаря подскочиха на челото.

— Бива. Думичка няма да спомена за тях. — Почука на вратата и прозорецът се плъзна надолу. — Не бих желал да смятате това за грабеж. Предпочитам да го разглеждате като интересна история която с удоволствие ще разказвате на внуците си.

— Този е! — обади се някой отвътре. — Той ми открадна коня!

От каретата се подаде топчестият край на магьоснически жезъл.

— Е, хайде сега — любезно изрече главатарят. — Знам правилата. На магьосниците не им е позволено да използват магия срещу цивилни лица освен при непосредствена заплаха за жив…

Прекъсна го проблясък на октариново сияние.

— Всъщност не е правило — поправи го Ридкъли. — По-скоро е нещо като принцип. — Обърна се към Пондър Стибънс. — Надявам се, че забеляза интересното приложение на морфичния резонанс на Стаклейди.

Пондър надникна.

Главатарят се бе превърнал в тиква, макар в съответствие с вселенските норми на хумора шапката му да си стърчеше върху него.

— А сега — подхвана Ридкъли — ще съм ви много задължен, приятелчета, които се криете зад скалите и шубраците, ако излезете на открито. Чудесно. Господин Стибънс, ти и Библиотекарят минете при всеки с шапката, моля те.

— Ама туй е обир, бе! — разкрещя се кочияшът. — Пък ти го превърна в някакъв плод!

— Зеленчук — поправи го Архиканцлерът. — Освен това ефектът изчезва след два-три часа.

— Дължат ми един кон — напомни Казанунда. Бандитите се изръсиха — неохотно даваха пари на Пондър и също толкова неохотно, но много припряно даваха пари на Библиотекаря.

— Сър, събраха се почти триста долара — обобщи Пондър.

— И кон, не забравяйте! Всъщност бяха два коня. Току-що си спомних за втория.

— Превъзходно! На печалба сме от пътуването. Тъй че ако тези господа махнат преградата от пътя, ще продължим.

— О, имаше и трети кон, ей сега се сетих!

— Не е редно да вършите такива неща! — крещеше кочияшът. — Редно е да бъдете ограбени!

Ридкъли го изблъска от капрата.

— Ние сме във ваканция и се забавляваме. Каретата затрополи по пътя. Отдалеч долетя вик „И четири коня!“, преди да се скрие зад първия завой.

Тиквата се сдоби с уста.

— Махнаха ли се?

— Да, шефе.

— Я ме пренесете на сянка. И да не споменаваме повече тая случка. Някой има ли хапчета от сушени жаби?

Верънс II уважаваше вещиците. Те го поставиха на престола. Изобщо не се съмняваше в това, макар и да не проумяваше докрай как се случи. А към Баба Вихронрав изпитваше страхопочитание.

Последва я покорно надолу към тъмницата. Подтичваше, за да навакса дългите й крачки.

— Какво става, госпожо Вихронрав?

— Трябва да ти покажа нещо.

— Споменахте елфи.

— Тъй си е.

— Мислех, че са само герои от сказанията.

— Е, и?

— Тоест… нали се сещате… бабини деветини.

— И какво от туй?

Баба Вихронрав сякаш излъчваше подобие на жироскопно поле — загубиш ли опора под краката си, то не ти позволява да възстановиш равновесието.

Верънс опита отначало.

— Исках да кажа, че уж не съществуват.

Баба спря пред една врата. Състоеше се предимно от почернял с годините дъб, но имаше и голяма желязна решетка с дебели пръти.

— Вътре е. Верънс надзърна.

— Божичко!

— Накарах Шон да ми отключи килията. Не ми се вярва друг да ни е видял. Не казвай никому. Ако джуджетата и троловете дочуят, ще съборят стените, за да докопат оня, дето е вътре.

— Защо? За да го убият ли?

— Разбира се. Паметта им не е къса като човешката.

— А от мен какво очаквате да сторя?

— Просто го дръж под ключ. Де да знам. Трябва да помисля!

Верънс пак се взря в елфа, който лежеше свит на средата.

— Това ли е елф? Но той е… кльощав дългуч с физиономия на тарикат. Нищо особено. Нали уж били прекрасни?

— А, такива са, когато са будни — махна неопределено с ръка Баба. — Излъчват онуй… онуй… А бе, когато хората ги гледат, виждат красота, виждат нещо, на което искат да угодят. Могат да имат такава външност, каквато ти копнееш да имат. Вика му се обаяние. Веднага личи, ако наоколо има елфи. Хората почват да се държат нелепо. Престават да мислят. Ама ти нищо ли не знаеш?

— Мислех, че… елфите са само измислица… като феята на зъбчетата…

— Нищо забавно няма около феята на зъбчетата — сгълча го Баба. — Жената се скъсва от работа. Хич не си представям как мъкне оная подвижна стълба. Не… Елфите са си истински. Ох, че гнус! Слушай сега… — Обърна се и изпружи показалец към него. — феодална система, ясно ли е?

— Какво? — феодална система! Внимавай, де. Кралят най-отгоре, под него бароните и разни други, долу са всички останали… пък вещиците са малко встрани — дипломатично вметна Баба и събра пръстите на двете си ръце. — феодална система. Като ония островърхи градежи, в които погребват разни езически владетели. Проумя ли?

— Да.

— Добре. И елфите тъй виждат положението, не схващаш ли? Когато се промъкнат в някой свят, всички останали са на дъното. Роби. По-зле и от роби. Дори по-зле и от животни. Ония вземат каквото си щат. А искат всичко. Най-лошото обаче е… че ти влизат в главата. Четат ти мислите и за да се опазиш, мислиш каквото на тях им е изгодно. Обаяние. И се почва — залостени прозорци нощем, изнасяне на храна за приказния народ, завъртане три пъти на място, преди да изтървеш и думичка за тях, подкови над вратите…

— Вижте, аз смятах — усмихна се бледо кралят, — че всичко това е фолклор.

— Разбира се, че е фолклор, тъпако!

— Все пак аз съм кралят — укори я Верънс.

— Значи си тъп крал, ваше величество.

— Благодаря.

— Туй не значи, че не е вярно! Може малко да се размъти с годините, хората забравят дреболиите, забравят защо са вършили всичко. Например окачането на подкови.

— Помня, че баба ми имаше подкова над вратата.

— Видя ли? Не е заради формата й. Ако живеещ в схлупена къщурка и си беден, подковата май е парчето желязо с дупки в него, което първо ще ти попадне под ръка.

— Аха.

— Проклетията на елфите е, че нямат… Ех, как беше, май започваше с „м“…

Баба щракна с пръсти раздразнено.

— Морал ли?

— Ха, прав си, ама не е същото!

— Мускули? Майтапи?

— Не, не, не! Означава… да разбереш как другият гледа на нещата.

— Емпатия ли?

— А така. Никаква я нямат. Дори добрият ловец знае как се чувства дивечът. Затуй има успех в лова. Елфите не са такива. Жестокостта ги забавлява, не разбират що е туй милост. И не подозират, че някой друг освен тях може да има чувства. Много се смеят, особено ако са хванали някой човек, трол или джудже. Троловете може да са от камъни, ваше величество, ама те уверявам, че ако ги сравниш с елфите, са ти като родни братя. Поне в главата.

— Но защо не съм чувал това досега?

— Заради обаянието. Елфите са прекрасни. Имат стил — изплю думата Баба. — Красота. Изящество. И само туй се натрапва. Ако котките приличаха на жабите, щяхме веднага да схванем що а гадни и жестоки малки мръсници са те. Стил… Туй помнят хората. Помнят обаянието. Всичко останало, цялата истина се превръща в… бабини деветини.

— Маграт никога не ми е споменавала за тях. Баба се подвоуми.

— Маграт не знае много за елфите. Ха… Тя още не е младоженка, камо ли да обръща внимание на бабините деветини. Пък и напоследък не се говори често за елфите. Щото не е на добро. По-сигурно е всички да ги забравят. Те… идват, когато ги призовеш. Ама не с викове „ехо-о-о“. Когато хората ги призоват в главите си. Стига и ако на хората им се иска елфите да са тук.

Верънс разпери ръце.

— Още изучавам монархията. Това пък не го разбирам изобщо.

— Не е нужно да разбираш. Ти си крал. Я да те питам нещо… Знаеш ли за слабите места в света? Там, където опира в други светове?

— Не.

— Има едно горе на хълма. Затуй Танцьорите са побити около него. Те са нещо като стена.

— Аха.

— Понякога преградите отслабват, схвана ли? Все едно има приливи и отливи. Тъй е по времето на кръговете.

— Аха.

— И ако хората се държат глупашки в таквоз време, дори Танцьорите няма да удържат портала затворен. Щото ако светът е изтънял, дори и злощастна мисъл може да прокара връзката.

— Аха.

Верънс долови, че разговорът пак минава през територия, в която и той може да допринесе нещо — Глупашки ли? — смънка кралят.

— Като ги призоват. Като ги привлекат.

— Аха. Аз какво да правя?

— Продължавай да си царуваш. Мисля, че сме в безопасност. Не могат да проникнат. Вразумих момичетата, тъй че повече няма да отварят проходи. Ти дръж тая твар под ключ и не казвай на Маграт. Няма смисъл да я тревожим, нали? Е, някакво същество прескочи при нас, но аз го държа под око. — Баба потри ръце с мрачно задоволство. — Май оправих нещата. — Тя примига и стисна носа си с два пръста. — Какво казах преди малко?

— Ъ-ъ… Казахте, че според вас сте оправила нещата.

Баба Вихронрав примига отново.

— Вярно си е. Казах го. Да. В замъка съм, нали?

— Да.

— Добре ли сте, госпожо Вихронрав?

В гласа на краля изведнъж звънна безпокойство.

— А, много съм си добре. Даже отлично. В замъка. И децата са добре, нали?

— Моля?

Тя примига за трети път.

— Какво?

— Не ми изглеждате особено добре… Баба изкриви лице и тръсна глава.

— Да. Замъка. Аз съм аз, ти си ти, Леля е горе с Маграт. Тъй си е. — фокусира погледа си в краля. — Само малко съм… преуморена. Нищо стряскащо. Изобщо няма за какво да се тревожиш.

Леля Ог наблюдаваше скептично приготовленията на Маграт.

— Компресът с мухлясал хляб хич не ми се вижда магически — отбеляза тя.

— Гуди Уемпър се кълнеше, че бил лечебен. Но не знам какво да сторим с тази дълбока кома.

Маграт обръщаше с надежда пукащите древни листове. Предшественичките й бяха записвали каквото им хрумне в момента, затова твърде важните заклинания и заключения се редуваха с оплаквания колко ги болят краката.

— Тук е написано: „Мънечките дялани камичета, дето се намират понякогаш, са познати като елфически остриета, щото са останали от старовремски елфически стрели.“ Друго не намерих. Има и рисунка. Виждала съм наоколо такива камъчета.

— Има ги много — съгласи се Леля, която превързваше рамото на Диаманда. — Честичко ги изравям, като си копая градината.

— Но елфите не стрелят по хора! Елфите са добри.

— Ясно, значи са пускали на шега стрелите по Есме и момичето, а?

— Но…

— Виж сега, мила, ти ще бъдеш кралица. Имаш важна работа. Грижи се за краля, остави на мен и Есме да се погрижим за… другото.

— Ще бъда кралица ли? Значи само да бродирам гоблени и да се размотавам с неудобни дрехи? Познавам Баба. Тя не харесва нищо, което… което има стил и изящество. Толкова е вкисната!

— Осмелявам се да кажа, че си има причините за туй — добродушно вметна Леля. — Е, позакърпихме момичето. Какво да я правим нататък?

— Имаме десетки свободни спални — отвърна Маграт — и до една са приготвени за гостите. Ще я настаним в някоя стая. Хъм… Лельо…

— Кажи.

— Искаш ли да ми бъдеш шаферка?

— А, не, мила. Малко съм попрехвърлила го-динките. — Леля се поколеба. — Но ти не искаш ли да ме поразпиташ за туй-онуй?

— За какво по-точно?

— Ами майчето ти е покойница, нямаш и близки роднини жени…

Маграт продължаваше да я зяпа озадачено.

— Намеквам за след сватбата — добави Леля.

— О, това ли било? С почти всичко се е заел организаторът на празненства. Тукашната готвачка не е много изкусна в студените закуски и другите глезотии.

Леля деликатно се загледа в тавана.

— Ами след туй, ако схващаш накъде бия?

— Уговорих се с доста момичета за почистването. Моля те, не се притеснявай. За всичко съм помислила. Ще ми се ти и Баба да не се държите с мен така, сякаш нищо не знам.

Леля се покашля.

— Твоят човек май доста е обикалял света, нали? Сигурно е излизал с много момичета?

— Това пък защо го подхвана? Не ми се вярва да е живял така. Шутовете нямат време за личен живот, а откакто е крал, разбира се, винаги е прекалено зает. Той е малко свенлив с момичетата.

Леля се примири.

— Ох, добре. Вярвам, че всичко ще се нареди от само себе си, когато вие…

Баба и кралят се върнаха.

— Как е момичето? — попита Баба.

— Поне извадихме острието и почистихме раната — осведоми я Маграт. — Но не се опомня. По-добре да остане тук.

— Сигурна ли си? Налага се да бъде наглеждана И аз имам свободна стая в къщата.

— Не бива да я местим — по-троснато изрече Маграт.

— Те я белязаха — напомни Баба. — Убедена ли си, че знаеш какво да правиш?

— Знам, че раната й е лоша — сопна се Маграт.

— Не точно заради раната й съм угрижена. Исках да кажа, че те вече имат връзка с нея. Тя е…

— Не се съмнявам, че знам как да се грижа за болен — прекъсна я Маграт. — Ще ми се да разбереш, че не съм безнадеждно тъпа.

— Не бива да остава сама — настоя Баба.

— Ще има много хора наоколо — обади се Верънс. — От утре започват да пристигат гостите.

— Да си сам не е същото като да няма хора наоколо.

— Бабо, това тук е замък.

— Вярно. Е, тогаз да не ви губим времето — промълви Баба. — Хайде, Гита.

Леля Ог измъкна изпод поредния сребърен капак котлет от овца на преклонна възраст и помаха с него на кралската двойка.

— Забавлявайте се, доколкото можете.

— Гита!

— Идвам, де.

Елфите са изумителни. Те подклаждат изумление.

Елфите са чудесни. Те внушават чудеса. Елфите са фантастични. Те творят фантазии.

Елфите са обаятелни. Те излъчват обаяние.

Елфите са чаровни. Те натрапват очарование Елфите са страхотни. Те вдъхват страх.

Една от особеностите на думите е, че значенията им се изплъзват като змии. Искате ли да намерите змийско гнездо, ще го намерите скрито зад думите, които са променили значението си.

Никой никога не е казвал, че елфите са мили Защото елфите са зли.

— Ами туй беше — заключи Леля Ог, когато минаваха по спуснатия подвижен мост на замъка. — Добре се справи, Есме.

— Още не е свършило — възрази Баба Вихронрав.

— Самата ти каза, че вече не могат да се промъкнат. Никой друг от местните няма да опитва магии около камъните.

— Да, но времето на кръговете ще се проточи още ден-два. Всичко може да се случи.

— Оная Диаманда вече няма да щурее, а ти наби малко ум в главите на дружките й. — Леля Ог хвърли оглозганата кост в сухия ров на замъка. — Знам, че друг няма да ги призове.

— Още имаме да умуваме за оня в тъмницата.

— Искаш ли да се отървем от него? — предложи Леля. — Ако си съгласна, да пратя нашия Шон при крал Айрънфаундърсън в Меден рудник. Мога и аз да скоча на метлата и да отфуча при Планинския крал. Джуджетата и троловете на секундичката ще ни го измъкнат от ръцете. И край на главоболията.

Баба не се заслуша в приказките й, а промълви:

— Има още нещо, за което не сме се сетили. Тя ще търси как да нахълта.

Вече бяха на градския площад. Баба го огледа. Разбира се, Верънс беше крал, както си е редно. Това беше негово владение, също както си е редно. Но в един по-съкровен смисъл кралството принадлежеше на нея. И на Гита Ог, разбира се. Волята на Верънс се простираше само върху човеците. Дори джуджетата и троловете не го признаваха за свой повелител, макар да изразяваха мнението си много учтиво. Опреше ли до дърветата, скалите и земята, Баба Вихронрав ги смяташе за свои. Имаше усет за настроенията на кралството.

А то още беше под нечий взор. Тя долавяше зорката бдителност. Достатъчно близкото наблюдение променя нещото, което наблюдават. В момента някой оглеждаше цялото кралство. Нападаха цялата й земя, а нейният ум се оплиташе…

— Брей, че забавно — промърмори Леля Ог уж на себе си. — Както си седях сутринта при Танцьорите и си помислих, че е смешничко…

— За какво дърдориш?

— А бе, помня от младините си едно момиче като Диаманда. Сприхаво, нетърпеливо, надарено — същински трън в задниците на старите вещици. Не знам дали и ти случайно не я помниш?

Подминаха ковачницата на Джейсън, която цялата звънеше от ударите на чука му.

— Нивгаш не съм я забравяла — тихо отвърна Баба.

— Туй е смешното — как се повтаря всичко…

— Няма таквоз нещо — отсече Баба. — Не бях като нея. Знаеш какви бяха старите вещици из нашите краища. Със закоравели навици. Сбирщина дърти баячки на брадавици. А аз не се държах грубо с тях. Само бях… твърда. И откровена. Държах на своето. И туй е част от вещерството — да държиш на своето… Ама ти се хилиш!

— Не, бе, щях да кихам.

— При нея е друго. Никой не може да каже, че не приемам новото.

— А, всеизвестна си с твойта възприемчивост към новото — потвърди Леля Ог. — Все същото твърдя: „Есме Вихронрав винаги приема новото.“

— Тъй си е. — Баба огледа гористите хълмове около града и се намръщи. — Лошото е, че днешните момичета не знаят как да мислят ясно. Тъкмо в туй е разковничето — да мислиш ясно и да не се разсейваш. Виж я Маграт — все се отплесва по нещо. Туй пречи да си свършиш работата както трябва. — Тя спря. — Гита, усещам я. Кралицата на Приказния народ. Успява да разпростре ума си и отвъд камъните. Ех, че проклето момиче!… Сега оная може да се вмъква. Навсякъде е. Където и да надникна със съзнанието си, надушвам нея.

— Всичко ще се нареди накрая — потупа я по рамото Леля. — Ще видиш.

— Тя търси път — повтори Баба.

— Добра ви среща тая заран, братя, и как започнахте тоз чуден ден? — изрече пекарят Коларов.

Другите участници в Ланкърската трупа го изгледаха.

— Ти да не гълташ някакви лекове или си пощурял? — попита Тъкачев.

— Само искам да се настроя подходящо — обясни Коларов. — Тъй приказват майсторите-грубияни.

— Че кои са майсторите-грубияни? — не разбра тъкачът Пекарев.

— Ами май са едни и същи с комичните еснафи. — Питах мойто мамче за еснафите — обади се Джейсън. — Ик’во?

— Ами ние сме.

— И майстори-грубияни ли сме? — провери тъкачът Пекарев.

— Тъй излиза.

— Ама ние не приказваме като ония скапаняци в пиесата — обиди се пекарят Коларов. — Нивгаш не съм припявал „тра-ла-ла“. И хич не им схващам майтапите.

— Не са измислени, за да ги схванеш — възрази Джейсън. — Нали затуй е пиеса.

— Не разбрах що не може да си изиграем Танца с тоягите и кофите! — мърмореше кошничарят Шивашки.

— Няма да играем Танца с тоягите и кофите! Да не чувам повече за тоя танц! Още ме прищраква коляното! Да не си го споменал друг път!

Бутаха на тласъци и приплъзвания каручката с реквизита по неравната пътека.

Джейсън признаваше поне пред себе си, че е доста по-лесно да играеш „морис“, отколкото пиеса. Поне не се струпват хора, дето зяпат и се кискат. Наоколо не стърчат дечица, които се присмиват. На Тъкачев и Покриварски малко им оставаше да се разбунтуват, започваха да си преиначават репликите. А вечерите се превръщаха в неуморно издирване на място, където да репетират.

Дори гората не се оказа достатъчно затънтена. Да се чуди човек колко случайни минувачи имаше и там.

Тъкачев престана да бута и си избърса челото.

— Как да не си помислим, че поне при Сцепе-ния дъб няма да има досадници? На цял километър е от най-близката пътека, ама да пукна, ако след пет минути изобщо можехме да се обърнем от въглищари, отшелници, трапери, смолари, ловци, тролове, птицеловци, свинари, гъбари, джуджета и подозрителни типове с дълги до земята палта. Чудя се как в гората е останало място за проклетите дървета. Сега къде ще ходим?

Бяха стигнали до кръстопът… ако заслужаваше това наименование.

— Туй място не го помня — рече бракониерът Дърводелски. — Уж познавам всички пътеки наоколо…

— Да, ама ходиш по тях само нощем — напомни Джейсън.

— Ъхъ, знае се, че ясна нощ за теб е светла радост — подхвърли коларят Покриварски.

— И да не е ясна, пак й се радва — поправи го Джейсън.

— Ей — оживи се тъкачът Пекарев, — вече много ни бива в тоя грубиянски майсторлък, а?

— Я да тръгнем надясно — предложи Джейсън.

— А, не, нататък са само изтравничета и бодили.

— Добре, тогаз наляво.

— Пътеката много криволичи — оплака се Тъкачев.

— Що не направо? — учуди се Коларов. Джейсън се загледа напред.

Имаше по-скоро животинска пътечка, която се виеше в сянката на дърветата между папратите. Вдъхваше усещане за изобилна тъмна зеленина, каквато подсказва думата гъсталак.

Усетът му на ковач изведнъж се пробуди и кресна.

— Натам не бива — настоя Джейсън.

— Айде, бе — възпротиви се Тъкачев. — К’во й е на пътеката?

— Ами стига чак до Танцьорите. Мойто мамче заръча никой да не се вясва там заради ония момичета, дето танцуват около камъните по без нищо.

— Да, ама престанаха — припомни им Покри-варски. — Старата Баба Вихронрав им тропна с крак и ги накара да си обуят гащите.

— Вече няма да ходят там — допълни Коларов. — Значи ще си имаме тишина и спокойствие за репетицията.

— Мойто мамче заръча никой да не се мярка там — малко по-неуверено настоя Джейсън.

— Ъхъ, ясно, ама тя май не иска там да стават… разни магии — отсъди Коларов. — Няма нищо магьосническо да изглупяваме при камъните по перуки и тям подобни.

— Вярно — подкрепи го Покриварски. — И ще сме сам-сами горе.

— А пък — подхвана Тъкачев — ако на някои момичета пак им щукне да отскочат дотам, за да потанцуват по без гащи, непременно ще ги сга-щим.

Настъпи нерушима тишина, изпълнена с размисъл.

— Както излиза — промълви Покриварски, давайки глас на мислите, въртящи се в главите на почти всички от трупата, — туй е наш граждански дълг.

— А бе — запъна се Джейсън, — нали мойто мамче каза…

— Тя поне да не си отваря устата — прекъсна го Тъкачев. — От татко ми съм чувал, че като млада рядко се сещала да си обуе…

— Ох, добре — предаде се Джейсън, останал в малцинство. — И аз не виждам как ще стане нещо лошо. Само играем пиеса. Всичко е… наужким. Нищо истинско не вършим. Ама никакви танци! Особено — и искам да запомните веднъж завинаги — Танца с тоягите и кофите.

— О, само ще играем пиесата — увери го Тъкачев. — И ще бдим, разбира се.

— Туй ни е граждански дълг — повтори Покри-варски.

— Щом е наужким, няма страшно — колебливо смънка Джейсън.

Дрън-звън-бам-бум…

Шумът отекваше навсякъде в Ланкър.

Здрави силни мъже, които прекопаваха градините си, захвърляха лопатите и мотиките и хукваха да търсят спасение по домовете си…

Дрън-звън-бам-бум…

Жени излизаха на праговете и крещяха отчаяно на децата си да се приберат веднага…

ТРЯС… Ех, да му… Бум-бам…

Трещяха затваряни кепенци. Някои мъже заливаха огнищата с вода и се мъчеха да натъпчат чували в димоотводите под уплашените погледи на семействата си…

Леля Ог живееше сама, защото според нея старите хора имали нужда да си пазят достойнството и независимостта. Освен това Джейсън беше в съседство, а неговата жена… уф, как й беше името… можеше да бъде събудена набързо с тропане на ботуш по стената. От другата страна живееше Шон. Леля го бе накарала да провеси дълго въже с тенекии, за да може да повика и него при нужда. Но това се случваше само в спешни случаи — например ако й се допие чай или я налегне скуката.

Бум… Гръм да го удари… Дрън…

Леля Ог не разполагаше с баня, обаче си имаше тенекиена вана, която обикновено висеше на пирон зад клозета. Сега я мъкнеше към къщата. Вече доближаваше края на градината след блъскане в разни дървета, стени и декоративни фигурки на гномове.

От три големи черни котела до огнището се вдигаше пара. До тях бяха наредени половин дузина хавлии, гъбата за търкане, парчето пемза, сапунът, вторият сапун, в случай че първият се загуби във ваната, черпакът за вадене на паяци, наполовина пълното с вода гумено пате с полуиздъх-нала свирка, стъргалото за мазоли, малката четка, голямата четка, четката с дръжка за неудобни гънки, банджото, измишльотината с тръбички и чучурчета, чието предназначение никой не знаеше, и шишенце есенция за вана „Клачиански нощи“ — една капка стигаше да набръчка боята по стените.

Бум-дрън-фрас…

Самосъхранението бе научило жителите на Ланкър да разпознават подготовката на Леля за хигиенни занимания.

— Но нали не е април! — тюхкаха се съседите, преди да дръпнат пердетата.

В къщата малко над дома на Леля Ог госпожа Скиндъл стисна ръката на съпруга си.

— Козата още е навън!

— Да не си превъртяла? Няма да изляза! Не и по това време!

— Ама знаеш какво стана миналия път! Три дни беше схваната от едната страна, човече, и едва я свалихме от покрива!

Господин Скиндъл подаде глава зад вратата Всичко беше стихнало зловещо.

— Сигурно налива водата…

— Имаш минутка-две — насърчи го съпругата му. — Излез, иначе незнайно колко седмици ще пием кисело мляко.

Господин Скиндъл взе оглавника, окачен зад вратата, и се промъкна при козата си, която беше вързана до плета. И животинката вече разпознаваше подготовката за баня, затова стоеше вцепенена.

Нямаше смисъл да я влачи. Поумува и я вдигна на ръце.

Отдалеч се чуваше приглушено, но натрапчиво плискане и почукването на парче пемза в тенекиената стена на ваната.

Господин Скиндъл затича.

Настигна го далечен акорд от настроено банджо.

Светът затаи дъх.

И тогава онова, което очакваше, го връхлетя подобно на торнадо, фучащо през прерията.

— ААааааииииий…

Три саксии до вратата изпращяха. Шрапнел избръмча край главата на господин Скиндъл. — …магьосническият жезъъъл си имааа топка накрая, топка накрая…

Той метна козата през отворената врата и се гмурна след нея. Жена му чакаше напрегнато, за да затръшне вратата.

Цялото семейство заедно с козата се свря под масата.

Не че Леля Ог пееше толкова зле. Успяваше обаче да извлече от гърлото си тонове, които след усилването в тенекиената вана, пълна до половината с вода, преставаха да бъдат звуци и се превръщаха в неумолимо повсеместно присъствие.

Имало е много певци, чиито високи регистри са чупили стъкла. Горното до на Леля Ог ги измиваше.

Ланкърската трупа седеше унило по тревата и мъжете си подаваха гледжосана кана. Репетицията не мина добре.

— Не върви, а? — подхвърли Покриварски.

— Поне знам, че не е смешно — допълни Тька-чев. — Хич не си представям, че кралят ще се скъса от кикот, като ни гледа как играем сбирщина майстори на еснафлъка, дето не ги бива за артисти.

— Просто не ставате за тая работа — отсече Джейсън.

— Тъкмо туй се иска от нас — възрази Тъкачев.

— Ъхъ, обаче не ни бива да играем хора, дето не ги бива да играят — обобщи Калайджийски. — Не знам що, ама е тъй. Как ги виждаш всички ония нафукани господари и господарки…

Ветрец повя през поляната и донесе дъх на сняг в лятото.

— …да се смеят, щото не ни бива да се правим, че не ни бива?

— Бездруго не знам к’во е смешното, когато някакви си груби еснафи се мъчат да играят пиеса — сподели Тъкачев.

Джейсън вдигна рамене.

— Тука пише, че всички благородници… Вятърът се насити още по-остро с калаения дъх на сняг.

— …в Анкх-Морпорк падали от смях седмици наред, като гледали тая пиеса. Представяли я три месеца на Широката улица.

— Коя Широка улица?

— Там са всичките театри. „Дискъ“, „Трупата на лорд Уинкин“, „Мечата яма“…

— Там се хилят на всяка щуротия — изрази мнението си Тъкачев. — Пък и смятат всички ни за дървеняци. Мислят си, че само зяпаме тъпо и пеем глупашки народни песни, и заради пиенето на шльокавица имаме всичко на всичко по три клетки в мозъка, дето са се събрали да се топлят.

— Ъхъ. Я ми подай тая кана.

— Префърцунени градски копелета.

— Не знаят к’во е да си се наврял до подмишниците в задника на крава в зимна нощ. Ха!

— И никой от тях не… Туй пък що го изтърси? Нямаш крава.

— Да, ама знам к’во е.

— Те не знаят още и к’во е да ти затъне единият чепик в гнусотията насред двора и какъв ужас настава, като няма къде да стъпиш с другия крак, щото все ще пробиеш коричката.

Течността плискаше кротко в каната, която минаваше от една несигурна ръка в друга.

— Вярно. Прав си. А ти виждал ли си ги как играят „морис“? Да му се отще на човек.

— К’во? „Морис“ в града?

— Е, поне в Сто Хелит го играят. Разни мекушави магьосници и търгаши. Цял час си прахосах да ги гледам и никой никого не срита в чатала.

— Изкилиферчени градски копелета, казвам ти. Мъкнат се тука, вземат ни работата…

— Недей да плещиш глупости, бе. Те не знаят к’во е работа.

Каната бълбукаше някак по-дълбоко и подсказваше, че доста се е опразнила.

— А те нивгаш не са се завирали до подмишни-ците в…

— Да ви река, значи… Да ви река… Значи… Ха. Ще се хилят на почтени груби еснафи, а? Глей с’а. Глей, бе. К’во става, значи? Глей с’а. Тая пиеса е за няк’ви си грубияни, дето се оплескват, кат играят пиеса за една сбирщина от господари и господарки…

Мразовит полъх, напомнящ за ледени висулки…

— Пиесата има нужда от още нещо.

— А тъй. А тъй.

— От мистичен елемент.

— Вярно. Съгласен… Да, бе, съгласен. Историй-ката да е такваз, че да си я подсвиркват, кат се прибират у дома. Туй й трябва.

— Затова е най-добре да бъде представена тук, на открито. Под небето и сред хълмовете.

Джейсън Ог сбърчи вежди. И без това веждите му почти не се разделяха, защото той трудно вникваше в сложните плетеници на света. Само с желязото винаги знаеше какво да прави. Все пак вдигна клатушкащ се пръст и се помъчи да преброи своите колеги-театрали. Това беше похвално усилие предвид факта, че в каната вече нямаше почти нищо. Общо взето, най-често стигаше до седем в броенето. Въпреки това го човъркаше смътното подозрение, че нещо не е наред.

— Значи тука ще бъде — смънка той.

— Добре се сети — похвали го Тъкачев.

— Не се ли сети ти? — учуди се Джейсън.

— Нали уж ти го каза?

— Аз пък мислех, че ти го каза.

— На кого му пука кой го каза? — спря ги Покриварски. — Хрумването си го бива. Вижда ми се… уместно.

— Какъв беше тоя лаф за мистичното?

— Кое мистично, бе?

— Ами че трябвало да го има — напомни Тъкачев, театралният експерт. — Страхотно важно било туй мистичното.

— Ей, мойто мамче нали заръча никой да не идва… — подхвана Джейсън.

— Няма да играем танци и тям подобни — възрази Коларов. — Ясно що не е хубаво тук да се мъкнат разни хора, дето правят магии. Ама няма нищо лошо, ако всички се изтърсят накуп. И кралят, и другите. И твойто мамче. Ха, тя няма да пусне никакви момичета по без гащи!

— Май не е само заради… — заинати се Джейсън.

— И другата ще дойде — напомни Тъкачев. Замислиха се за Баба Вихронрав.

— Ей, от нея тръпки ме побиват — призна си Покриварски след малко. — Като те гледа, все едно те вижда и отвътре. Думичка няма да река против нея, да сме наясно, чудесна жена си е — избълва гръмогласно и заговори по-тихо. — Само дето разправят, че шетала наоколо нощем като заек или прилеп, или друга твар. Променя си вида, ако се сещате. Не че вярвам на туй бръщолевене — пак извиси глас и зашепна: — Ама старият Хрипльо от Резена веднъж ми каза, че една вечер прострелял заек в крачето. На другия ден тя го подминала на улицата, изсъскала „Ох“ и го цапардосала по врата.

— От татко ми съм чувал — подхвана Тъкачев — как един ден подкарал старата ни крава към пазара, само че се поболяла и паднала на пътеката нейната къща. Не можел да я накара да стане. Качил се до къщата, почукал на вратата, тя отворила и преди той да си отвори устата, казала: „Кравата ти е болна, Тъкачев“… Ей тъй, направо… После му рекла…

— Ти за оная петнистата крава на татко ти ли говориш? — прекъсна го Коларов.

— Не, бе, чичо ми имаше петниста крава, дето единият й рог беше малко смачкан. Та като ви бях заразправял…

— Брей, аз пък бях готов да се закълна, че имахте петниста крава — умисли се Коларов. — Помня как моят татко я погледна веднъж през плета и рече: „Виж какви хубави петна има старата крава, такива вече не се раждат.“ Беше по времето, когато имахте една нива при Каруцарския геран.

— Нивгаш не е била наша оная нива, беше на братовчед ми — поправи го Тъкачев. — И после…

— Да не бъркаш нещо?

— И после — натърти Тъкачев — му рекла: „Я почакай, ще ти дам лек за кравата.“ Влязла в кухнята, изнесла два големи червени хапа и…

— А как й се смачка рогът? — сети се Коларов.

— …и му дала първо единия. Казала: „Чуй сега к’во ще направиш. Вдигни опашката на старата си крава и пъхни тоя хап там, дето слънцето не свети. След няма и минутка ще хукне.“ Той й благодарил и тъкмо да си тръгне, ама се сетил да попита: „Другият хап за какво ми е?“ Тя го изгледала и рекла: „Нали искаш да догониш кравата?“

— Трябва да е оная дълбока долина горе при Резена — отсъди Коларов.

Вторачиха се в него.

— Ти пък за к’во приказваш? — осведоми се Тъкачен.

— Точно под върха е — кимна мъдро Коларов — Много сенчеста. Май за нея си е мислила. Онуй място, дето слънцето не свети. Надалечко е трябвало да отнесе хапа, ама такива са си вещиците…

Тъкачев намигна на останалите.

— Сега ще ти обясня намека… Ами същото място, дето маймунката си пъхнала фъстъка.

Коларов завъртя глава.

— Никакви маймунки няма в Резена. — Лицето му грейна от бавна усмивка. — Ясно, бе! Дрънкала е глупости!

— Ония писачи на пиеси в Анкх… — обади се Пекарев. — Ей, ама много неща знаят за нас! Я ми подай каната.

Джейсън пак се заозърта. С всеки миг притеснението му се засилваше. Сърбяха го ръцете, свикнали да пипат желязо всеки ден.

— Момци, май е време да си ходим — успя да изломоти.

— Приятна нощ — възрази Пекарев, без да шавне. — Глей как блещукат звездичките.

— Ама взе да захладнява — настоя Джейсън.

— Мирише ми на сняг — съгласи се Коларов.

— Да, бе — сопна се Пекарев. — Как ли ти замириса на сняг преди летния празник. Таквиз работи стават само там, дето слънцето не свети.

— Млък, млък, млък! — избълва Джейсън.

— К’во ти става, бе?

— Не е редно! Не бива да се мотаем тук! Не усещаш ли?

— Седни, бе, човек — посъветва го Тъкачев. — Всичко си е наред. Усещам само въздуха. И има още малко шльокавица в каната.

Пекарев се облегна по-удобно.

— Помня едно старо предание за туй място. Някакъв излязъл на лов и заспал тук.

Каната избълбука в мрака.

— И к’во? — заяде се Коларов. — И аз го мога. Всяка нощ си заспивам.

— Да, ама оня човек като се събудил и си отишъл у дома, жена му била прибрала някакъв друг, пък децата му били пораснали и не го познали.

— И с мен е същото горе-долу всеки ден — мрачно вметна Тъкачев.

Пекарев подсмръкна.

— Ей, наистина мирише на сняг. Нали го знаете тоя остър дъх?

Покриварски се излегна и пъхна ръка под главата си.

— Да ви кажа правичката, ако знам, че мойта стара чанта ще се хване с някой друг, пък ония мои грамадански отрочета ще се разкарат и ще престанат да опразват килера до вечерта, тутакси се изнасям тук с едно-две одеяла. Кой скри каната?

Джейсън отпи глътка от нерви и откри, че се чувства по-добре, докато спиртът разтваря синапсите в мозъка му.

Въпреки това опита още веднъж.

— Ей, момци, още една кана се студи в коритото за вода в ковачницата. К’во ще кажете, а? Що не слезем натам, а? Момци? Ей, момци?…

Отговори му само тихо похъркване.

— Ох, момци…

Джейсън се изправи. Звездите се завъртяха.

Той се свлече полека. Каната се изплъзна от ръцете му и се търкулна в тревата.

Звездите блещукаха, ветрецът ставаше по-студен и миришеше на сняг.

Кралят се хранеше сам, тоест в единия край на масата, а Маграт му правеше компания от другия край.

Все пак успяваха да се срещнат за последна чаша вино пред камината.

И винаги се затрудняваха да намерят думи в тези моменти. Двамата не бяха свикнали да… се забавляват в присъствието на друг човек. Разговорите им клоняха към загадъчност.

И към темата за сватбата. За кралските особи не е същото както за останалите. Вече си имаш всичко. Традиционният списък с желаните подаръци, включващ пълен комплект декоративни финтифлюшки и сервиз за дванадесет персони, изглежда доста неуместен, щом вече разполагаш с замък. В него има толкова много обзаведени стаи, пустеещи толкова отдавна, че във всяка паяците са се развили в отделен вид съгласно строгите еволюционни закономерности. Няма как просто да умножиш обичайните капризи и да си поискаш армия в червено-бял мотив, за да пасва на тапетите в кухнята. Когато се женят кралски особи, те получават или дреболийки — например превъзходно изработени яйца с часовников механизъм, или едрогабаритни придобивки — например херцо-гини.

Възниква и проблемът със списъка на гостите. И на обикновена сватба е достатъчно зле с изкуфе-лите роднини, които точат лиги и псуват, с братята, които се настройват войнствено след първата чашка, с разните хора, които не си говорят с други заради онуй, дето го казаха за нашта Шарън. Кралските особи са принудени да се съобраразяват с цели държави, които се настройват войнствено след първата чашка, и с цели кралства, които късат дипломатически отношения „заради онуй, пето кронпринцът каза за нашта Шарън“. Верънс бе успял да разплете някак кълбото от главоблъсканици, но имаше затруднения с различните разумни раси. В Ланкър троловете и джуджетата се погаждаха чудесно чрез простичко средство — нямаха никакво вземане-даване помежду си. Но съберяха ли се твърде много техни представители под един покрив, особено когато пиенето се лее изобилно, и то предимно в гърлата на джуджетата, скоро нечии ръце щяха да бъдат откъснати, общо взето, „заради онуй, дето прадедите им казаха за нашта Шарън“.

Имаше и други гатанки…

— Как е момичето, което донесоха в замъка?

— Казах на Мили да я наглежда. С какво ли са се захванали онези двете?

— Не знам.

— Но нали ти си кралят?

Верънс неловко пристъпи от крак на крак.

— Те обаче са вещици. Старая се да не ги разпитвам.

— Че защо пък не?

— Току-виж, ми отговорят. И тогава закъде съм?

— Баба за какво настояваше да си приказва с теб?

— О… Ами… Разни неща…

— Не беше за… секс, нали?

Верънс доби изражението на пълководец, който се е опасявал от фронтална атака и внезапно открива, че в тила му се мътят твърде неприятни събития.

— Не! Защо питаш?

— Леля се опитваше да ми подхвърля майчински съвети. Едва сдържах смеха си. Честно казано и двете се държат, сякаш съм голямо дете.

— О, нищо подобно.

Седнаха от двете страни на огромната камина поаленели от смущение. Маграт се запъна:

— Ъ-ъ… Нали поръча онази книга? Сещаш се… с гравюрите…

— О, да. Поръчах я.

— Трябваше вече да сме я получили.

— Да, но каретата с пощата идва само веднъж седмично. Предполагам, че ще пристигне утре. Омръзна ми да тичам до площада всяка седмица, за да изпреваря Шон.

— Ти си кралят. Защо не му заповядаш да престане?

— Не бих искал. Толкова е усърден… Голяма пламтяща цепеница се разпадна на две върху решетката.

— Наистина ли можеш да поръчаш книги за… онова?

— Можеш да си поръчаш книги за каквото и да било.

Двамата се загледаха в огъня. Верънс си мислеше: „Виждам, че не й допада да бъде кралица, но нали такава трябва да стане, щом се омъжва за крал? Това твърдят във всички книги по въпроса…“ Маграт си мислеше: „Беше много по-мил, когато носеше сребърни звънчета на шапката си, а нощем спеше пред прага на господаря си. Тогава можехме да си говорим…“ Верънс потри ръце.

— Е за днес май това беше. Утре ще сме много ти с пристигането на гостите и всичко останало.

— Да, денят ще ни се стори дълъг.

— Може би най-дългият. Ха-ха.

— Да.

— Предполагам, че пак са сложили грейки в леглата ни.

— Шон научи ли се вече как да го прави?

— Дано. Не мога да си позволя тези неспирни покупки на дюшеци.

Залата беше голяма. Сенките се трупаха в ъглите, скупчваха се в двата й края.

— Доколкото знам — проточи Маграт, докато стояха пред огъня, — досега не са имали кой знае колко книги в Ланкър.

— Грамотността е чудесно нещо.

— Справяли са се някак и без тях, струва ми се.

— Да, но не по най-добрия начин. Не са особено вещи в ефективното стопанство.

Маграт си каза, че в този край не са особено вещи във всеки един смисъл.

— Все пак е най-добре да си отспим, как мислиш?

— Предполагам, че е така.

Верънс запали свещите в два сребърни свещника и подаде единия на Маграт.

— Е, лека нощ.

— Лека нощ.

Целунаха се, извърнаха се и се разотидоха по покоите си.

Чаршафите в леглото на Маграт тъкмо започваха да придобиват кафяв оттенък. Тя измъкна грейката и я пусна през прозореца.

После се вторачи свирепо във вътрешния клозет.

Тя вероятно беше единственият човек в Ланкър, който се главоболеше за биологичното разпадане на разни неща. Всички останали противно на убежденията й се надяваха нещата да траят колкото се може по-дълго, защото до болка ясно съзнаваха, че всяка проклетия бездруго се скапва и прогнива.

Вкъщи… тоест в къщата, където живееше преди, тя имаше клозет в края на градината. Одобряваше го. С редовно сипване на кофа пепел, екземпляр от миналогодишния „Алманахъ“ на пирон и гравиран грозд на вратата барачката напълно задоволяваше изискванията й. Веднъж на няколко месеца й се налагаше да изкопае нова дълбока дупка и да повика някого, за да й помогне при преместването на барачката.

Вътрешният клозет представляваше малка, прилепена до спалнята стаичка с дървена седалка над широка квадратна дупка, чието гърло се спускаше далеч долу чак до подножието на замъка. Там имаше отвор в крепостната стена и биологичното разпадане се осигуряваше веднъж седмично чрез органично-динамичен процес, въплътен в Шон Ог и неговата лопата и ръчна количка. Дотук нищо несъвпадащо със схващанията на Маграт. Всичко някак се вписваше в идеята за разликата между краля и простолюдието. Тя обаче се втри-саше от куките.

На тях трябваше да бъдат окачани дрехи за съхранение в клозета. Мили й обясни, че тук слагали по-скъпите кожени одежди. Молците бягали заради въздушното течение от шахтата и… миризмата[19].

Маграт поне в това наложи волята си.

Легна и се загледа в тавана.

Разбира се, искаше да се омъжи за Верънс въпреки слабоватата му брадичка и леко сълзящите очи В нощния мрак Маграт признаваше, че не може да си позволи придирчивост, а да попадне на крал при нейното положение си беше същински късмет.

Само че го предпочиташе, какъвто го познаваше, докато още беше шут. Има нещо особено у един мъж, който звъни тихо и мелодично на всяка крачка.

Само че вече прозираше в бъдещето си, запълнено с неумело бродиране на гоблени и печално седене пред прозореца.

Само че започваше да й писва от книги за дворцовия етикет и „Справочникът на Туърп за Петнадесетте планини и равнините Сто“.

Трябваше да знае тези глупотевини, за да бъде кралица. Дългата галерия изобилстваше с подобни писмена, а Маграт още не бе стигнала до далечния й край. Какво обръщение е подходящо към третия братовчед на маркграф? Какво означават картинките на гербовете, всички онези изправени и бдящи лъвове? И не можеше да свикне с дрехите. Търпението й се изчерпа при вида на специалното покривало за глава. Изобщо не се радваше и на високата островърха шапка с висящ от нея воал. Измишльотината сигурно придаваше чудесен вид на някоя благородна дама, но щом Маграт я наденеше на главата си, изглеждаше все едно някой и бе нахлупил грамаден сладолед.

Леля Ог седеше по халат пред огнището, подръпваше от лулата и лениво си режеше ноктите на краката. Понякога се чуваше рикошет от далечен ъгъл на стаята. Разнесе се и тих звън от счупването на керамична маслена лампа.

Баба Вихронрав се бе изпружила неподвижно на леглото си. В ръцете си с изпъкнали сини вени държеше картончето „НИ СЪМ УМРЕЛА“.

Съзнанието й се носеше из гората и търсеше, търсеше…

Уви, не можеше да се пренесе там, където ничии очи не виждат и ничии уши не чуват.

Затова не забеляза празнотата до камъните, където осмина мъже спяха. И сънуваха…

Ланкър е отделен от останалите земи на хората заради Ланкърския пролом, в който тече плитката, но коварно бърза Ланкърска река, затова над пролома е построен Ланкърският мост.[20]

Каретата спря в далечния му край. На пътя беше спусната бариера, лошо боядисана в бяло, червено и черно.

Временният кочияш наду тромбата.

— Какво става? — провеси се през прозореца Ридкъли.

— Тролски мост.

— Охо…

След малко изпод моста се чу тътен и един се преметна тромаво през парапета. За трол беше прекалено натруфен. Освен задължителната набедрена превръзка носеше и шлем, който явно бе правен според размерите на човешка глава, затова се крепеше с помощта на връвчица.

— Какво става? — сепна се Ковчежникът.

— Има трол на моста — осведоми го Архиканцлерът, — но си е нахлупил шлем на главата. Сигурно е някакъв чиновник и ще загази сериозно, ако изяде някого.[21]

Няма нужда да се тревожиш.

Ковчежникът се разкикоти, защото съзнанието му в момента фучеше вихрено по серпантините на странните си пътища.

Главата на трола се показа на прозореца.

— Добър ви ден, ваши благородия. Митническа проверка.

— Не си носим никаква митница — щастливо забърбори Ковчежникът. — Помня, че като малки търкаляхме сварени яйчица от хълма…

— Не, питам дали не носите бира, спирт, концентрати, вина, халюциногенни билки или книги с развратно или покваряващо съдържание?

Ридкъли дръпна Ковчежника от прозореца.

— Не.

— Не ли?

— Не.

— Ама сигурни ли сте?

— Да.

— А искате ли аз да ви продам?

— Дори не возим с нас — обади се Ковчежникът въпреки усилията на Архиканцлера да седне върху главата му — козли.

Има и хора, които напук са готови да си засвирукат „Янки Дудъл“ насред претъпкан бар в град Атланта.

Само че и те биха сметнали за твърде невъзпитано споменаването на думата „козел“ пред един трол.

Изражението под шлема се менеше съвсем бавно, сякаш глетчер остъргваше половин планински склон.

Пондър се мъчеше да бъде незабележим под седалката.

— Значи можем да си тупуркаме нататък, нали? — продължи Ковчежникът, макар и с леко приглушен глас.

— Той не говори сериозно — припряно рече Архиканцлерът. — Подтикват го хапчетата от сушени жаби.

— Хич не ти трябва да ме ядеш — заяви Ковчежникът. — По-добре изяж брат ми, той е много мфхмф…

— Ами като гледам — започна тролът, — май ще трябва да… — И тогава забеляза Казанунда. — Охо-о… Контрабанда на джуджета, а?

— Не ставай смешен, драги — укори го Ридкъли.

— Няма забрана за контрабанда на джуджета.

— Няма ли? А туй вътре какво е?

— Аз съм великан — изпъчи се Казанунда.

— Великаните са доста по-големички.

— Да, но аз бях болен.

Тролът несъмнено се озадачи. За неговата раса подобни оплетени положения бяха равни на пина докторат. Той обаче упорито си търсеше белята. И си я намери на покрива на каретата, където Библиотекарят се препичаше на слънце.

— Какво имате в чувала горе?

— Не е чувал. Това е Библиотекарят.

Тролът мушна с пръст купчината козина.

— Уук…

— Какво? Маймуна?!

— Ууук?

След няколко минути пътниците се облягаха на парапета и гледаха замислено бързеите на реката далеч долу.

— Често се случва, нали? — предположи Казанунда.

— Напоследък все по-рядко — уточни Ридкъли. — Като при… Стибънс, каква беше оная дума? За размножаването и предаването на разни чудатости на потомството?

— Еволюция — напомни Пондър. Вълничките още се плискаха по бреговете.

— Ъхъ, тая беше. Както ако баща ми е имал фрак с бродирани по него пауни, оставя ми го и става наследствен…

— Изобщо не е… — започна Пондър, макар да бе загубил надежда, че Архиканцлерът ще го чуе поне веднъж.

— …Та както и да е, повечето хора у дома научиха разликата между човекоподобни и маймуни. Ето ти я еволюцията. Трудно е да се размножаваш, ако вечно те боли главата, щото са ти я блъскали по паважа.

Вече нямаше вълнички.

— Как мислите, троловете умеят ли да плуват? — попита Казанунда.

— Не. Потъват и излизат по дъното — обясни Ридкъли. Обърна се и опря лакти на парапета. — Ех, наистина се връщам назад в годините. Все същата Ланкърска река. Долу има пъстърви, дето могат да ти отхапят ръката.

— Не само пъстърви — вметна Пондър, който наблюдаваше подаващ се от водата шлем.

— И бистри вирове нагоре по течението — мълвеше Ридкъли. — Пълни с… ъ-ъ, с бистрота. И можеш да си плуваш в тях гол, без никой да те зяпа. И тучни ливади, пълни с… да, де, тучност, сещате се, цветенца и други подобни. — Той въздъхна. — Да знаете, на същия тоя мост тя ми каза…

— Той излезе от реката — съобщи Пондър.

Тролът обаче не бързаше, защото Библиотекарят нехайно изчовъркваше голям камък от парапета.

— И на същия тоя мост я попитах…

— Ей, ама боздуганът му е възголемичък — отбеляза Казанунда.

— Осмелявам се да кажа и че на тоя мост аз почти…

— Би ли престанал да държиш камъка толкова предизвикателно? — помоли Пондър.

— Ууук.

— Е, все пак би могъл да се поуспокои.

— Именно мостът, ако на някого изобщо му пука, където целият ми живот се…

— Защо не продължим по пътя си? — предложи Пондър. — Той трябва да изкатери стръмен склон.

— Значи има късмет — подсмихна се Казанунда. Пондър завъртя Библиотекаря към каретата и го побутна.

— Всъщност на тоя мост аз… Ридкъли се озърна.

— Идвате ли с нас? — осведоми се Казанунда, хванал юздите.

— Аз преживявах прекрасен носталгичен спомен — промърмори Архиканцлерът. — Не че някой от вас, серсеми такива, си направи труда да забележи.

Пондър му отвори вратичката.

— Е, нали знаете поговорката, Архиканцлер? Не можете да минете два пъти през една и съща река.

Ридкъли се вторачи в него.

— И защо да не мога? Има мост, не виждаш ли?

Седналият на покрива Библиотекар взе тромбата, захапа края й за всеки случай — не се знае, може да става за ядене — и я наду с такава сила, че я изправи.

В това ранно утро град Ланкър изглеждаше опустял. Стопаните бяха станали преди немалко часове, за да изпсуват, да проклетисат и да хвърлят някоя и друга кофа на кравите… или по тях, после си бяха легнали отново.

Тръбният звук отекна от къщите. Ридкъли изскочи от каретата и вдиша демостративно.

— Усещате ли, а? Ето ви го чистия планински въздух.

Той се тупна по гърдите.

— Току-що настъпих нещо природно — сподели Пондър. — Сър, къде е замъкът?

— Може да е онази черна грамада, която се извисява над града — посочи Казанунда.

Архиканцлерът застана насред площада и бавно се завъртя на място, разперил ръце.

— Виждате ли оная кръчма? Ха! Ако ми даваха пени всеки път, когато ме изхвърляха оттам, щях да съм спестил… към пет долара и тридесет и осем пенса. Ей там е старата ковачница, а ей там жи-вееше госпожа Майтапчийска, където държах стая под наем. Виждате ли оня връх? Там е Меден рудник. Катерил съм го със стария трол Въгленчо Ох, страхотни времена бяха! А виждате ли оная гора по хълма? Там тя… — Той си замънка под носа. — Брей, брей. Всичко си спомням отново. Ех, че лято беше! Вече няма такива. — Въздъхна — Да знаете, бих дал всичко, за да се разходя пак с нея в ония гори. За толкова неща все не ни стигаше… Както и да е. Да вървим.

Пондър разглеждаше Ланкър. Бе роден и израснал в Анкх-Морпорк. От негова гледна точка природата сполетяваше другите, особено онези с четири крака. Смяташе, че провинцията е като суровия хаос, предшествал зараждането на Вселената — тоест онова, което има настилка по улиците и стени, което е цивилизовано.

— Това ли е столицата им?

— Поне в известен смисъл — изсумтя Казанунда, който изпитваше подобни чувства към местата без калдъръм.

— Обзалагам се, че тук и денем със свещ не можеш да откриеш прилична закусвалня — заяде се Пондър.

— А бирата тук… — прехласваше се Ридкъли. — Бирата… Какво да ви говоря, трябва сами да я опитате! Имат и шльокавица, правят я от ябълки и… А бе, да пукна, ако знам още какво слагат в джибрите. Само съм наясно, че не бива да се сипва в метални съдове. Задължително е да пийнеш, господин Стибънс. Малко да ти се сгъстят космите на гърдите. И на твоите… — обърна се към следващия слязъл от каретата, но се оказа, че това е Библиотекарят.

— Ууук?

— Е ъ-ъ… ти пий каквото ти душа иска.

Ридкъли смъкна чувала с пощата от покрива на каретата.

— Това пък какво да го правим?

Някой протътри крака зад него. Обърна се и видя нисичък червендалест младеж с провиснала на гънки ризница, заради която приличаше на отслабнал гущер.

— Къде е кочияшът? — попита Шон Ог.

— Болен е — отвърна Архиканцлерът. — От внезапен пристъп на бандитизъм. Какво да правим с пощата?

— Аз прибирам пратките за замъка, иначе окачаме чувала на пирон пред кръчмата и хората си взимат писмата.

— Това не е ли опасно? — учуди се Пондър.

— А, не ми се вярва. Пиронът е доста здрав — разсеяно го увери Шон, който вече ровичкаше в чувала.

— Не, питам дали някой не краде писмата.

— О, не би посмял наистина. Някоя от вещиците ще се втренчи в него, ако се опита.

Шон напъха няколко пакета под мишницата си и окачи чувала на прословутия пирон.

— О, да, и туй го има тук — обади се Ридкъли. — Вещици! Сега да ви кажа за тукашните вещици…

— И мойто мамче е вещица — приветливо подхвърли Шон, който проверяваше повторно какво има в чувала.

— Трудно се срещат по-достойни жени от тях — отбеляза Ридкъли, сменяйки подхода почти мигновено. — В никакъв случай не са сбирщина жадни за власт дърти гарги, които вечно си пъхат носа в чуждите работи, каквото ще да разправят някои.

— За сватбата ли пристигнахте?

— Точно така. Аз съм Архиканцлерът на Невидимия университет, туй е господин Стибънс, магьосник, а тоя е… къде се дяна? А, ето къде си бил. Тоя е господин Казанунда.

— Граф — поправи го джуджето. — Аз съм граф.

— Нима? Не го спомена досега.

— Е, не е хубаво да се хваля, нали? Ридкъли присви очи.

— Доколкото си спомням, при джуджетата няма благороднически титли.

— Направих малка услуга на кралица Агантия от Скънд.

— Тъй ли било? Виж ти. И колко малка беше услугата?

— Не толкова малка, колкото си помислихте.

— Брей, да се не начудиш. Тоя пък е Ковчежникът, а оня — Библиотекарят.

Ридкъли се дръпна благоразумно, направи многозначителен жест и само с устни произнесе: „Не казвай маймуна!“.

— Приятно ми е да се запозная с вас — любезно промълви Шон.

Ридкъли не сдържа любопитството си.

— Библиотекарят… — натърти той.

— Да, вече казахте. — Шон кимна на орангутана. — Как сте?

— Ууук.

— Може би се питате защо изглежда така — подсказа Ридкъли.

— Не, сър.

— Не ли?

От мойто мамче знам, че никои не е виновен за външността си.

— Ззабележителна дама. Как се казва?

— Госпожа Ог, господине.

— Ог ли? Ог… Нещо ме подсети туй име. Да не е роднина на Трезвен Ог?

— Беше татко ми, господине. — Леле-мале! Значи си синче на Трезвен, а? Как е старият дявол?

— Де да знам, господине. Покойник е.

— Ох… И кога почина?

— Преди трийсетина лета, господине.

— Но вие едва ли сте на повече от двай… — даде воля на недоумението си Пондър, обаче Ридкъли грубо го сръга в ребрата.

— В провинцията сме! — изсъска в ухото му. — Тук хората го правят другояче. Май и по-често. — Пак се вторачи в честното и услужливо лице на Шон. — Гледам, че хората се поразмърдаха. — Наистина започваха да отварят кепенците. — Ще закусим в кръчмата. Помня, че там приготвяха чудесни закуски. — Отново вдиша дълбоко и засия. — Ей на туй му казвам аз чист въздух.

Шон огледа внимателно околността, да не би да е пропуснал нещо.

— Да, господине. И ние тъй му казваме.

Чу се тропот на тичащ в самозабрава човек. Шумът спря и крал Верънс II се появи иззад ъгъла. Вървеше достолепно, а лицето му пламтеше.

— Ето какъв цвят придава на хората! — зарадва се Ридкъли.

— Туй е кралят! — прошепна гръмко Шон. — Пък аз не си нося тръбата!

— Ъ-хъм… — прокашля се Верънс. — Шон, пощата пристигна ли?

— О, да, господарю! — изломоти Шон, не по малко притеснен от краля. — Всичко прибрах. Изобщо не се главоболете за туй! Ще я отворя ще ви я оставя на бюрото тутакси, господарю!

— Ъ-хъм…

— Нещо не е наред ли, господарю?

— Ъ-хъм… Може би все пак…

Шон вече късаше опаковъчната хартия.

— Ето книгата за етикета, господарю, отдавна я чакате. Тая е за породистите свине… Тая пък каква е?…

Верънс сграбчи книгата. Шон по инстинкт не пожела да я пусне. Пакетът се скъса и големият тежък том тупна на калдъръма. Вятърът го запре-листва, откривайки гравюрите.

Всички се загледаха надолу.

— Ау! — ахна Шон.

— Леле… — поклати глава Ридкъли. — Ъ-хъм…

— Ууук?

Шон вдигна книгата благоговейно и прегледа още няколко страници.

— Ей, вижте тук! Прави го с ходилата си! Не знаех, че можело и с ходилата! — Смуши Пондърс лакът. — Вижте, господине!

Архиканцлерът се озърна към краля.

— Добре ли сте, ваше величество? Верънс сгуши глава в раменете си.

— Ъ-хъм…

— А тук тия двамата го правят с тояги.

— Какво?! — възкликна Верънс.

— Ау-у… — проточи Шон. — Благодаря ви, господарю. Туй ще ми е от голяма полза, сериозно ви говоря. Е, понаучих нещичко оттук-оттам, ама…

Верънс изтръгна книгата от ръцете му и обърна титулната страница. — „Бойни изкуства“ ли? Бойни изкуства. Убеден съм, че написах любовни…

— Господарю?

Верънс преживя деликатен момент, борейки се възстанови душевното си равновесие, но накрая сречели битката.

— Аха. Да. Именно. Ъхъ. Ами да. Разбира се. Да. Нали знаеш, че добре подготвената армия е жизнено необходима за сигурността на всяко кралство. Точно така. Да. Чудесно. Двамата с Маграт сметнахме, че… Да. За теб е, Шон.

— Веднага ще започна тренировките, господарю!

— Ъ-хъм. Добре.

Джейсън Ог се събуди и му се прищя това да не се бе случвало.

Да сме наясно. Мнозина авторитети са се опитвали да опишат махмурлука. Често използват за целта танцуващи слонове и какво ли още не. Тези описания не вършат работа. Винаги имат подобен оттенък: „Хо-хо, момчетата пак се нацепиха, я да изкараме махмурлука мъжкарско занимание, хо-хо, ей, кръчмарю, донеси още деветнайсет халби, че снощи здравата се налюскахме, хо-хо…“ Впрочем не е възможно да се опише махмурлукът от шльокавица. Най-хубавото в него е усещането, че зъбите ти са се разтворили и са полепнали по езика ти.

По едно време ковачът се надигна и отвори очи.[22]

Дрехите му бяха подгизнали от утринната роса.

Главата му ехтеше от безплътен шепот.

Той се вторачи в камъните.

Каната от шльокавицата лежеше в папратта След миг-два я докопа и за всеки случай я надигна. Беше празна.

Подритна Тъкачев в ребрата.

— Събуди се, скапан дъртако. Останали сме тука цяла нощ!

Един по един мъжете от Ланкърската трупа извършиха краткото, но болезнено пътуване към пробуждането.

— Щом се прибера, Ева като размаха пръчката… — изстена Коларов.

— Може и да ти се размине — смънка Покриварски, който пълзеше да търси шапката си. — Ами ако се прибереш и тя се е омъжила за някой друг?

— Току-виж, са минали стотина годинки — обнадежди се Коларов.

— Ех, дано! — живна и Тъкачев. — Вложих седем пенса в Скъперническата банка на Охлюън. С оная тяхна сложна лихва ще съм милионер. Ще съм богат като Креозот!

— Кой е тоя Креозот? — озадачи се Покриварски.

— Прочут богат гадняр — обясни Пекарев, измъквайки единия си ботуш от торфеното мочурище. — Чужбински.

— Да не е оня, дето като пипнел нещо, го превръщал в злато? — предположи Коларов.

— А, не, оня е друг. Крал някакъв. Ей таквиз чудесии стават по чужбината. В един миг нищо ти няма, после пипнеш нещо и хоп — злато. Направо му се отровил животецът.

Коларов изпадна в недоумение.

— И как се е оправял, когато е искал да…

— Да ти е поука, млади ми Коларов — прекъсна Пекарев. — Стой си тука, щото при нас хората имат ум в главата, вместо да се размотаваш из из чужбинските земи. Там можеш ненадейно да се сдобиеш с богатство, дето няма за какво да го похарчиш.

— Спали сме тука цяла нощ — неуверено промърмори Джейсън. — Опасно си е, да знаете.

— Ей, много си прав, господин Ог — подкрепи го Коларов. — Май някаква гадинка ми се е изпикала в ухото.

— Не, бе, казвам, че разни щуротии могат да ти влязат в главата.

— Че нали и аз за същото ти говоря?

Джейсън примига. Нямаше съмнение, че бе сънувал. Помнеше, че е сънувал. Само че не можеше да си спомни самия сън. Но още долавяше в главата си гласове, които му мълвяха твърде отдалеч, за да ги различи.

— Добре, де — изсумтя и се изправи от третия път, — може нищо лошо да не е станало. Я да се приберем, че да видим кой век е сега.

— А кой век бяхме? — сепна се Покриварски.

— Не беше ли Векът на Плодния прилеп? — налучка Пекарев.

— Може вече да не е същият — с надежда подхвърли Коларов.

Оказа се, че все пак е Векът на Плодния прилеп. В Ланкър рядко използваха за измерване на времето единици, по-малки от час и по-големи от година. Хората провесваха пъстри флагове по площада, неколцина мъже издигаха увития с цветни гирлянди висок прът за танците на летния празник. Някой заковаваше на стената ужасно нескопосан портрет на Верънс и Маграт над надпис „Богувете да поживйът техни Виличества“.

Трупата се раздели безмълвно и всеки се повлече в своята посока.

Един заек подскачаше в утринната мъгла, докато стигна до древната къща, килнала се като пияна насред поляната в гората.

Спря до пън между клозета и Билките. Повечето горски животни отбягваха Билките, защото онези, които не го бяха правили през последните петдесетина години, обикновено нямаха потомство. Няколко листенца се полюшнаха на ветреца… а това си беше странно, защото ветрец нямаше.

Заекът седна на пъна.

Усети се някакво движение. Нещо излезе от заека и се понесе във въздуха към отворения прозорец на горния етаж. Беше невидимо поне за нормалното зрение.

И заекът се промени. Допреди малко в движенията му личеше устременост към незнайна цел. Сега се смъкна от пъна и се зае да приглажда ушите си с лапички.

Скоро задната врата на къщата се отвори и Баба Вихронрав излезе сковано, понесла паница мляко с надробен хляб. Остави я на стъпалото, влезе и затвори вратата, без да погледне заека.

Той подскочи по-наблизо до стъпалото.

Трудно е да се установи дали животните имат представа за задълженията и размяната. Всъщност няма значение. Затова пък тези понятия са вплетени в самата тъкан на вещерството. Ако искате да развалите сериозно настроението на някоя вещица, направете й услуга, за която не може да ви отблагодари. Неизпълненото задължение ще я „дразни като трънче в петата“.

Баба Вихронрав бе присъствала цяла нощ в знанието на заека. И му дължеше нещо. Няколдни щеше да изнася мляко и хляб зад къщата.

Трябва да се отплащаш и за доброто, и за злото Има различни задължения. Ей това хората не го проумяват, каза си тя, когато се върна в кухнята. Маграт също не го разбираше, както и новото момиче. Трябва да поддържаш равновесието. Не бива да се стараеш да бъдеш добра вещица или зла вещица. Няма да успееш, поне не задълго. Можеш само да бъдеш вещица, и то ако напрягаш силите си докрай.

Седна до студеното огнище и потисна желанието да приглади дългите си уши.

Те се бяха вмъкнали отнякъде. Долови това в дърветата, в главите на мъничките твари. Онази бе намислила нещо. И щеше да го стори скоро. Разбира се, летният празник не е особено събитие от окултна гледна точка… освен в умовете на хората. Тъкмо в тях елфите намират силата си.

Баба знаеше, че рано или късно ще се опълчи срещу Кралицата. Не Маграт, а истинската Кралица.

И ще загуби.

Цял живот бе упорствала да постигне власт над собствената си глава. Гордееше се, че е най-добрата в това.

Вече не беше вярно. Тъкмо когато трябваше Да разчита напълно на себе си, не можеше да се опре на собственото си съзнание. Усещаше как Кралицата опипва за проход. Помнеше добре онова съзнание, макар да бяха минали десетилетия.

Баба се увери, че не е загубила дарбата си в Заемането. Но как да се справи със себе си… Ако не си оставяше кратки бележки, щеше да се оплете като пате в кълчища. Да бъдеш вещица означава да знаеш точно коя си и къде си, тя обаче се объркваше. Снощи се сепна, когато вече нареждаше масата за двама. Опита се да влезе в стая, каквато липсваше в къщата. А не след дълго й предстоеше да си премери силите с Кралицата.

Ако се бориш срещу елф и загубиш… може и да умреш, стига да ти провърви.

Мили Чилъм поднесе закуската в леглото на Маграт, като се кискаше.

— Гостите вече пристигат, госпожо. Площадът е пълен със знамена и какво ли още не! А пък Шон намери каляската за шествия!

— Как е възможно да се загуби каляска?

— Ами била заключена в една стара конюшня, госпожо. Сега той я освежава със златна боя.

— Но нали ще се оженим тук — озадачи се Маграт. — Не е нужно да ходим никъде.

— Кралят каза, че двамата можело да се повозите малко. Да речем, до Скапан Гъз. А Шон Ог щял да ви бъде почетен ескорт. За да ви махат хората и да викат „ура“. После ще се върнете тук.

Маграт се наметна с халат и отиде до прозореца на кулата. Оттук виждаше над крепостната стена. Градският площад на Ланкър гъмжеше от хора. Е, поначало си беше пазарен ден, но сковаваха и скамейки за зяпачи, а прътът, около който щяха да танцуват на празника, вече стърчеше. Имаше дори неколцина тролове и джуджета, които учтиво поддържаха безопасно разстояние помежду си.

— Току-шо видях една маймуна да пресича площада — сподели Маграт.

— Ами да, целият свят се е изсипал в Ланкър! възкликна Мили, която веднъж бе пътешествала чак до Резена.

Маграт зърна общия си портрет с Верънс.

— Ех, че тъпотия… — промърмори си под носа, но Мили я чу и се сащиса.

— Какво не ви харесва, госпожо? Маграт се завъртя на пети.

— Всичко това! Защото е заради мен. Мили заотстъпва от уплаха.

— Аз съм си Маграт Чеснова! Кралете трябва да се женят за принцеси, херцогини и други подобни! За жени, които са свикнали с това! Не искам хората да крещят „ура“, защото съм минала покрай тях в каляската! Особено пък хора, които ме познават от малка! Всичко това… това… — Трескавият й жест обхвана омразния вътрешен клозет, огромното легло с балдахин и гардеробната, натъпкана с корави и скъпи дрехи. — Тази гадост… не е за мен, а заради някаква си идея! Не си ли имала от онези картонени куклички, знаеш ги, изрязваха се… после изрязваш и дрешки за тях? Същата съм и аз! Точно като при… при пчелите! Превръщат ме в кралица волю-неволю! Да, ето какво ме сполетя!

— Сигурна съм, че кралят ви купи всички тези прекрасни дрехи, защото…

— Не говоря само за дрехите. Хората ще викат „ура“, който и да седи в каляската!

— Госпожо, но нали тъкмо вие се влюбихте в краля — храбро вметна Мили.

Маграт се поколеба. Никога не бе разнищвала чувствата си. Накрая промълви:

— Не е така. Тогава не беше крал, а просто печален и мил нисък човечец. Имаше шапка със звънчета и никой не си правеше труда да го забележи!

Мили се отдръпна още малко.

— Трябва да е от нерви, госпожо — забърбори тя. — Всички били изнервени в деня на сватбата си. Да отида ли… да ви приготвя малко билков…

— Не съм нервна! И мога сама да си сваря билков чай, ако ми се припие!

— Госпожо, готвачката много се ядосва, когато някой влезе в градината.

— Видях я вече тази билкова градина! Само избуял градински чай и жълтеникав магданоз! Ако не може да я пъхне в кокоша трътка, значи не е билка! Впрочем… коя от нас е кралицата тук?

— Госпожо, нали уж не щяхте да сте кралица? — напомни Мили.

Маграт се вторачи в нея. За миг изглеждаше, че спори със самата себе си.

Мили не беше най-образованото момиче в света, но не беше никак глупава. Изскочи през вратата, преди подносът със закуската да тресне в стената.

Маграт седна на леглото и притисна главата си с длани.

Не искаше да бъде кралица. Защото това би означавало да стане актриса, а не я биваше да играе роли. Дълбоко в себе си съзнаваше, че дори не я бива особено да бъде Маграт.

Гълчавата на предпразничната шетня стигаше до ушите й. Щеше да има народни танци, разбира се… нямаше начин да ги предотврати. Вероятно щяха да стигнат и до народни песни. Очакваше също дресирани мечки, жонгльори-смешници и състезание по катерене на мазен прът, в което нез-найно защо Леля Ог винаги побеждаваше. Също и забавното бъркане наслуки в котела с трици, на-пълнен с изненади също от Леля Ог. Само храбрец би пъхнал ръка в котел с трици, подготвен от вещица с твърде всеобхватно чувство за хумор. Маграт харесваше панаирите. До днес.

Е все пак би могла да свърши нещо полезно.

За последен път облече дрехите си на жена от простолюдието, слезе по стълбата и отиде в срещуположната кула. Качи се в стаята, където бяха настанили Диаманда.

Маграт бе наредила на Шон да поддържа огъня в огнището. Завари момичето, кротко унесено в сън, от който няма събуждане.

Неволно обърна внимание на факта, че Диаманда е фантастично привлекателна, а както вече се увери, и достатъчно смела да се изрепчи на Баба Вихронрав. Маграт с нетърпение очакваше тя да оздравее, за да й завижда неуморно.

Раната май зарастваше добре, но имаше и…

Отиде в ъгъла и дръпна шнура на звънчето.

След минута-две Шон Ог нахълта задъхан. Ръцете му бяха изцапани със златна боя.

— Какви са тези неща? — сопна му се Маграт.

— Ъ-ъ, не ми се ще да ви казвам, госпожо…

— Нашата особа — натърти Маграт — е… почти кралица.

— Да, ама кралят каза… М Баба Вихронрав каза…

— По една случайност Баба Вихронрав не е владетелка на това кралство — заяви Маграт. Мразеше се, че говори така, но като че постигаше успех.

— Впрочем тя не е тук. Нашата особа обаче е тук и ако не ми кажеш какво става, ще се погрижа да вършиш цялата черна работа в замъка.

— Че аз бездруго върша цялата черна работа уточни Шон.

— Ще я направя още по-черна.

Маграт взе един от вързопите. Състоеше се от ивици плат, омотани, както се оказа, около къс желязо.

— Цялата е обградена с тях. Защо?

Шон заби поглед в ботушите си. И те бяха напръскани със златна боя.

— Ами мойто мамче каза… — Да?

— Мойто мамче каза да се погрижа около нея да има желязо. Затуй двамата с Мили взехме малко парчета от ковачницата, омотахме ги и Мили ги нареди.

— Защо?

— Да отпъждат… Господарите и Господарките, госпожо.

— Какво?! Това е само прастаро суеверие! Пък и всеки знае, че елфите са били добри, каквото ще да си мърмори Баба Вихронрав.

Зад нея Шон трепна. Тя взе увитите парчета от леглото и ги хвърли в ъгъла.

— Никакви бабини деветини в този замък, премного благодаря. Случайно да има още нещо, което никой не ми казва?

Шон врътна глава, мислейки си гузно за съществото в тъмницата.

— Хъ! Ами върви си. Верънс иска кралството да бъде съвременно и ефективно, а това означава никакви подкови и други такива наоколо. Хайде, махай се.

— Добре, госпожице кралице.

„Е, наистина мога да свърша нещо полезно — утеши се Маграт. — Да. Трябва да се държа разумно. Ще отида и ще поговоря с него.“ Тя беше запалена на привърженичка на идеята, че на практика всичко може да се уреди, стига хората повече да си приказват.

— Шон!

Той спря на вратата.

— Да, госпожице?

— Кралят слезе ли вече в Голямата зала?

— Мисля, че още се облича, госпожице кралице. Не ми звънна да взема тръбата.

Всъщност Верънс, на когото никак не допадаше навсякъде да го предшестват звуците, които Шон смяташе за фанфарно приветствие, вече бе слязъл тихомълком. А Маграт се промъкна по коридорите до неговите покои и почука на вратата.

Защо да се притеснява? От утре и тя ще живее тук, нали? Натисна дръжката, вратата се отвори й Маграт влезе почти против волята си.

Впрочем трудно беше да се каже, че стаите в замъка принадлежат някому. Бяха имали прекалено много обитатели през столетията. Самата обстановка лъхаше на стени, чиито тапети са осеяни с дупчици от кабърчета, прикрепяли плакатите на отдавна разпаднали се рокаджийски групи. Човек не можеше да остави отпечатъка си върху тези камъни, защото те си го връщаха тъпкано.

За Маграт влизането в мъжка спалня беше все едно изследовател да стъпи в територия, отбелязана на картата с „Тук май има дракони“.[23]

И не беше точно каквато трябваше да бъде според Маграт.

Верънс стигна до идеята за спалня на доста зрели години. Като малък спеше с цялото си се-мейство на сламата в мансардата. Като чирак в Гилдията на смешниците спеше на нар в дьлго помещение с още мнозина тъжни и потиснати младежи. Щом заслужи титлата на пълноправен Шут, традицията изискваше да спи свит на кравай пред прага на господарската спалня. На по-солидна от обичайното възраст най-неочаквано се сблъска с факта, че има и меки дюшеци.

А сега Маграт проникна в голямата му тайна.

Той не успя да свикне.

Пред нея се мъдреше Голямата спалня на Ланкър, която според мълвата можеше да побере десетина човека, макар историята да мълчеше в какви обстоятелства и защо това би било необходимо. Ложето беше огромно и изработено от дъб.

Освен това личеше, че никой не спи на него.

Маграт дръпна завивките и подуши миризмата на попрегорели чаршафи. Нямаше миризми, оставени от преспал тук мъж.

Тя се заозърта, докато погледът й не се спря на малкия натюрморт в ъгъла зад вратата. Състоеше се от сгъната нощница, свещ и малка възглавница.

Короната на главата на Верънс изглежда само бе променила възгледа му от коя страна на вратата трябва да спи.

О, богове… Винаги се бе свивал пред прага на господаря си. Сега беше крал и се свиваше пред прага на кралството си.

Очите на Маграт се напълниха със сълзи.

Как да не обича нещо толкова трогателно, та чак блудкаво?

Маграт се прехласна. Съзнаваше, че приличието изисква да не е тук, но си издуха носа и продължи да тършува. Купчината до леглото доказваше че Верънс е усвоил майсторски подреждането на дрехите, присъщо на половината човечество. Затова пък го затрудняваха сложните топологични похвати, необходими, за да не оставяш чорапите си обърнати наопаки.

Имаше миниатюрна тоалетна масичка с огледало. В рамката бе пъхнато изсъхнало и избледняло цвете. На Маграт й се стори, че е от онзи вид, който тя обичаше да вплита в косата си.

Не биваше да продължава ровичкането. По-късно често си го натякваше. В момента обаче бе загубила всякаква власт над себе си.

На тоалетната масичка бе поставена дървена купа, пълна с разни монети, шнурчета и обичайния боклук от джоба, изпразнен преди лягане.

Имаше и сгънато листче, толкова протъркано, че явно бе престояло дълго в споменатия джоб.

Тя взе листчето и го разгъна.

Навсякъде по обърнатите към Главината склонове на Овнерог гъмжеше от кралства. Всяка тясна долина, всяко равно местенце, където би могъл Да стъпи не само планински козел, се наричаше кралство. В Овнерог дори имаше толкова дребни кралства, че ако някой дракон започне да ги тормози, а пък млад герой убие дракона и кралят му даде половината кралство съгласно чл. 3 от Кодекса на героите, от територията не би останал нищо. Войни за завладяване на нови земи се проточваха с години, просто защото някой искаше да си построи и барака за въглищата.

Ланкър беше сред най-големите кралства. Дори можеше да си позволи редовна армия.[24]

Крале, кралици и всевъзможни по-низшестоящи аристократи вече прииждаха на потоци по Ланкърския мост. Зяпаше ги вкиснат мокър трол, който бе зарязал задълженията си през остатъка от този ден.

Вратите на Голямата зала бяха широко отворени. В тълпата се мотаеха жонгльори и огнегълтачи. Горе в галерията за музикантите малък оркестър свиреше на ланкърска еднострунна гъдулка и прочутите овнерожки гайди. За щастие шумът на гъмжилото почти ги заглушаваше.

Леля Ог и Баба Вихронрав се смесиха с въпросното гъмжило. За да почете празничния повод, Леля носеше вместо всекидневната черна островърха шапка друга със същата форма, но червена и с восъчни черешки по нея.

— Всички тузари са тук — отбеляза тя, взимайки си пълна чаша от най-близкия поднос. — Нашият Шон разправя, че дошли магьосници чак от Анкх-Морпорк. И единият казал, че съм се забелязвала. Цяла сутрин се чудих кой ли е той.

— При толкоз спомени не е лесно да се сетиш — отвърна Баба, но без да влага искрена заядливост, а по-скоро по навик.

Леля Ог се тревожеше, защото нейната приятелка изглеждаше някак отнесена. Някои благородници хич не ни трябват тук — изсумтя Баба. — Няма да се успокоя, докато всичко туй не свърши.

Леля Ог се премести, за да погледне над главата на един дребничък император.

— Маграт никаква не се вижда. Ей го Верънс, приказва с разни други крале, но нашта Маграт никъде я няма. Нашият Шон пък чул от Мили Чилъм, че тая сутрин Маграт била като топка от нерви.

— Множко титуловани особи ни се събраха — отбеляза Баба, взирайки се в коронованите глави наоколо. — Тук не съм си на мястото.

— Е, мен ако питаш, ние винаги сме си на мястото — отвърна Леля, докато вземаше печена пилешка кълка от бюфета и я пъхаше в ръкава си.

— Ти не прекалявай с пиенето. Гита, трябва да сме нащрек. Не забравяй какво ти казах. И не се оставяй да те разсейват…

— О, нима очите ми съзират възхитителната госпожа Ог?!

Леля се обърна. Не видя никого зад себе си.

— По-надолу — упъти я гласът.

Тя сведе поглед към широката усмивка.

— Леле, ще се пръсна…

— Това съм аз — Казанунда — напомни джуджето, още по-смалено под огромната напудрена перука. — Не ме ли помните? Танцувахме цяла нощ в Генуа.

Но не и гигантска в сравнение с някои други перуки. В историята на човешкия упадък е имало множество великански перуки, често с вградени джаджи, за да не скучаят окол — Няма таквоз нещо.

— Е, но можеше и да се случи.

— Брей, и ти ли се пръкна тук?! — немощно промълви Леля.

Нямаше как да забрави, че колкото по-силно сриташ Казанунда, толкова по-неудържимо отскача обратно, често в твърде неочаквана посока.

— Звездите ни събират — заяви джуджето. — Об-речени сме един за друг. Желая тялото ви, госпожо Ог.

— А, не, още си го ползвам.

Макар Леля Ог да подозираше, че Казанунда прилага все същия подход към всичко, което поне донякъде е от женски род, тя не отрече пред себе си, че е поласкана. На младини бе имала предостатъчно обожатели, но покрай отминалите години се сдоби с тяло, което в най-добрия случай можеше да се нарече удобно. Лицето й пък напомняше за стафида. От отдавна угасналата жарава в душата й се издигна струйка дим.

Отгоре на всичко Казанунда й беше симпатичен. Повечето мъже прибягваха до увъртания, а неговата прямота действаше освежаващо.

— Няма да стане — опита се да го убеди. — Поначало не си подхождаме. Аз съм метър и шейсет, а ти дори до метър и двайсет не си изкласил. Да не споменавам, че мога да ти бъда майка. [???] ните, зяпайки само купчините коса. Някои са побирали дресирани мишки или украшения с часовникови механизми Мадам Купидор, държанката на Лудия крал Супа II, имала перука с клетка за птички, но за тържествените случай носела друга — с вечен календар, часовник с цветя и сергия със закуски за вкъщи.

— Не е вярно. Майка ми скоро ще навърши триста години, освен това има далеч по-пищна брада от вас.

И това не можеше да се отрече — според въз-гледите на джуджетата Леля Ог още беше тийнейджърка.

— Ах, господине! — тя го тупна игриво и ушите писнаха. — Знаете вие как да завъртите главата на едно простодушно селско момиче!

Казанунда се надигна от пода и щастливо нагласи перуката си.

— Обожавам пламенните момичета! Какво ще кажете за малък тет-а-тет, когато тези церемонии свършат?

Лицето й застина. Нейният космополитен усет към езиците й изневери за миг.

— Я ме извини за минутка.

Тя остави чашата си върху главата му и се провря през тълпата, докато не попадна на наглед подходяща херцогиня. Сръга я някъде в областта на корсета.

— Ей, ваша светлост, какво е туй чудо тет-а-тет?

— Моля?

— За тет-а-тет питам. Свалят ли се дрехите или що?

— Означава интимна среща, добра ми жено.

— Само туй ли? Аха… Чао засега.

Леля Ог си проби път до вибриращото от нетърпение джудже.

— Излезе ти късметът.

— Чудя се защо да не си уредим малка вечеря насаме, само вие и аз — предложи Казанунда. — В някоя от кръчмите.

В цялата дълга история на любовните трепети преживени от Леля Ог, никой не я бе канил на интимна вечеря. Досега можеше да се похвали с ко-личеството обожатели, но не и с качеството на ухажването им.

— Ами добре — успя да смънка.

— Значи ще се изплъзнете на вашата гувернантка и ще се срещнем в шест часа?

Леля се озърна към Баба Вихронрав, която ги наблюдаваше с неодобрение.

— Тя не ми е…

Чак тогава й хрумна, че Казанунда едва ли би сметнал другата вещица за строга придружителка.

До този момент комплиментите и ласкателствата също бяха играли съвсем незначителна роля в интимните приключения на Леля Ог.

— Бива, ще го направим — съгласи се тя.

— А сега ще поговоря и с други хора, иначе ще плъзнат клюки и ще ви съсипят доброто име — изрече Казанунда, поклони се и й целуна ръка.

Ченето й увисна. За пръв път някой целуваше ръката й, пък и никой не се бе безпокоил за доброто й име, особено самата Леля Ог.

Когато вторият най-добър любовник в света отиде да любезничи с някаква графиня, прозвуча приветливият глас на Баба Вихронрав. Досега тя следеше разговора от разстоянието, което налагаше учтивостта.[25]

— Гита Ог, и една котка спазва приличието повече от теб.

— Хайде сега, Есме, знаеш, че не е вярно.

Хубаво, значи с котките еднакво се придържате към приличието. — Тъй звучи по-добре.

Леля Ог приглади гъстите си бели къдрици и почуди ще има ли време да отскочи до дома си, за да си сложи корсетите.

— Гита, длъжни сме да бдим.

— Да, да.

— Не бива други щуротии да ни влизат в главите.

— Не, не.

— Ти не чуваш и думичка, нали?

— Какво?

— Поне върви да научиш защо Маграт не се появява тук.

— Добре.

Леля Ог се отдалечи разсеяно.

Баба Вихронрав се обърна и… …би трябвало да засвирят цигулки. По-уместно би било гълчавата наоколо да стихне, а тълпата да се раздели уж случайно, за да отвори пътека между нея и Ридкъли.

Да, трябваше да засвирят цигулки. Поне нещо да отбележи събитието.

А не Библиотекарят да я настъпи, без да иска, на път към бюфета. Но само това се случи.

Тя обаче не забеляза.

— Есме? — промълви Ридкъли.

— Муструм? — промълви Баба Вихронрав. Леля Ог изприпка при нея.

— Есме, ей сега видях Мили Чилъм и тя ми рече…

Злобно прицеленият лакът на Баба й изкара въздуха. Леля схвана намека.

— А-а… Ами аз ще… аз ще… Ще се разкарам, де Погледите им пак се срещнаха. Библиотекарят отново мина между тях, понесъл цяло украсено блюдо с плодове.

Баба Вихронрав не му обърна внимание. Ковчежникът, който в момента преминават през умерената фаза на психическия си цикъл, тупна Ридкъли по рамото.

— Архиканцлер, от мен да знаете — пъдпъдъчите яйчица са изумително вкус…

— ДА ТЕ НЯМА! Господин Стибънс, извади хапчетата от сушени жаби и не му давай да пипа ножове, моля те.

Погледите им пак се срещнаха.

— Виж ти, виж ти… — изрече Баба след около една субективна година.

— Туй май е вълшебна вечер — откликна Ридкъли.

— Уви, тъкмо от туй се боя.

— Наистина си ти, нали?

— Наистина съм аз.

— Есме, изобщо не си се променила.

— Ти също. Останал си все същият долен лъжец, Муструм Ридкъли.

Тръгнаха един към друг. Библиотекарят се промъкна помежду им с цяла тава целувчици. А зад тях Пондър Стибънс напипваше по пода разсипаните хапчета от сушени жаби.

— Брей, брей… — мълвеше Ридкъли.

— Представи си само…

— Колко е малък светът!

— Така излиза.

— Ето те и теб, ето ме и мен. Изумително. Точно тук и сега!

— Да, но тогава си остава тогава.

Пратих ти цял куп писма — спомни си Ридкъли.

— Изобщо не съм ги получила.

В очите му се мярна особен блясък.

— Чудна работа, аз пък им налагах заклинания да стигат право до получателя. — Той я огледа преценяващо от главата до петите. — Есме, колко тежиш? Нито един излишен грам, готов съм да се обзаложа.

— Че за какво ти е да знаеш?

— Хайде, угоди на прищявката на един старец.

— Добре, де. Петдесет и пет кила.

— Хъм… Не би трябвало да е премного… Пет километра по посока на Главината… Ще ти се стори, че леко се плъзгаш наляво, няма нищо страшно…

Той светкавично стисна ръката й. Усещаше се млад и замаян. Магьосниците от Университета биха се втрещили.

— Нека те отведа от тази суета! Той щракна с пръсти.

Задължително е да има поне приблизително запазване на масата. Това е основополагащо правило в магията. Ако нещо бъде преместено от точка А в точка Б, нещо друго, което се е намирало в Б, ще се озове в А.

Не бива да се пренебрегва и инерцията. Колкото и бавно да се върти Дискът, точките с различен радиус се движат с различна скорост спрямо Главината. Магьосник, пренасящ се по посока към Ръба, трябва да е готов за опасността земята да се изплъзне изпод краката му.

Петте километра до Ланкърския мост не причиниха нищо повече от леко подръпване, но Ридкъли го очакваше, затова само се притисна до па-рапета с Есме Вихронрав в ръцете си.

А тролът митничар, който допреди частица секундата седеше там, се просна в целия си ръст насред Голямата зала, и то върху Ковчежника Баба погледна буйстващата долу вода, после изгледа Ридкъли.

— Я да ме върнеш там тутакси! Нямащ право да се държиш тъй.

— Горкичкият аз, май ми се изчерпаха силите Изобщо не го проумявам, ех, че неловко поло-жение, но пръстите ми изведнъж омекнаха. Разби-ра се, бихме могли да тръгнем натам пеша. Вечер-та е прекрасна. Тук винаги е имало прекрасни вечери.

— Всичко беше преди петдесет-шейсет години! Не можеш да се изтресеш ненадейно и да разправяш, че тези години все едно ги е нямало.

— О, знам че ги е имало, и още как! — съгласи се Ридкъли. — Вече съм началник на всички магьосници. Само да заповядам и хиляда други магьосници ще… ъ-ъ… ще почнат да се инатят, да питат „Защо?“ и да възразяват. Все пак би им се наложило да ми обърнат внимание.

— Била съм във вашия Университет няколко пъти — подхвърли Баба. — Сбирщина стари брадати дебелаци.

— Правилно! Такива са!

— И мнозина произхождат от Овнерог. Познавах няколко момчета от Ланкър, които станаха магьосници.

— Много магически край е тукашният — потвърди той. — Може да е заради нещо във въздуха Преди години един Вихронрав дори е бил Архиканцлер.

И аз тъй знам. Падаше ми се далечен братовчед. Не го познавах. Двамата се загледаха в реката. Течението влачеше клони от време на време.

— Помниш ли…

— Имам… превъзходна памет.

— Някога питала ли си се какво щеше да стане, ако бе казала „да“?

— Не съм.

— Сигурно щяхме да се укротим, да имаме деца и внуци, такива ми ти работи…

Баба вдигна рамене. Такива думи би очаквала от романтичен слабоумник. Но тази вечер май имаше нещо във въздуха…

— Ами пожарът? — сопна се тя.

— Какъв пожар?

— Дето изпепели къщата ни броени дни след сватбата. Затри и двама ни.

— Какъв пожар?! Не знам нищичко за никакъв пожар!

Баба се извъртя към него.

— Естествено! Щото не се е случвало. Важното е, че би могло. Не можеш да кажеш: „Ако туй не се бе случило, щеше да се случи онуй“, защото не знаеш всичко, което е можело да се случи. Ти си мислиш, че е щяло да бъде хубаво, а откъде знаеш, че е нямало да бъде ужасно? Не бива да дърдориш: „Ех, само ако бях…“ — тъй е лесно да си пожелаеш каквото ще да е. Ама няма да знаеш. Останало е зад гърба ти. Няма смисъл да умуваш. Затуй не си блъскам главата.

— Гащите на времето — обезсърчен смънка Рид-къли.

Взе парченце от ронещата се зидария и го пусна във водата. То издаде звука „пльок“, както би трябвало да му е присъщо.

— Какво?

— Все за това дърдорят онези от Крилото високоенергийна магия. И имат наглостта да се наричат магьосници! Само да ги чуеш какво плещят… А няма да разпознаят магически меч, ако ще да им се стовари на коленете. Ей такава днешната магьосническа младеж.

— Нима? А ти само да видиш днешните момичета, които искат да станат вещици — поклати глава Баба Вихронрав. — Кадифени шапки, черни устни, дантелени ръкавици без пръсти. И вироглави отгоре на всичко.

Стояха един до друг и гледаха реката.

— Гащите на времето… — повтори Ридкъли. Единият ти Аз тръгва по единия крачол, другият — по втория. И навсякъде кон… континунунууми. Когато бях момче, имаше една-единствена Вселена и толкоз. Тревожехме се само за тварите, които можеха да нахлуят от Тъмничните измерения, но поне имахме тази наша пуста опустяла Вселена и знаехме на какво сме стъпили. Сега се оказва, че проклетиите били милиони. Откриха гнусна котка, дето можеш да си я затвориш в кутия и хем да е жива, хем да е умряла. Или нещо подобно. Само търчат напред-назад и врещят — чудесно, великолепно, ура, ето още един квант. Помоли ги да произнесат свястно заклинание за левитация и почват да те зяпат, все едно ти падат лиги от устата. Трябва да чуеш какво дрънка младият Стибънс. Уж самият аз не съм бил поканил себе си на собствената си сватба. Аз, представяш ли си!

От издатина в отвесната стена на урвата се спусна синьо рибарче, докосна водата почти неи отскочи нагоре с нещо сребристо и гърчещо се в човката си.

— Непрестанно дрънка как всичко се случвало едвременно продължи Ридкъли начумерен. — Сякаш изобщо нямаш избор. Само решаваш в кой крачол да се шмугнеш. Той разправя, че все пак сме сеоженили, разбираш ли? Казва, че всичко възможно трябвало да се случи. Затуй хиляди мои двойници някъде там не са ставали магьосници, както има хиляди твои двойнички, които са… ами… отговаряли на писмата. Ха! За тях ние сме несбъднатият им живот. Според теб тъй ли трябва да разсъждава един младеж, а? Когато аз се захванах с магьосничеството, старият Сполд Кислоча беше Архиканцлер и ако някой младок беше споменал такава щуротия, щеше да опита жезъла му по гърба си. Ха!

Далеч долу жаба цопна от камък.

— Е, признавам, доста време се изниза оттогава.

Ридкъли осъзнаваше полека, че диалогът се е превърнал в монолог. Обърна се към Баба, която се кокореше, сякаш за пръв път виждаше вода.

— Тъпа, тъпа, тъпа… — съскаше си тя.

— Моля? Нещо не те…

— Не говорех на тебе, бе! Тъпа! Ама че тъпо се държах! Но не и малоумно! Ха! Аз пък се уплаших, че паметта ме подвежда! Е, и туй го имаше. Мотаеше се из чужд живот.

— Какво?

— Уплаших се! Аз! Не мислех ясно! Само че много ясно си мислех, и още как!

— Какво?!

— Все тая! Е, няма да отрека, че беше… приятно — подхвърли Баба. — Трябва вече да се връщам. Я направи пак тоя номер с пръстите. И по-бързичко Ридкъли се попрегърби.

— Не мога.

— Нали преди малко го направи?

— Тъкмо в туй ми е проблемът. Не се майтапех като ти казах, че не мога да го повторя. Тия прехвърляния направо изцеждат силите.

— Май си спомням, че навремето го правеше постоянно — натякна Баба и се престраши за кратка усмивка. — Рядко се случваше да стъпваме по земята.

— Бях по-млад. Сега и веднъж ми е множко. Ботушите на Баба изскърцаха, когато тя се обърна и закрачи устремно към града. Ридкъли се затътри след нея.

— Защо припираш толкоз?

— Имам си важни занимания — отвърна тя, без да се озърне. — Напоследък хич не си вършех работата.

— Някои биха казали, че и туй между нас е важно.

— Не е. Личното не е непременно важно. Хората само се заблуждават, че е същото.

— Ето, пак се държиш тъй! — Как?

— Не знам какво щеше да е другото бъдеще, но аз поне бих опитал.

Баба се подвоуми. В съзнанието й чак прескачаха искри от облекчение. Да му каже ли за онези, другите спомени? Отвори уста, но се разколеба. Не биваше. Той щеше да се размекне.

— Щях да бъда свадлива и сприхава — увери го.

— Туй се подразбира във всеки случай.

— Ха! Ами ти? Трябваше да търпя твойто пиянство и любовчийство ли?

Ридкъли се озадачи.

— Какво любовчийство?

— Нали си говорим за онуй, дето е можело да се случи?

— Но аз съм съм магьосник! Сред нас не се срещат любовчии. Има си закони. Е… По-скоро правила. Или поне принципи.

— Само че ти нямаше да си магьосник, нали?

— И почти не се случва да се напия.

— Щеше да зачестиш, ако се беше оженил за мене.

Ридкъли я настигна.

— Дори младият Пондър не стига чак дотам — заяде се той. — Решила си веднъж завинаги, че е щяло да бъде ужасно, нали?

— Да.

— И защо?

— А ти как мислиш?

— Теб питам!

— Прекалено заета съм за туй умуване — натърти Баба. — Вече ти казах — лично не е същото като важно. Хайде, господин магьоснико, опитай се да сториш нещо полезно. Знаеш, че сега е времето на кръговете, нали?

Ръката му неволно докосна шапката.

— О, да.

— Ясно ли ти е какво означава?

— Казаха ми, че стените между различните реалности отслабвали. И кръговете са… Що за думичка измисли Пондър? Аха — изорезони. Те свързвали равнищата на… уф, беше нещо смахнато… Да, подобните равнища на действителността. Адска глупотевина. Можело да прекрачиш от една Вселена в друга.

— Ти не си ли опитвал?

— Не!

— Кръгът е полупритворена врата. И малко му трябва, за да се отвори широко. Дори само вярата стига. Затуй са побили Танцьорите на хълма пред толкоз години. Ние, вещиците, сме накарали джуджетата да ги поставят. Ония камъни са от гръмотевично желязо. Има нещо особено в тях. Притежават любовта към желязото. Само не ме питай как става. Елфите го мразят още повече от обикновеното желязо. То… им разстройва усета ако не бъркам. Но съзнанието може да проникне.

— Елфите ли? Всеизвестно е, че вече ги няма Не и истинските елфи. Тоест… Има едни, които се представят за елфи, но…

— О, знам ги ония. Елфически потомци. Няма спор, елфите могат да се съешават с хората. Не че трябва да се гордеем с туй… Не се пръква нищо повече от разни кльощави типове със заострени уши, дето само се кикотят и много лесно се зачервяват на слънце. Не за тях ти приказвам. Те са безобидни. Говоря за истинските диви елфи, каквито не са се мяркали насам от…

Пътят от моста до града се виеше между високи стръмнини, гората напираше от двете страни и на места дори се сплиташе отгоре. Избуялите нагъсто папрати, подобни на зелени вълни, покриваха глинестите склонове.

Листата зашумоляха.

И еднорогът изскочи на пътя…

Хиляди вселени като въже, усукано от отделни нишки…

Непременно има и просмукване, психическият еквивалент на смесени честоти в евтин стереоприемник, заради които новини на шведски език прекъсват музиката. Особено ако цял живот си използвал съзнанието си именно като приемник. Да доловиш мислите на друг човек е извънредно трудно, защото няма две съзнания, които… хъм, работят на еднаква честота.

Но някъде там, отвъд, в точката, където се плитат паралелните вселени, има милиони съзнания досущ като твоето. Причината за този факт е просто очевадна.

Баба Вихронрав се усмихна.

Мили Чилъм, кралят и един-двама хрантутници се бяха скупчили пред стаята на Маграт, когато се появи Леля Ог.

— Какво става?

— Знам, че е вътре — съобщи Верънс. Въртеше короната си в ръце, заел прочутата поза „Ай, сеньор, мексиканските бандити ограбиха до шушка селото!“. — Изкрещяла на Мили да се махне, а аз като че я чух да хвърля нещо по вратата.

Леля кимна мъдро.

— Младоженска треска. Неизбежно е.

— Но нали всички ще отидем на Представлението? — притесняваше се Верънс. — И тя трябва да присъства на Представлението.

— Че що да трябва? — вдигна рамене Леля. — Да гледаш как нашият Джейсън и останалите щуреят със сламени перуки на тиквите… Е, знам, че го правят за добро, ама не е нещо, което едно младо… да, де, горе-долу младо момиче да гледа непременно преди брачната нощ. Помолихте ли я да отключи?

— О, дори й наредих — похвали се Верънс. — Така е най-правилно, нали? Ако и Маграт не ми се подчинява, що за крал съм аз?

— Аха… — промълви Леля, след като поумува. Май не си прекарал много време в женска компания, а? В каквато и да е?

— Е, аз…

Короната се въртеше неспирно в неспокойните пръсти на Верънс. Не стига, че бандитите нахлуха в селото, ами и Великолепната седморка отиде да играе боулинг, вместо да се намеси.

— Чуй какво ще ти река — потупа го по гърба Леля, — ти върви да седиш на почетното място на Представлението и да се големееш с другите големци. Аз ще се погрижа за Маграт, не се тревожи, Била съм булка три пъти, и то ако броим само официалните случаи.

— Да, но тя трябва да…

— Я ме чуй — спря го Леля. — Ако караш по-полека с туй „трябва“, може и да добутаме нещата до сватба. Сега всички се разкарайте.

— Най-добре е някой да остане тук — тревожеше се Верънс. — Шон е на стража, но…

— Не ми се вярва някой да ни нападне. Остави ме да оправя бъркотията.

— Ами… Ако сте сигурна, че…

— Вървете, де!

Леля Ог изчака, докато стъпките им по стълбата стихнаха. След малко трополенето на каляски и врявата подсказаха, че сватбарите потеглят, като им липсва само младоженка.

Преброи до сто на ум. И повика:

— Маграт?

— Махай се!

Знам какво ти е — заяви Леля. — И аз малко се посмутих преди сватбата. Въздържа се да добави: „Щото можеше и Джейсънчо да се пръкне сред гостите.“ — Хич не съм смутена, ами ядосана!

— Що тъй?

— Знаеш защо!

Леля си свали шапката, за да се почеше по темето.

— Брей, хвана ме натясно.

— Той знаеше. Знам, че той знаеше, и знам кой му е казал — разпали се приглушеният глас зад вратата. — Всичко сте уредили. Сигурно сте се кикотили зад гърба ми!

Леля се намръщи на безучастната врата.

— Не схванах.

— Аз пък нищо повече няма да ти кажа.

— Всички отидоха на Представлението. — Никакъв отговор. — И по някое време ще се върнат. — Явно липсваше диалог. — После ще има веселби с жонгльори и смешници, дето си пъхат невестулки в гащите. — Мълчание. — Накрая пък ще настъпи следващият ден и какво ще правиш тогава?

Мълчание.

— Е, нищо не пречи да се върнеш в предишната си къща. Още никоя не се е нанесла. Или пък ще отседнеш при мен. Ама трябва да решиш, нали разбираш, щото не можеш вечно да си стоиш заключена вътре.

Леля се облегна на стената.

— Помня как мойта баба ми разказа за кралица Амония. Е, то само тъй се казва, че била кралица, Щото продължило има-няма три часа. Заиграли се на криеница, като почнала веселбата за сватбата, пък тя се пъхнала в грамадански сандък на тавана, а капакът треснал. Седем месеца не могли да я намерят, пък дотогава, тъй да се каже, сватбената торта малко пресъхнала, ако се сещаш.

Мълчание.

— Е, щом няма да ми говориш, не мога да стърча тука цяла нощ — отбеляза Леля. — Сутринта ще ти е олекнало, ще видиш.

Мълчание.

— Що не вземеш да си легнеш рано? — пред-ложи Леля. — Нашият Шон ще ти свари нещо топло за пиене, ако му звъннеш. Тука е малко мразовито, правичката да ти кажа. Чудно, ама всички тия стари каменни градежи направо попиват студ.

Мълчание.

— Е, аз да си ходя — подхвърли Леля на нерушимата тишина. — Виждам, че от моите приказки няма голяма полза. Сигурна ли си, че не щеш да си побъбрим?

Мълчание.

— Изпъчи се пред своя бог, преклони се пред своя крал и коленичи пред своя мъж. Туй е рецептата за щастието — обясни Леля на света. — Е, аз си тръгвам. Пък утре мога да се върна раничко, ще ти помогна да си събереш нещата. Какво ще кажеш?

Мълчание.

— Добре, значи се спогодихме. Хайде, чао. Леля почака цяла минута. Според шаблоните на човешкото поведение в подобни ситуации резетата би трябвало да се дръпнат, а Маграт да наднича в коридора или дори да я повика да се върне. Но не го стори.

Леля поклати глава. Веднага се сети поне за три начина да проникне в стаята и само един от тях включваше влизане през вратата. Но за вещер-ството си има място и време. Този път щеше да е неуместно ненавременно. Леля Ог бе живяла дълго и, общо взето, щастливо, защото знаеше кога да не бъде вещица. Както сега. Слезе по стълбата и излезе от замъка. Шон пазеше главната порта и тихомълком нанасяше удари от карате по вечерния въздух. Спря и погледна засрамено, когато Леля го доближи. — Мамо, ще ми се и аз да бях на Представлението.

— Осмелявам се да предположа, че кралят ще бъде щедър при следващата ти заплата, щото си изпълнявал дълга си. Напомни ми да му напомня.

— Ти няма ли да отидеш?

— Ами аз ще… ще се поразходя из града. Есме сигурно тръгна с всички, а?

— Не знам, мамо.

— Аз пък имам да свърша туй-онуй.

Не успя да се отдалечи много, преди един глас да се обади зад гърба й:

— Приветствам те, о, месечино на моите очи.

— Казанунда, много те бива да стряскаш хората!

— Уредих да вечеряме в „Козелът и храстът“ — съобщи джуджето-граф.

— Ау, че скъпо място си избрал! Нивгаш не съм хапвала там.

— Докарали са по-специални припаси заради сватбата и всички благородници, които се събраха. И аз направих по-специална поръчка.

Това си беше истинско постижение.

Идеята за храната като афродизиак изобщо не се прихвана в Ланкър, ако не броим прочутия пирог с моркови и стриди, изобретен от Леля Ог[26].

А готвачът в „Козелът и храстът“ смяташе, че единствената връзка между гозбите и секса са хумористичните жестове, обикновено с помощта на краставички. Никога не бе чувал за шоколад, бананови кори, авокадо и джинджифил, за бяла ружа и още хиляди други съставки, с които хората се мъчат да прокарат права магистрала от точка А до точка Б през криволиците на романтичните приключения Казанунда отдели десетина минути само за да обясни бегло какво да бъде включено в менюто и доста пари минаха от едни ръце в други.

Грижливо уреди романтична вечеря на свещи Казанунда вярваше непоклатимо, че съблазняването е изкуство.

Немалко високи жени из целия континент, които бяха достъпни само с помощта на подвижна стълбичка, размишляваха колко е странно, че тъкмо сред раса като джуджетата се е появил еди Казанунда. Защото за джуджетата вече споменатото изкуство на съблазняването се състоеше преди всичко в тактично установяване от кой пол е другото джудже под всичките кожени дрехи в метални ризници.

Все едно при ескимосите да има майстор по рождение в отглеждането на редки тропически растения. Затворените в бреговете си води на джуджешката сексуалност си бяха пробили път в основата на язовирната стена… и мощта на това ручейче стигаше, за да завърти цяла турбина.

Онова което събратята му по раса правеха от време на време в съгласие с природната повеля, той вършеше непрестанно, понякога в луксозна носилка с дръпнати перденца, а веднъж дори в клоните на дърво. Важно е да отбележим обаче, че влагаше в увлечението си типично джуджешко усърдие и внимание. Джуджетата са готови месеци наред да обработват скъпоценен камък, за да го превърнат в шедьовър. Горе-долу същите подбуди правеха Казанунда желан посетител в много дворци и палати. Незнайно защо почти винаги се случваше местният владетел да отсъства по това време. Джуджешката дарба да се справя с ключалки също му помагаше в някои по-напрегнати будоарни моменти.

А Леля Ог беше привлекателна жена — качество, за което красотата не е задължителна. Тя направо омайваше Казанунда. Да попаднеш в нейната компания беше изумително приятно, отчасти защото имаше толкова свободни и широки схващания по някои въпроси, че в тях биха могли да се поберат три футболни стадиона и зала за боулинг.

— Ех, да си носех арбалета! — мърмореше Ридкъли. — Окача ли такава глава на стената, нямам нужда от закачалка за шапката.

Еднорогът мяташе глава наляво-надясно и риеше с копита. От хълбоците му се вдигаше пара.

— Не знам дали щеше да ти провърви — изсумтя Баба. — Сигурен ли си, че не ти остана никакво „бум-тряс“ в пръстите?

— Мога да сътворя илюзия — предложи магьосникът. — Туй поне е лесно.

— Няма полза. Еднорогът е елфическо създание. Магията не му действа. Разпознава илюзиите. Как иначе, щом и елфите толкоз ги бива в илюзиите? Ще можеш ли да се изкатериш по склона И двамата се огледаха. Червената глина изглеждаше хлъзгава като принципите на жрец.

— Я да отстъпим заднешком — реши Баба Ама бавно.

— Не можеш ли да се вмъкнеш в главата му?

— Там вече има някой. Горкото създание и е любимец. Подчинява се само на нея.

Еднорогът закрачи след тях, като се стараеше да гледа и двамата едновременно.

— И какво ще правим, когато стигнем до моста?

— Не си се отучил да плуваш, нали?

— Доста високо над реката сме.

— Но под моста има дълбок вир. Не помни ли? Веднъж се гмурна в него. Беше лунна нощ…

— Бях млад и глупав.

— Е, и? Сега пък си стар и глупав.

— Мислех си, че еднорозите са някак… по-пухкави.

— Гледай зорко! Не се оставяй на обаянието! Виж какво има пред очите ти! Огромен кон с рог на муцуната! — разсърди се Баба.

Еднорогът продължаваше да рови с копита Ботушите на Баба стъпиха на моста.

— Попаднал е тук случайно и не може да се върне — обясни тя. — Ако не бяхме двама, досега да е нападнал. Тъй, май сме по средата на моста…

— Реката е придошла от топенето на снега — скептично отбеляза Ридкъли.

— Тъй си е — потвърди Баба. — Ще се видим при бента.

Тя изчезна.

Пред еднорога, които досега не можеше да си избере жертва, остана само Ридкъли. Животното можеше да брои до едно. И наведе глава.

Ридкъли открай време не обичаше конете, защото му се струваше, че тези животни и в найдобрия случай не са с всичкия си.

Щом еднорогьт се втурна към него, Архиканцлерът прескочи парапета и падна без никакво аеродинамично изящество в ледените води на река Ланкър.

Библиотекарят обичаше театъра. Винаги седеше на първия ред при премиерата на всяка нова постановка в който и да е анкх-морпоркски театър. Наличието на четири ръце му позволяваше да ръкопляска двойно по-гръмко или — при нужда — да мята залп от фъстъчени черупки.

В момента се чувстваше излъган. Не откри в замъка други книги освен солидни томове по придворен етикет, отглеждане на расови животни и управление на селското стопанство. Кралските особи рядко са пристрастени читатели.

Не очакваше и приятни изненади от Представлението. Бе надникнал в пространството зад парчето зебло, което заместваше гримьорната. Завари неколцина яки мъжаги да спорят разпалено. Това не предвещаваше вечер на сценично великолепие, макар да не губеше надежда, че някой от тях ще халоса друг по лицето с торта.[27]

Успя да запази три места на първия ред. Това нарушаваше старшинството сред присъстващите но те му угодиха с учудваща готовност. Освен това си бе намерил фъстъци. Никой не знаеше как е успял.

— Ууук?

— Не, благодаря — отказа Пондър Стибънс От тях ми се подува коремът.

— Ууук?

— С радост слушам онзи, що с радост дърдори. Ау, олеле! Стърготини и петмез! Сложи си го в херингата и го изпуши!

— Струва ми се, че и той не иска фъстъци — преведе Пондър.

Завесата се вдигна… тоест пекарят Коларов я дръпна.

Започна Представлението.

Библиотекарят гледаше и тънеше в униние Зрелището го стъписваше. Обикновено се радваше искрено на лошата актьорска игра, стига във въздуха да не липсват фучащи сладкарски изделия. Но тези хора дори не умееха да играят зле. И май никой наоколо не се канеше да хвърля нищо по тях.

— Той извади фъстък от кесията и го затъркаля между пръстите си, вторачен преценяващо в лявото ухо на кошничаря Шивашки. И усети, че настръхва. При един орангутан това състояние се забелязва лесно. Вдигна поглед към хълма над лутащите се по сцената актьори и изръмжа тихичко. — Ууук?

Пондър го сръга.

— Я по-тихо! Тъкмо започват да се вживяват… Гласът на един от мъжете със сламени перуки започна да отеква.

— Какво каза тя? — не дочу добре Пондър.

— Ууук!

— Как ли го постига? Ей, че умел грим!… Пондър млъкна. И изведнъж Библиотекарят се почувства много самотен.

Всички останали зрители се бяха вторачили в затревената сцена.

Орангутанът прокара ръка пред лицето на Пондър.

Над възвишението въздухът трептеше, а тревата по склоновете му се люшкаше така, че очите го заболяха.

— Ууук?

Между ниските камъни на хълма заваля сняг.

— Ууук?!

Понеже беше сама в стаята, Маграт разопакова сватбената рокля.

Ето още една причина да се цупи.

Трябваше поне да бъде съпричастна към тази рокля. Нали именно тя ще я… да, де, щеше да я облече. Редно беше седмици наред да избира плата, да има проби, после капризно да промени решението си, отново проби, избор на нов плат модел, още проби… …макар че, разбира се, беше свободомислеща жена и изобщо не копнееше за такива глупости …но поне беше правилно да я оставят сама да реши.

Роклята беше от бяла коприна и добавени вкус дантели. Маграт си признаваше, че не е много веща в езика на тоалетите. Знаеше кое какво е, но просто не бе научила имената. Всички тези рюшове, плисета, годета и какво ли още не.

Разгъна роклята, притисна я към тялото си ия огледа критично.

На стената имаше малко огледало.

След нелека душевна схватка Маграт се предаде и облече роклята. Не че щеше да я носи. Но ако не я премереше, щеше да се чуди дали би й отивала.

Беше й по мярка. По-точно — не й беше по мярка, но по особено ласкателен начин. Колкото и да бе платил Верънс, роклята си струваше парите. Моделиерът бе скроил много хитро дрехата, така че се стесняваше там, където на Маграт липсваха извивки, и се издуваше, където Маграт беше равна като дъска.

Върху воала бяха пришити копринени цвет-чета.

„Няма да рева пак — заповяда си Маграт. — Ще си остана ядосана. И така ще раздухам гнева си, че да се разпали в ярост, а когато те се върнат, аз ще… какво ще направя всъщност?“ Би могла да опита с ледено пренебрежение Или да ги подмине величествено… роклята много подхождаше за такава сценка… за да им натрие носовете.

А после? Не би могла да се размотава тук, щом всички ще знаят. А хората щяха да научат. За писмото. Мълвата се разнасяше из Ланкър по-бързо от терпентин в червата на разхлабено магаре. Волю-неволю щеше да замине някъде. Защо не намери място, където няма вещици, и да започне всичко отначало? Макар че поради чувствата си към вещиците в момента би предпочела практически всяка друга професия… ако изобщо имаше други професии, достъпни за бивша вещица. Маграт вирна брадичка. Жлъчта кипеше в нея като горещ минерален извор, затова беше готова дори да измисли нова професия за себе си. Която с малко късмет да няма нищо общо с мъже и старици, пъхащи си носовете навсякъде.

Щеше да запази писмото, за да й напомня.

През цялото време се бе питала как Верънс е уредил всичко около сватбата през седмиците, преди тя да се върне. Толкова било просто! Как ли са й се присмивали…

Леля Ог се замисли за миг дали не е по-необходима на друго място, но на нейните години поканите за интимни вечери на свещи не бяха всекидневие. Можеш да си позволиш моменти, когато Да не се главоболиш за останалия свят, а да се погрижиш мъничко и за себе си. Време, през което кротичко да си гледаш кефа.

— Адски свястно вино — похвали го тя, посягайки към следващата бутилка. — Как го наричат? — Взря се в етикета. — „Шато Мезон“ ли? Шат-о…

На чужбински език туй не беше ли „котешка вода“? Е, знам, че само се майтапят, не може да е истинска котешка вода. Щото тя има по-остричък вкус.

Тя наби тапата навътре с дръжката на ножа си, затисна гърлото на бутилката с палец и я разклати енергично, „за да се смесят благините“.

— Ама хич не одобрявам пиенето на вино от дамски обувки — сподели Леля. — Знам, че уж тъй се правело, ама какво му е хубавото да се приби-раш вкъщи с подгизнали патъци, а? Ей, ти не си ли гладен? Няма ли да хапнеш от оная чинийка с хрущялчетата? Аз ще ги изям, значи. Не останаха ли омари? До днеска не бях ги опитвала. И майонеза. И пълнени яйчица. Но да си кажа честно оня къпинов конфитюр понамирисваше на риба.

— Беше хайвер — смънка Казанунда. Седеше, подпрял брадичка на дланта си, и я наблюдаваше омаян.

Установи с изненада, че се весели чудесно, без да е заел хоризонтално положение.

Знаеше как би трябвало да протече такава ве-черя — едно от основните оръжия в арсенала на съблазнителя. Любимата се наслаждава на изтън-чени вина и скъпи, но леки ястия. Над масата се разменят многозначителни погледи, а под нея се сплитат крака. Има подчертано вкусване на круши, банани и подобни плодове. Така корабът на изкушението се насочва полека, но неотклонно към мечтания пристан.

Но ето че попадна на Леля Ог.

Тя се наслаждаваше на изтънченото вино по своему. На Казанунда изобщо не би му хрумнало, че някой може да си долее портвайн в чашата с бяло вино просто защото е пресушил предишната бутилка А храната… О, да, допадаше й. Казанунда за пръв път виждаше такива усърдни движения на лактите. Само покажи изобилна вечеря на Леля Ог и тя напада с нож и вилица в ръце. Не би могъл да забрави скоро как тя похапваше омари. Вероят-но щяха седмици наред да изчовъркват парченца щипци от ламперията.

А пък аспержите… Вероятно дори би се опитал да забрави как тя поглъщаше аспержите, но подозираше, че споменът пак ще се промъква в главата му.

Сигурно такива са си вещиците, предположи той. Винаги са крайно прями в желанията си. Ако изкатериш планини, преплуваш реки и се спуснеш на ски по стръмни склонове, за да донесеш кутия шоколадови бонбони на Гита Ог, тя ще опоска лешничетата и от бонбоните на долния ред, преди да свалиш железните котки от планинарските си обувки. В това е разковничето. Каквото и да прави някоя вещица, върши го стопроцентово.

Хип-хип-ура!

— Няма ли да си вземеш от тия скариди? Добре, бутни чинията към мен.

Бе опитал леко заиграване с крака, колкото да не губи инициативата, но случаен ритник на тежкия подкован ботуш на Леля го отказа.

Преживя и случката с циганина цигулар. Отначало Леля се оплака, че й скрибуцат с гъдулка на ухото, докато се съсредоточава в яденето. Но в паузата преди следващото блюдо изтръгна инструмента от ръцете на човека и хвърли лъка във ваза камелии. Пренастрои цигулката в подобие на банджо и вдъхнови Казанунда с три енергични куплета от песента, която поради чужбинския му произход нарече пред него „Il Porcupino Nil Sodor Est“. После пи още вино.

Казанунда намираше за очарователно и превръщането на лицето й в сборище от весели водо-равни бръчици при всяка усмивка. А Леля Ог смееше често.

Всъщност през леката мъглица на виното в главата си откриваше, че се забавлява искрено — Доколкото разбирам, няма господин Ог? попита по едно време.

— О, има си господин Ог. Само че го погребахме отдавна. Щото беше мъртвец.

— Не е ли труден животът на самотната жена?

— Направо страшен — отвърна Леля Ог, която не бе готвила или мела, откакто най-голямата й дъщеря порасна достатъчно, за да го върши вместо нея.

В момента за минимума от четири хапвания дневно се грижеха различните й наплашени снахи — Сигурно е особено самотно нощем — вметна Казанунда по-скоро по навик.

— Е, имам си Грибо. Топли ми краката.

— Грибо ли?

— Котарака. Как мислиш, дали имат малко пудинг в кухнята?

По-късно тя помоли да й дадат празна бутилка за да сипе в нея остатъците от питиетата, че иначе щели да идат на вятъра.

Пчеларят господин Брукс гребна зеленикава воняща течност от тенджерата, която винаги къкреше в потайната му барака, и напълни пръскачката си.

В стената на градината имаше гнездо на оси.

До сутринта щеше да се превърне в гробище. На пчелите беше присъщо да бранят входа на кошера и с цената на живота си, ако се налага. Осите пък бяха много умели в намирането на пролука някъде отзад. Ловките малки гадинки се промъкваха и ограбваха кошера, преди да се усетиш. Чудно, но пчелите им позволяваха — пазеха входа, но ако осите намереха друга дупка, не знаеха що да сторят.

Натисна буталото. Изскочи струйка и се проточи в димяща черта по пода.

Осите му изглеждаха доста хубави създания. Но щом си за пчелите, трябва да си против осите.

Май щеше да има някакво празненство. Смътно си спомняше, че и той получи покана, но подобни дреболии не привличаха вниманието му. Особено сега. Нещо не беше наред. В кошерите не се забелязваха никакви признаци на роене. В нито един.

Когато минаваше край кошерите в здрача, чу жуженето. Така беше в топлите вечери. Цели отряди пчели се нареждаха пред входа на кошера и махаха с крилца, за да охлаждат яйцата вътре. Този път бръмчаха и пчели, кръжащи около кошерите.

Бяха ядосани и бдителни.

До границата на Ланкър имаше поредица от малки бентове. Баба Вихронрав се издърпа върху мокрите греди и зашляпа към брега, където изля водата от ботушите си.

След малко по реката доплува островърха магьосническа шапка и се надигна, откривайки ост-ровърхия магьосник отдолу. Баба подаде ръка на Ридкъли и го издърпа от водата.

— Е, освежи се, нали? Стори ми се, че имаш нужда от една студена баня.

Той чистеше тинята от ушите си и я гледаше ядно.

— Защо не си мокра?

— Мокра съм.

— Не си. Само си влажна. А аз подгизнах. Как тъй цопна в реката, а дрехите ти са само влажни — Бързичко съхна.

Баба Вихронрав се вторачи гневно в скалите над тях. Наблизо започваше стръмен път, водещ към Ланкър, но имаше и по-потайни пътеки в го-рата, които тя познаваше.

— Значи — промълви на себе си — тя се мъчи да ме държи настрана, тъй ли? Ще я видим тая работа.

— Настрана от какво? — не разбра Ридкъли.

— И аз не знам — призна Баба. — Знам обаче, че щом тя не иска да съм там, аз пък ще отида. Само не очаквах ти да ми се изтресеш и да се размекнеш. Хайде, да вървим.

Той си изстиска робата. Немалко от пайетите бяха опадали. Свали си шапката и отвинти върха й.

Шапките поглъщат морфични вибрации. Веднъж в Невидимия университет настана сериозна бъркотия заради тогавашната шапка на Архиканцлерите, която бе попила твърде много магия, мъдрейки се последователно върху главите на прекалено много магьосници. Дори се бе сдобила със собствено съзнание. Ридкъли сложи край на това, като поръча шапка по свой доста особен проект на фирма абсолютно смахнати шапкари в Анкх-Морпорк.

Изобщо не беше обикновена магьосническа шапка. Малцина се бяха сещали да използват за нещо острия край, освен може би да скътат там някой чифт чорапи. Но шапката на Ридкъли поби-раше малки шкафчета. Тя таеше изненади. Имаше четири разпъващи се крачета и навита по перифе-рията промазана коприна, които образуваха тясна, но практична палатка. По-нагоре бе предвидено място и за спиртна лампа. Вътрешните джобчета осигуряваха тридневен запас от суха храна. А самият връх се отвинтваше и даваше достъп до прилично количество силни напитки за извънредни ситуации — например ако Архиканцлерът ожаднееше.

Той размаха малката конусовидна чашка пред Баба и предложи:

— Малко бренди?

— Какво е туй на главата ти?

Ридкъли предпазливо опипа темето си.

— Ъ-хъм…

— Мирише ми на мед и конски фъшкии. А измишльотината за какво ти е?

Той свали мъничката клетка от главата си. В нея беше нагласена тясна пътечка за бягане, заобиколена от сложно подредени стъклени пръчици. Виждаха се и панички с храна. Насред всичко това се свираше малко, космато и в момента твърде мокро мишле.

— А, изработиха я някои от младите магьосници — обясни свенливо Архиканцлерът. — И аз се съгласих… да я изпробвам. Козината на мишлето се отърква в стъклото, изскачат искри, ясно ти е и… и…

Баба Вихронрав огледа малко позацапаната коса на Ридкъли и едната й вежда се изви нагоре.

— Леле-мале! Какво ли още ще измислят тия момчета?

— Аз не разбирам добре как работи, трябва а питаш Стибънс, но си рекох — защо да не им помогна…

— Пък и случайно тъкмо си започвал да оплешивяваш, а?

В мрака на стаята Диаманда отвори очи… стига да бяха нейните очи. Излъчваха перлен блясък.

Песента засега едва се чуваше.

И светът беше друг. В малко кътче от съзнанието си Диаманда още съществуваше и гледаше през мъглата на вълшебството. Виждаше света като плетеници от тънички лъскави линии във вечно движение, сякаш всичко наоколо бе обковано със сребърен филигран. Но не и където имаше желязо. Там линиите бяха смачкани и огънати. И светът ставаше невидим. Желязото го разкривяваше. Не биваше да припарва до желязо.

Тя стана от леглото, хвана дръжката с края на завивката и отвори вратата.

Шон Ог бе заел приблизително стойката мирно. В момента пазеше замъка и проверяваше колко дълго може да стои на един крак.

После му хрумна, че това не е подходящо занимание за изучаващ бойните изкуства, и премина към упражнение номер 19 — Двоен ритник на Падащата хризантема.

След малко осъзна, че е чул нещо. Долавяше какъв ритъм и му напомняше за цвърченето на щурец. Звукът идваше откъм замъка. Обърна се предпазливо, като внимаваше ордиот Чужбинските краища да не нахлуят, докато им е обърнал гръб.

Май се налагаше да поумува. Нали уж не пазеше от неща, които се случват във вътрешността замъка? Да си на стража означаваше да бдиш за външни опасности. В това поначало беше смисълът на замъците. Затова се градяха крепостни стени и кули. Имаше си грамаден плакат, който приложиха безплатно към „Обсадните оръжия в света“. Беше наясно с нещата.

Шон не беше светкавичен мислител, но в ума му човъркаше спомена за елфа в тъмницата. Само че онази твар беше заключена. Шон лично завъртя ключа на килията. И там навсякъде имаше желязо — неговото мамче много настояваше да има желязо.

Да, обаче…

Постара се да действа последователно. Вдигна моста, спусна решетката и за всеки случай надникна от стената, но навън бяха само здрачът и вечерният ветрец.

Вече усещаше звука. Сякаш се просмукваше от камъните и имаше зъбат ръб, който му стържеше по нервите.

Съществото не би могло да се измъкне, нали? Логично. Никой не строи тъмници, от които можещ да се измъкнеш.

Звукът играеше нагоре-надолу към високите и ниските тонове.

Шон облегна ръждивото копие на стенат извади меча си от ножницата. Умееше да го върти. Упражняваше се десет минути всеки ден и в края на тренировката провесеният чувал със слама имаше плачевен вид.

Шмугна се през задната врата и се запромъква по коридорите към тъмницата. Не зърна никого Естествено — всички отидоха на Представлението. И всеки момент щяха да се върнат, за да започнат веселбата.

Замъкът изглеждаше огромен, стар и студен Да, всеки момент.

Непременно.

Звукът спря.

Шон надникна зад ъгъла. Ето ги стъпалата ето я и отворената врата на тъмницата.

— Стой! — кресна той за всеки случай. Гласът му заподскача между каменните стени. — Стой или ще… ще… А бе, стой!

Слезе полека и се взря в тъмата под сводовете.

— Предупреждавам ви! Аз вървя по Пътя на Щастливия нефритен лотос!

И вратата на килията беше широко отворена. До нея стоеше фигура в бяло. Шон примига.

— Вие не сте ли госпожица Токли?

Тя му се усмихна. Очите й блестяха в мъжди-вата светлина.

— Носиш ризница, Шон.

— Какво, госпожице?

Той пак се озърна към отворената врата.

— Това е ужасно. Трябва да я свалиш, Шон Как ще чуваш, щом желязото ти пречи?

Шон остро усещаше празното пространство зад гърба си. Не смееше да се обърне.

— Много добре си чувам, госпожице.

Пристъпяше незабелязано в търсене на стена, по която да долепи гръб.

— Но така не чуваш истински — мълвеше Диа-манда, понесла се напред. — От желязото оглушаваш. Шон още не бе свикнал да вижда леко облечемлади жени, които го доближават със замечтан вид. Ужасно му се искаше да тръгне по Пътя на отстъплението.

Погледна настрани.

На прага на килията стоеше кльощав дългуч. Личеше, че се стреми да е по-далеч от метала наоколо.

Диаманда се усмихваше чудато.

И Шон побягна.

Незнайно как и гората се бе променила. Ридкъли изобщо не се съмняваше, че в младежките му години я изпълваха зюмбюли, иглики и… да, де, зюмбюли и тям подобни. А не проклети великански храсталаци. Все му закачаха робата, а нещо пълзящо по дърветата му събаряше шапката.

Още по-зле се чувстваше, защото Есме Вихронрав явно успяваше да им се изплъзне.

— Как го правиш?

— Винаги знам къде съм.

— И какво от това? Аз също знам къде съм.

— Не позна. Ти само си се озовал тук. Не е същото.

— А знаеш ли къде има свястна пътека?

— Ние минаваме напряко.

— И сме по средата на пътя между две места, където ти няма да си се загубила, тъй ли?

— Колко пъти да ти казвам, че не съм се загу била! Просто… се затруднявам с посоката.

— Ха!

Все пак той не отричаше един неоспорим факт за Есме Вихронрав. В момента изглеждаше, че се е загубила, освен ако в гората нямаше две дървета с абсолютно същите клони, от които да висят две еднакви парцалчета от робата му. И все пак тя се отличаваше с качество, което у всяка друга жена без очукана островърха шапка и прастара черна рокля би заслужило названието напереност. Несъкрушима напереност. Трудно си представяше как тя би сторила нещо непохватно, освен ако не го стори нарочно.

Прозря това още в онези отдавнашни години, но тогава — естествено — само го изумяваше умението й да се вписва в пространството около нея. И да…

Ето, пак се закачи.

— Чакай малко!

— Облечен си съвсем неподходящо за ходене сред природата!

— Изобщо не очаквах да се провирам през гората! Това ми е проклетият церемониален костюм!

— Ами свали го, де.

— И по какво ще си личи, че съм магьосник?

— Аз ще кажа на хората, не се безпокой. Баба Вихронрав започваше да се притеснява.

Каквото и да говореше, наистина се загуби. Лошото обаче беше, че нямаше как да се загуби между бента под бързеите на река Ланкър и самия град Ланкър. Само трябваше да върви все нагоре. Пък и нали бе обикаляла тези гори през целия си живот? Нейните гори.

Не се съмняваше, че вече два пъти минаха край едно и също дърво. На него висеше парче от робата на Ридкъли.

Все едно да се загуби в собствената си градина.

Беше сигурна и че мярна еднорога. Дебнеше. Опита да се промъкне в съзнанието му. По-лесно би се покатерила по ледена стена.

Аи в нейното съзнание нямаше спокойствие. Поне знаеше, че още не си е загубила разсъдъка.

Когато стените между вселените изтънеят, когато успоредните нишки на множеството „ако“ се сплетат, за да се промушат през Настоящето, някои неща се прехвърлят между тях. Слабички сигнали, доловими за онзи, който се е научил да ги усеща.

В главата й отекваха далечните, но натрапчиви мисли на хиляди други Есме Вихронрав.

Маграт не знаеше какво да вземе. Повечето й предишни дрехи сякаш се бяха изпарили, откакто се нанесе в замъка, а не й се вярваше, че благо-пристойността допуска да вземе тоалетите, купени от Верънс. Същото важеше и за годежния пръстен. Нямаше представа дали е редно да го задържи.

Вторачи се свирепо в отражението си.

Време е да сложи край на тези мисли. Май през целия си живот се опитваше да бъде незабележима, да се държи учтиво, да се извинява, когато някой я настъпи, да проявява добро възпитание. И какво постигаше? Хората се държаха с нея като с незабележима, учтива и добре възпитана особа.

Щеше да лепне това… това… това скапано писмо на огледалото, за да знаят всички защо си е отишла.

И беше дяволски готова да отпраши към някой град и да стане куртизанка, каквото и да предтавляваше въпросното занятие.

Тогава чу песента.

И за миг не се усъмни, че са най-прекрасните звуци, които е чувала някога. Прелитаха направо през ушите и се гмуркаха в мозъка, в кръвта в костите…

Копринена камизолка падна от отмалелите й пръсти.

Трескаво задърпа дръжката на вратата, но мъничкият остатък от нея, способен да мисли, се сети навреме за ключа.

Песента изпълваше коридора. Тя награби дип-лите на роклята, за да тича по-лесно, и се устреми към стълбата…

Нещо изхвърча от друга врата и я просна на пода.

Беше Шон Ог. През пъстрата мътилка в очите си видя угриженото му лице под ръждивата качулка от… …желязо.

Песента си остана същата, но и се промени. Сложно преливащите се тонове, омайващият ритъм изведнъж я подразниха, сякаш ги чуваше с други уши.

Шон я замъкна в стаята.

— Добре ли сте, госпожице кралице?

— Какво става?

— Де да знам! Ама като гледам, налетяха ни елфи.

— Елфи ли?

Те докопаха госпожица Токли. Ъ-ъ… Вие нали изхвърлихте железата…

— Шон, какви ги дрънкаш?

Лицето му белееше.

— После оня в тъмницата запя и тъй я белязаха, затуй прави каквото те поискат…

— Шон!

— А мойто мамче казва, че те не убивали веднага. По-забавно им било, преди да умреш.

Маграт се блещеше насреща.

— Трябваше да избягам! Тя се опита да смъкне качулката на ризницата от главата ми! Трябваше да се махна, госпожице! Нали разбирате?

— Елфи ли?

— Трябва да стискате някакво желязо, госпожице! Те мразят желязото!

Тя го зашлеви и си натърти пръстите в качулката.

— Шон, ти бълнуваш!

— Вече са навсякъде, госпожице! Чух ги да спускат моста! Те са там, а ние сме тук и не те убиват, ами те държат жив…

— Мирно, войнико!

Маграт не можа да измисли нищо друго, но май подейства. Шон се опомни.

— Чуй ме най-после! Всички знаят, че отдавна няма никакви ел… — Тя се запъна и присви очи. — Но всички освен Маграт Чеснова знаят, че не е така, нали?

Шон се тресеше. Тя го сграбчи за раменете.

— Мойто мамче и госпожа Вихронрав казаха, че вие не бива да научите! — изхленчи той. — Било работа за вещици!

— И къде са те двечките, когато има работа за вещици? Не ги виждам, а ти? Да не са зад вратата?

Не са! Да не са под леглото? Странно, и там са… Тук съм само аз, Шон Ог. И ако не ми разка-жеш всичко веднага, ще те накарам да проклинаш деня, в който съм се родила.

Гръклянът на Шон подскачаше, докато той премисляше. После се изтръгна от пръстите и Маграт и опря ухо на вратата.

Песента бе стихнала. За миг на Маграт й се стори, че чува забързано отдалечаващи се стъпки — Ами, госпожице кралице, мойто мамче и госпожа Вихронрав били горе при Танцьорите и…

Маграт го изслуша и попита:

— Къде отидоха всички?

— Де да знам, госпожице. Щяха да гледат Представлението… ама трябваше отдавна да са се прибрали.

— И къде е това Представление?

— Де да знам. Госпожице…

— Кажи.

— Защо си носите сватбената рокля?

— Не е твоя работа.

— Ама било лош късмет младоженецът да види булката с тая рокля преди сватбата — заяви Шон, намерил облекчение от ужаса в общоприетите идиотщини.

— Да, лошо му се пише, ако го зърна! — изръмжа Маграт.

— Госпожице…

— Кажи.

— Много ме е страх какво може да е сполетяло всички. Нашият Джейсън каза, че щели да се приберат след час, ама минаха много часове.

— Но нали има стотина гости, а и на практика всички хора от града отидоха там. Елфите не биха могли да им сторят нищо.

Че защо да им правят нещо, госпожице? — Шон застана пред прозореца. — Погледнете, госпо-жице. Оттук мога да скоча върху хамбара. Покри-вът е сламен, няма да се ударя. После ще се промъкна край кухнята и ще изляза през малката врачка до кулата, дето е откъм Главината. Хитра военна маневра.

— И защо?

— Да доведа подкрепления, госпожице.

— Но ти не знаеш дали има кого да доведеш.

— Вие сещате ли се нещо друго, госпожице?

Маграт не се сещаше.

— Шон, постъпваш много… смело.

— Вие останете тук и няма да загазите — увери я той — Нещо ми хрумна… Що да не взема ключа от вратата? И да ви пеят, няма да им отворите.

Маграт кимна. Шон се усмихна насила.

— Жалко, че нямаме още една ризница, ама всичко е в оръжейната.

— Ще се справя някак. Хайде, върви.

Шон постоя още миг на перваза и скочи в мрака.

Маграт избута леглото до вратата и седна на него. Помисли си, че би било по-добре и тя да се махне. Но така би оставила замъка безлюден, а това не й се струваше правилно.

Отгоре на всичко се боеше.

В стаята имаше една-единствена свещ, и то изгоряла до половината. Скоро щеше да остане само лунната светлина. Маграт винаги бе харесвала лунните лъчи. До днес.

Навън цареше тишина. Би трябвало да се чува шум от града.

В ума й се промъкна прозрението, че не беше съвсем благоразумно Шон да отнася ключа, защото хванат ли го, ще могат да отворят…

Разнесе се писък, който се проточи.

И нощта стихна отново.

След няколко минути нещо задраска по клю-чалката — някой май се опитваше да борави с ключ, хванат през няколко слоя плат, за да не докосне желязото.

Вратата се отвори, но я спря леглото.

— Няма ли да излезете, госпожице? Отново заскърца дърво.

— Няма ли да потанцувате с нас, хубава госпожице?

Гласът звучеше странно и ехото му бръмчеше в главата още миг-два.

Насилиха вратата докрай.

Три силуета нахълтаха в стаята. Единият надникна под леглото, другите провериха тъмните ъгли. Накрая някой от тях надникна през прозореца.

Ронещата се стена беше безлюдна чак до сламения покрив далеч долу. Силуетът кимна на други два в двора и русата коса се разпиля по вятъра.

Един от чакащите посочи фигура в развяваща се бяла рокля, която пълзеше нагоре по стената на крепостта.

Елфът се разсмя. Щеше да бъде по-забавно, отколкото се надяваше.

Маграт се издърпа над перваза и се свлече задъхана на пода. Домъкна се до вратата, в която нямаше ключ. Затова пък я залости с двете дебели дървени резета.

Имаше и дървен кепенец на прозореца.

Втори път не биха й позволили да се изплъзне. Очакваше да я пронижат със стрела, но…не, толкова прост край не би ги развеселил достатъчно. Вторачи се свирепо в тъмата. И така… Ето я насред стаята. Дори не знаеше точно в кое помещение на замъка се озова. Намери свещник и кибрит. Опипом запали една клечка. До леглото бяха струпани сандъци и кутии. Ясно. Някоя от стаите за гости.

Мислите капеха една след друга в притихналия й мозък.

Питаше се дали ще и попеят и дали ще издържи Може би щом знаеше какво да очаква…

Някой почука кротко на вратата.

— Госпожице, хванахме твоите приятели долу. Ела да танцуваш с мен.

Маграт се заозърта отчаяно. Безлична стая като всяка гостна. Кана и леген на поставка, вездесъщият ужасен вътрешен клозет, поприкрит със завеска, легло със захвърлени на него чанти, очукано кресло с олющен лак и малко квадратно килимче, посивяло от старост и набит в тъканта прах.

Вратата се разтресе.

— Пусни ме, мила госпожице.

Този път прозорецът не беше изход. Можеше да се скрие под леглото… за около две секунди.

Някаква страшна магия сякаш насочваше неумолимо погледа й към клозета, притаил се зад завеската.

Маграт вдигна капака на седалката. Широчината на шахтата несъмнено позволяваше падането на тяло. Клозетите дори бяха печално известни с това си свойство. Всъщност неколцина крале бяха срещнали края си в шахтите, подпомогнати от убийци с добри умения на катерачи, с копия и с безцеремонен подход към политическите проблеми.

Нещо се блъсна тежко във вратата.

— Госпожице, да ти попея ли?

Маграт направи избора си.

Накрая поддадоха пантите — ръждивите винтове изскочиха от дупките в камъка.

Завесата на нишата се полюшваше от течението Елфът се усмихна и я дръпна докрай. Дъбовият капак беше вдигнат. Елфът се наведе да погледне надолу.

Маграт се издигна зад него като бял призрак и стовари с все сила по врата му стол, който се пръсна на парчета.

Елфът се помъчи хем да се обърне, хем да запази равновесие, но остатъкът от стола в ръцете на Маграт й послужи за нов отчаян замах. Елфът падна гърбом в дупката, ноктите му се плъзнаха по капака, но само колкото да го затворят с трясък. Маграт чу трополене и яростен вой, стихващи надолу в смрадната тъма. Не се увлече в надеждата си, че падането ще убие съществото. В края на краищата му предстоеше да падне на меко.

Криенето под леглото можеше да продължи не повече от две секунди, но понякога и те са достатъчни.

Пусна стола на пода. Цялата трепереше. И все пак още беше жива, от което се почувства добре. Това му е хубавото да си жив. Можеш да се радваш на факта.

Надникна в коридора.

Трябваше да се махне. Стисна в ръка един от отчупените крака на стола, макар да не беше голяма утеха, и се престраши да излезе от стаята.

Откъм Голямата зала пак долетя писък.

Маграт се втурна в обратната посока — към Дългатата галерия. Все трябваше да има някакъв изход, врата, удобен прозорец…

Някой от по-предприемчивите монарси бе остъклил прозорците. Лунната светлина проникваше на големи сребристи правоъгълници, редуващи се с квадрати от плътна сянка.

Маграт тичаше от светло в тъмно, от светло в тъмно по безкрайно проточилата се галерия. Владетел след владетел се мяркаха край нея като в ускорен кадър. Крал подир крал, всички с бакенбарди, корони и бради. Кралица подир кралица, всички с корсажи, кученца, тлъстоглави плашльовци и…

Някаква форма, игра на светлината или изражение на нарисуваното лице прониза ужаса и прикова вниманието й.

Не бе виждала портрета. За пръв път идваше толкова навътре в галерията. Вялият идиотизъм на изобразените тук кралици я потискаше. Но тази…

Тази я привлече с нещо.

Маграт спря.

Не вярваше портретът да е рисуван от натура. По времето на тази кралица единствената известна в подвластните й земи боя е била разновидност на синьото, нанасяно по тялото. Но преди няколко поколения крал бил Лули I, който романтично се увличал по историята. Проучил каквото намерил за ранните епохи на Ланкър. Ако липсвали достоверни свидетелства, в най-добрите традиции на запаления историк-етнограф той правел умозаключения от очевидни неоспорими истини[28] и ползвал сведения от други авторитети по въпроса[29].

Накрая поръчал портрета на кралица Инци Сприхавата, една от основателките на кралството.

Носеше шлем с крилца и шип, а черната и коса бе сплетена и оформена със запечена кръв вместо гел. Навсякъде по лицето и тялото й се виждаха синьо-кървавите шарки и спирали, предпочитани от варварската козметика. По внушителния и брониран нагръдник и нараменниците също стърчаха шипове. Както по наколенниците и сандалите. Къ-сичката й пола се отличаваше с модния тогава десен „каре и кръв“. Едната й ръка се подпираше нехайно върху дръжката на двуостра брадва със задължителния шип накрая, другата галеше китката на пленен вражески воин. Останалите части на пленения вражески воин висяха от няколко ели и борове на заден план. Не бе пропуснат и Шипчо, любимото й бойно пони от вече изчезналата ланкърска планинска порода. Животните имали и външността, и нрава на буре с барут, чийто фитил догаря. Бойната колесница също допълваше необходимия брой шипове в картината. А с остриетата, стърчащи от осите на колелата, всеки мъж би могъл да се обръсне без проблеми.

Маграт зяпаше унесено.

Никой не й бе споменал това.

Говореха й за гоблени и бродиране, за кринолини и размяна на приветствия с лордове. Никой не продума за шиповете.

От края на галерията, където тя беше преди малко, долетя звук. Маграт награби полата на роклята си и побягна. Зад нея се разнасяха стъпки и смях. Надолу към покрития коридор около двора, по тъмния проход над кухнята и покрай… Нещо шавна в сенките. Блеснаха зъби. Маграт замахна с парчето дърво, но се смръзна, преди да удари — Грибо?!

Котаракът на Леля Ог се заумилква в краката и. — Козината му лепнеше по тялото. Маграт се омърлуши още повече. Та това беше Грибо, неоспоримият властелин на котешкото население в Ланкър и баща на почти всички негови представители! Вълците го заобикаляха отдалеч, а мечките веднага се покатерваха на някое дърво. Но и той се страхуваше…

— Ела тук, проклет кретен!

Награби го за осеяния с белези врат и хукна. Грибо благодарно заби нокти в ръката й чак до костта[30] и се покатери на рамото й.

Маграт предположи, че е някъде около кухнята, защото там беше територията на Грибо. Непозната и сенчеста област, същински terror incog-nita за нея. Тук свършваше плътта от килими и гипсови колони, оголваха се каменните кости на замъка.

Беше сигурна, че чува зад себе си много бързи и леки стъпки.

Ако побърза да свърне зад ъгъла…

Грибо се напрегна като свита пружина в ръцете й. И Маграт спря.

Да, зад ъгъла…

Без да се замисли, ръката й сама вдигна отчупения крак от стола. Пристъпи към ъгъла и мушна свирепо. Тържествуващото съскане премина в чегъртащ крясък, когато назъбеният край на дървото одра шията на дебнещия елф. Той се олюля и отстъпи. Маграт се хвърли, хленчеща от паника към най-близката врата и докопа дръжката. Нахлу вътре, трясна вратата, заопипва отчаяно в мрака след миг резетата изтропаха в гнездата си и Маг-рат се свлече на колене.

Нещо се блъсна с цялата си тежест във вратата След малко Маграт отвори очи и се почуди да ли наистина го е сторила, защото всичко наоколо си остана тъмно. Но усещаше празно пространство пред себе си. В замъка имаше какво ли не — стари забравени стаи… би могла да хлътне в яма, да се натъкне на всякакви чудесии. Напипа рамката на вратата, изправи се и предпазливо протегна ръка към стената.

Лавица. Свещ. И кибрит.

Ето, убеждаваше се тя, за да надвика мислено ускорения си пулс, някой е влизал наскоро. Повечето хора в Ланкър още използваха огниво. Само кралят можеше да си позволи кибрит, доставен чак от Анкх-Морпорк. Баба Вихронрав и Леля Ог също имаха кибрит, но не защото си го купуваха, Даваха им го. Лесно е да ти дават разни неща, щом си вещица.

Маграт запали угарката от свещ и се обърна да види къде се е шмугнала.

О, не…

— Брей, брей — подхвърли Ридкъли. — Туй дърво ми е познато.

— Млъкни. — Доколкото си спомням някои каза, че просто трябвало да вървим нагоре по склона. — Млъкни.

— И друго помня. Веднъж бяхме в тази гора и ти ми позволи…

— Млъкни. — Баба Вихронрав седна на един — Забълбукват ни. Някой ни върти номера. — Навремето чух приказка — две деца се изгубили в гората и долетели много птици, за да ги покрият с листа.

В гласа му се прокрадна надежда подобно на палец, подал се изпод кринолин.

— Ами да, може ли на птицата да й скимне друго освен тъпотия — сопна се Баба и си разтри челото. — Тя го прави. Елфическа гадост е да отклоняваш хората от пътя им. Обърква ми главата. Истинската ми глава, де. О, много я бива! Кара ни да отидем там, където на нея й се иска. Кара ни да обикаляме в кръг. На мен ще го прави тя!

— Може пък други неща да са ти в ума сега — вметна Ридкъли, който още не се отказваше от надеждите си.

— Че как няма да мисля за друго, като ти само се препъваш и плещиш глупости? Ако господин Сръчният магьосник не се бе задълбал в неща, дето поначало ги е нямало, аз нямаше да съм тук, а в разгара на събитията, и щях да знам какво става.

Пръстите й се свиха в юмруци.

— Е, не е задължително — възрази Ридкъли. — Нощта е чудесна. Защо не поседнем тук и…

— И ти се хващаш на въдичката — сряза го Баба.

— Мечти и лиготии, погледи се срещат в претъпканата зала и тям подобни. Хич не проумявам как си опазваш мястото като началник на магьосни-ците.

— Предимно като проверявам няма ли нещо сложено в леглото ми, пък и някой винаги хапва пръв от всичко, което слагам в устата си — обясни Ридкъли с обезоръжаваща откровеност. — Не е чак толкова непосилно. Налага ми се да подписвам разни неща и да крещя повечко… — Той се предаде. — Впрочем ти доста се изненада, когато ме зърна Чак пребледня.

— Всеки ще пребледнее, като види отдавна по-раснал мъж да зяпа като овца, дето ей сега ще се задави.

— Не се даваш, а? — поклати глава Ридкъли. — Изумително. И сантиметър няма да отстъпиш.

Още едно листо падна до тях. Ридкъли изобщо не се озърна.

— Знаеш ли — подхвана с равен глас, — или по тия краища есента настъпва раничко, или тукашните птици са досущ като ония в приказката, или пък има някой в клоните над нас.

— Знам.

— Знаеш ли?

— Да, щото внимавам, докато ти си отпратил нейде из далечните спомени. Поне петима са, и то точно над нас. Как са твоите магьоснически пръстчета, а?

— Май ще успея да метна едно огнено кълбо.

— Няма полза от него. Можеш ли да пренесеш и двама ни по-надалеч оттук?

— Не и двама ни.

— А само себе си?

— Вероятно, но няма да те изоставя. Баба изви очи от досада.

Вярно било, значи. Мъжете са или прасета, или перковци. Хайде, разкарай се, мекушав стар мухльо. Те не се канят да ме убият. Поне няма да е веднага Ама не вярвам да знаят нещичко за магьосниците и ще те затрият, без да им мигне окото.

— Е, сега кой се държи мекушаво?

— Не ща да те видя мъртъв, като можеш да свършиш нещо по-полезно.

— Че какво полезно има в бягството?

— Доста повече, отколкото да останеш тук.

— Никога няма да си простя, ако офейкам.

— Аз пък никога няма да ти простя, ако още се размотаваш и съм доста по-неотстъпчива в туй от тебе. Когато тая история свърши, намери Гита Ог. Кажи й да отвори старата ми кутия. Тя ще знае какво да прави. А ти ако не се махнеш тутакси…

В дънера до Ридкъли се заби стрела.

— Мръсниците стрелят по мен! — изрева той. — Ах, само да беше тук арбалетът ми…

— Върви си го вземи тогаз — поощри го Баба.

— Правилно! Ей сега се връщам!

Ридкъли изчезна. Миг по-късно няколко буци зидария от замъка тупнаха на мястото, което бе заемал.

— Е, поне от него се отървах — заключи Баба. Стана и огледа дърветата. — Добре, ето ме. Не бягам. Елате да ме хванете. Ето ме, цялата.

Маграт се поуспокои. Разбира се, че я имаше. Във всеки замък ги имаше. Беше съвсем естествено, че и тукашната се използва. В прахоляка по пода бе проправена пътечка към разплитащите се Ръждиви ризници, окачени до копията.

Шон вероятно влизаше тук всеки ден.

Бе попаднала в оръжейната.

Грибо скочи от раменете й и защъка по осеяните с паяжини проходи в своето неуморно търсе-не на нещо дребно и пискливо.

Маграт го последва като насън.

Кралете на Ланкър никога нищо не изхвър-ляха. Особено неща, с които биха могли да погубят някого.

Имаше брони за мъже. И брони за коне. И за бойни кучета. Имаше дори брони за гарвани, ма-кар че въздушните изтребителни части на крал Гурнт Тъпака тъй и не се отлепили от земята Имаше безброй копия, обикновени и двуръчни мечове, саби, рапири, шпаги, цепове и млатила боздугани и грамадни сопи с шипове. Бяха струпани на купчини и където покривът бе протекъл, ръждата ги слепваше в буци. Имаше дълги лъкове, малки лъкове, големи арбалети и арбалетчета с ръкохватки, нахвърляни като цепеници със същото нехайство. Виждаха се купове от безразборно объркани части на брони, почервенели от ръжда. Всъщност ръжда имаше навсякъде. В огромното помещение властваше смъртта на желязото.

Маграт крачеше напред като играчка с пружинка, която не променя посоката си, докато не се натъкне на препятствие.

Пламъчето на свещта се отразяваше мътно в шлемове и нагръдници. Особено я ужасяваха конските брони на прогнилите си дървени рамки. Приличаха на външни скелети и по същия начин подтикваха ума към размисли за тленността. Празни очни кухини зяпаха сляпо дребната фигурка със свещ в ръката.

— Госпожице?

Говорещият беше зад вратата, далеч от Маграт. Но гласът заехтя около нея, отскачайки от вековните слоеве овехтели оръжия.

„Не могат да влязат — ободряваше се тя. — Желязото е твърде много за тях. Тук съм в безопасност“ — Ако госпожицата иска да си поиграем, ще поведем нейните приятели.

Маграт се обърна и забеляза проблясък. Дръпна настрани великански щит.

— Госпожице?

Тя се пресегна.

— Госпожице?

Ръцете й докоснаха ръждясал шлем с крилца.

— Госпожице, ела да потанцуваш на сватбата.

Пръстите й се впиха в нагръдник за надарена жена, също осеян с шипове.

Грибо, който тършуваше за мишки в просната на пода броня, подаде глава от железния крачол.

У Маграт настъпваше промяна. Личеше по дишането й. Досега се задъхваше от страх и изтощение. Няколко секунди забрави да си поема дъх. Накрая задиша отново. Бавно. Дълбоко. Равномерно.

Грибо видя как Маграт, която, общо взето, винаги бе смятал за човешкото подобие на мишка, вдигна шапката с крилца и я постави на главата си.

Тя знаеше всичко за мощта на шапките. И мислено чу трополенето на бойни колесници.

— Госпожице? Ще доведем твоите приятели да ти попеят.

Тя се озърна към вратата. И пламъкът на свещта заискри в очите й.

Грибо се прибра на по-сигурно място в бронята. Спомняше си добре как веднъж понечи да нападне женска лисица. Обикновено се разправяше с лисиците, без дори да се препоти, но тази бе родила наскоро, както се оказа. Установи факта едва когато я последва в дупката й. Загуби част от едното си ухо и немалко козина, преди да се измъкне.

Лисицата имаше същото изражение като Маграт в момента.

— Грибо, ела тук!

Котаракът се завря чак в нагръдника. Започваше да се съмнява, че ще изкара до края на нощта макар и брониран.

Елфите обикаляха из градините на замъка. По едно време изтребиха рибките в декоративното езерце.

Господин Брукс се бе качил на кухненски стол и обработваше пролука в стената на конюшнята.

Забелязваше някакво вълнение наоколо, но то засягаше само човеците, значи нямаше особено значение. Долови обаче незабавно промяната в звуците на кошерите и чу пращенето на дъски.

Вече бяха прекатурили първия кошер. Облак от разярени пчели се трупаше около трите фигури, чиито крака газеха пити, мед и яйца.

Смехът стихна, когато фигура в бяло се надигна зад живия плет и насочи дълга метална тръба.

Никой не знаеше каква смес слага господин Брукс в пръскачката си. В нея имаше стар тютюн, сварени корени, стърготини от дървесна кора, също и билки, за които дори Маграт не бе чувала Пръскачката изплю лъскава струя над плета и улучи единия елф между очите. Течността оплиска и Господин Брукс ги погледа безстрастно, докато гърчовете им не секнаха. — Оси… — изрече той. Отиде да си вземе кутията, запали фенер и се а поправя грижливо и търпеливо питите, без да обръща внимание на ужилванията.

Шон вече почти не усещаше ръката си, освен тъпата топлина, която подсказваше за поне една счупена кост, пък и два от пръстите му не би трябвало да стърчат толкова накриво. Препотяваше се макар да остана само по фланела и гащи. Не биваше да сваля ризницата, но е трудно да откажеш, когато елф се е прицелил с лък в теб. Шон знаеше нещо, което мнозина други късметлии нямат повод да научат — плетената ризница не пази твърде добре от стрели. Особено когато стрелата ще се забие между очите ти.

Завлякоха го по коридорите към оръжейната. Елфите бяха поне четирима, но не успяваше да види ясно лицата им. Шон отиде да види чудото, когато шоуто „Вълшебният фенер“ мина и през Ланкър. Бе зяпал омаян различните картинки, прожектирани върху един от чаршафите на Леля Ог. Лицата на елфите му напомниха за тях. Някъде по средата се виждаха очи и уста, но всичко друго май беше временно — чертите се плъзгаха по лицата както картинките по екрана.

Не продумваха често, но пък непрекъснато се смееха. Оказаха се веселяци, особено когато про-веряваха докъде могат да ти извият ръката зад гърба.

Казаха си нещо на своя език. Един от тях погледна Шон и посочи вратата на оръжейната — Искаме госпожицата да излезе. Ти трябва да й кажеш, че ако не излезе, ще си поиграем още малко с теб.

— А какво ще направите, като излезе?

— О, пак ще си поиграем с теб — отвърна елфът. — Затова е толкова забавно. Но тя трябва да има надежда, нали? Хайде, поговори с нея.

Бутнаха го към вратата. Той се постара да по чука почтително.

— Ъ-ъ… Госпожице кралице…

— Какво има? — обади се Маграт глухо.

— Аз съм — Шон.

— Знам.

— Отвън съм. Ъ-ъ… Те май раниха зле госпожица Токли. Ъ-ъ… И казват, че щели да ме мъчат още, ако не излезете. Ама вие не бива да излизате, щото те не смеят да влязат заради желязото. На ваше място нямаше да ги послушам.

Нещо издрънча, после друго нещо избръмча.

— Госпожице Маграт…

— Попитай я — намеси се елфът — дали вътре има храна и вода.

— Госпожице, те искат…

Някой от елфите го дръпна грубо. Други двама се долепиха до стената встрани от вратата, а последният притисна заострено ухо до дебелите дъски.

После приклекна и надникна през ключалката, като внимаваше да не докосне желязото.

Чу се прищракване. Елфът остана неподвижен още миг-два, сетне се катурна полека на гръб, без да издаде звук.

Шон примига.

От едното око на елфа стърчеше крайчецът на на стрела. Перата й бяха остъргани от преминаването през ключалката.

— Оолеле… — промълви той.

Вратата на оръжейната зейна, откривайки само мрака вътре.

Някой от елфите се разсмя.

— Свършено е с него. Ама че глупак… Госпожице, искаш ли да чуеш своя воин?

Сграбчи счупената ръка на Шон и я изви.

Шон се помъчи да не вие. Алени петна припламваха в очите му. Чудеше се какво ли ще направят с него, ако падне в несвяст.

Искаше му се неговото мамче да е тук.

— Госпожице — подхвана пак елфът, — ако ти не…

— Добре — изрече Маграт от тъмата. — Ще изляза. А ти ще обещаеш да не ми сториш зло.

— О, обещавам, госпожице.

— Ще пуснете ли Шон? — Да.

Елфите от двете страни на врата си кимнаха.

— Нали обещавате? — примоли се Маграт. — Да.

Шон изстена. Ако тук бяха неговото мамче или госпожа Вихронрав, щяха да се бият до смърт. Неговото мамче имаше право — Маграт беше добричка лигла… …която току-що пусна стрела през ключалката.

Някакво не шесто, ами седмо или осмо чувство го подтикна да прехвърли тежестта си върху другия крак. Ако елфът го пуснеше само за секундичка, Шон беше готов да се повлече настрана.

Маграт застана в рамката на вратата. Носеше прастара кутия с надпис „Свещи“ върху олюще-ната боя.

Шон се озърташе с надежда към пустия коридор.

А Маграт се усмихна лъчезарно на най-близкия елф.

— Това е за теб — връчи му кутията и елфът я пое неволно. — Но не бива да я отваряш. И не забравяйте, че обещахте да не ми сторите зло.

Елфите се скупчиха около нея. Един замахна с каменен нож.

— Госпожице… — отрони елфът, в чиито ръце кутията се тресеше.

— Да? — кротко изписука Маграт.

— Излъгах те.

Ножът се стрелна към гърба й.

И се натроши на парченца.

Елфът с кутията се вторачи в невинните очи на Маграт и вдигна капака.

Грибо бе прекарал две вбесяващи минути вътре, формално погледнато, един затворен в кутия котарак може да е жив, а може и да е мъртъв. Не знаете, преди да надникнете. В действителност самото действие по отварянето на кутията определя състоянието на котарака, макар че в конкретния случай имаше не две, а три възможности — жив, мъртъв или разярен до полуда.

Шон отскочи, когато Грибо избухна като мина.

— Не се тревожи — замечтано промълви Маграт, докато елфът се бранеше от освирепелия котарак. — Той е един голям пухчо.

Извади нож изпод гънките на роклята си, завъртя се и намушка стоящия зад нея елф. Не удари точно където се целеше, но беше все едно, щом стоманеното острие го докосна.

Довърши си работата, като свенливо вдигна полата на роклята си и ритна третия елф по коляното.

Преди кракът да се прибере под роклята, Шон отново зърна блясъка на стомана.

Тя тласна крещящия елф назад, влезе за миг в оръжейната и излезе с арбалет в ръцете си. — Шон, кой от тях те измъчваше?

— Всички — отвърна той отпаднало. — Но оня, дето се бие с Грибо, наръга Диаманда.

Елфът тъкмо успя да смъкне животното от лицето си, по което от десетина рани струеше синьо-зеленикава кръв. Заудря Грибо в стената, но котаракът не се откопчваше от ръката му.

— Престани — нареди Маграт.

Елфът погледна арбалета и се вцепени.

— Няма да моля за милост.

— Чудесно — одобри тя и натисна спусъка. Така остана последният елф, който се търкаляше по каменните плочи, стиснал коляното си.

Маграт пристъпи изящно над един от труповете, пак изчезна в оръжейната замалко и се върна с брадва.

Елфът замръзна и съсредоточи цялото си внимание в нея.

— Виж какво — подхвана разговорчиво Маграт, — няма да те лъжа, че имаш някакъв шанс, защото нямаш. Ще ти задам няколко въпроса. Но първо искам да съм сигурна, че ме чуваш.

Елфът очакваше движението и се претърколи, а брадвата сцепи плочата, на която бе лежал.

— Госпожице… — слабичко се обади Шон, преди тя да замахне отново.

— Кажи.

— Мойто мамче казва, че те не усещали болка.

— Тъй ли? Затова пък можем да им причиним сериозни неудобства. — Маграт опря брадвата в пода. — Например разполагаме с брони. Защо да не пъхнем този в цяла кована броня? — Ей, какво ще кажеш?

— Не!

Елфът се мъчеше да пълзи.

— Защо пък не? Не е ли за предпочитане пред брадвата?

— Не!

— И защо?

— Същото е, както да ме погребете жив — изсъска елфът. — Без очи, без уши, без уста!

— Добре, нека да е ризница — смили се Маграт.

— Не!

— Къде е кралят? Къде са всички останали?

— Няма да ти кажа!

— Добре.

Маграт се шмугна за пореден път в оръжейната и извлече по пода пълен комплект плетена броня.

Елфът пак се помъчи да избяга пълзешком.

— Няма да ви даде да му я сложите — подсказа Шон също от пода. — Как ще му я нахлузите на ръцете?…

Маграт посегна към брадвата.

— Недейте, госпожице! — стресна се Шон.

— Никога няма да си го върнеш — троснато рече елфът. — Сега е при нея.

— Ще видим. Е, да бъде както кажеш, Шон. Какво да го правим този?

Накрая го затътриха в килер до тъмницата и го оковаха за решетката на прозореца. Елфът още скимтеше от допира на желязото, когато Маграт затръшна вратата.

Шон внимаваше да не я доближава заради упоритата й усмивка. — Сега да се погрижим за ръката ти — реши Маграт — Нищо ми няма, ама те наръгаха Диаманда в кухнята.

— Нея ли чух да пищи?

— Ъ-ъ… И нея. Ъ-ъ…

Шон се вторачи изцъклено в мъртвите елфи, които Маграт пак прекрачи.

— Вие ги убихте.

— Да не го сторих неправилно?

— А, не — предпазливо отрече Шон. — Напротив… съвсем правилно наистина.

— Има и един в ямата — спомни си Маграт. — Нали се сещаш… онази яма. Кой ден сме днес?

— Вторник.

— Ти кога я изтребваш?

— Всяка сряда. Ама миналата пропуснах, щото имах да…

— Значи едва ли е нужно да се безпокоим за него. Имаше ли и други наоколо?

— Ами… Не ми се вярва. Ъ-ъ… Госпожице кралице?

— Кажи, Шон.

— Може ли да свалите брадвата, моля? Доста по-добре ще ми стане, ако я свалите. Брадвата, госпожице кралице. Все я въртите насам-натам. Току-виж, се отплесне.

— Каква брадва?

— Ами тая, дето ви е в ръцете.

— О, тази ли… — Маграт като че я забеляза чак сега. — Ръката ти изглежда зле. Я да слезем в кухнята, за да ти сложа шини. И пръстите ти не са добре. Те убиха ли Диаманда?

— Не знам. И не разбрах защо… Ами нали им помагаше?

— Да… Почакай. — Маграт за пореден път влезе в оръжейната и изнесе някакъв пълен чувал. Да вървим. Грибо!

Котаракът я изгледа лукаво и престана да се ближе.

— Да ти кажа ли нещо смешно за Ланкър? подхвърли Маграт, докато слизаха бавно по стълбата.

— Какво е то, госпожице?

— Никога нищо не изхвърляме. А другото знаеш ли?

— Не, госпожице.

— Не може да са я рисували от натура, разбира се. Тоест хората изобщо не са рисували портрети по нейно време. Но бронята… Ха! Можели са да я гледат колкото си искат. Да ти кажа ли още нещо?

Шон внезапно се уплаши. Страхуваше се и досега, но от пряката заплаха за живота си. А Маграт, каквато беше в момента, го стряскаше далеч повече от елфите. Сякаш виждаше настървена овца.

— Какво, госпожице?

— Никой не ми спомена за нея. Мислех си, че всичко е гоблени и размотаване по дълги рокли!

— Моля, госпожице?

Маграт посочи изразително стените.

— Всичко това!

— Госпожице! — възкликна Шон някъде около коленете й.

Маграт сведе поглед.

— Какво има?

— Моля ви, оставете я тая брадва най-сетне!

— О… Извинявай.

Дървеняааау прекарваше нощите в малката барачка до соколарника. И той получи покана за сватбата, но бе изскубната от ръката му и изкълвана погрешка вместо някой негов пръст от Лейди Джейн прастара и зла кралска соколица. Затова той и тази вечер се отдаде на обичайните занимания — проми раните си, хапна корав хляб и древно сирене, после си легна рано, за да кърви кротко и да чете на свещ поредния брой на „Човки и нокти“.

Сепна се от шум в соколарника, взе свещта и излезе.

Един елф оглеждаше птиците. Лейди Джейн бе кацнала на ръката му.

И Дървеняааау подобно на господин Брукс почти не отделяше време за случките извън единствената си страст. Знаеше само, че има множество гости в замъка, а за него всеки, който би дошъл да разглежда ястребите и соколите, беше съмишленик.

— Най-добрата ми птица — похвали се гордо. — Почти я опитомих. Чудесна я. Сега я обучавам. Много е умна. Знае вече единадесет команди.

Елфът кимна сериозно, свали качулката от главата на сокола и кимна към Дървеняааау.

— Убий!

Очите на Лейди Джейн блеснаха. Тя скочи от ръката и налетя към гърлото на елфа с човка и нокти.

— И с мен го прави — вдигна рамене Дървеняааау. — Съжалявам. Тя наистина е много умна.

Диаманда лежеше насред кухнята в локва кръв. Маграт коленичи до нея.

— Още е жива, но душата й е в зъбите. — Сграбчи края на роклята си и се напъна да я скъса Ама че проклетия. Шон, помогни ми.

— Госпожице?…

— Имаме нужда от бинтове! — Но…

— Я стига си се блещил!

Платът изпращя и десетина дантелени рози с разнищиха.

Шон никога не се бе запознавал с онова, което кралиците носят под дрехите си. Дори да започнеше с практическите наблюдения над Мили Чилъм и да направеше съответните корекции поради далеч по-високия сан на кралицата, не би си въобразил метално бельо.

Маграт се тупна по нагръдника.

— Почти ми е по мярка — заяви, сякаш предизвикваше Шон да изтъкне, че тук-там имаше много въздух между бронята и Маграт. — Е, не че са излишни малко изчукване и занитване, но… Според теб стои ли ми добре?

— О, да! Ъ-ъ… Направо сте родена да носите кована броня.

— Наистина ли?

— О, да — въодушеви се пресилено Шон. — Имате идеалната фигура.

Тя намести костите на ръката и пръстите му, сложи шини и ги стегна с парчета коприна. С Диаманда не й беше толкова лесно. Маграт почистваше, шиеше и превързваше, а Шон седеше и гледаше, опитвайки се да забрави натрапчивата нажежено-ледена болка в ръката си.

И все повтаряше:

— Те се разсмяха и я наръгаха. А тя дори не се опита да избяга. Все едно си играеха.

Странно, но Маграт погледна към Грибо, които прояви приличие колкото да си придаде засрамен вид.

— Остри уши и козина, която ти се иска да погалиш — смънка тя загадъчно. — Умеят да очароват. И когато са доволни, издават приятен звук…

— Какво?

— А нищо, само си мислех на глас. — Маграт изправи. — Така… Ще разпаля огъня, ще донеса два-три арбалета и ще ти ги заредя. Ти залости вратата и не пускай никого, чу ли? Ако не се върна опитай се да отидеш другаде. Качи се при джуджетата в Меден рудник. Или иди при троловете.

— Вие какво ще правите?

— Ще проверя какво е сполетяло всички останали.

Маграт отвори чувала, който донесе от оръжейната. В него имаше шлем с крилца. Шон го прецени като непрактичен.[31]

Имаше и ръкавици от метални брънки заедно с разнообразни ръждиви оръжия.

— Но навън сигурно има още от ония твари!

— По-добре да са навън, отколкото тук.

— А вие умеете ли да се биете?

— Не знам. Никога не съм опитвала. — Ако почакаме тук, непременно ще дойде някои. Уви, точно от това се опасявам.

— Не, исках да кажа, че не е нужно да го правите!

— Напротив. Утре ще се омъжа. Каквото ще да става.

— Но…

— Млъкни!

„Ще я убият — убедено си каза Шон. — Номерът не е само да хванеш меча. Трябва и да знаеш кой край да мушнеш във врага. Уж съм на стража пък те ще я убият… Но… Тя простреля един от тях в окото, и то през ключалката. Аз нямаше да мога Първо щях да им река нещо като «Горе ръцете!» Те й се изпречиха и тя просто… ги махна от пътя си. Все едно, ще умре. Ама може и да умре храбро… Ех, да беше тук мойто мамче!“ Маграт сгъна зацапаните остатъци от сватбената си рокля и ги натика в чувала.

— Имаме ли коне?

— Ами… В двора има елфически коне, госпожице. Само дето не ми се вярва, че ще можете да яхнете някой от тях.

Миг по-късно Шон осъзна, че избра най-неподходящите думи.

Беше черен и далеч по-едър от животните, които Маграт определи мислено като човешки коне. Озърташе се към нея с червеникавите си очи и се наместваше така, че да я срита.

Маграт успя да го яхне едва след като върза всеки от краката му за халките в стените на конюшнята. Но щом се настани в седлото, конят се промени неузнаваемо. Укроти се като след жесток побой с камшик и май загуби всякаква воля.

— Заради желязото — напомни Шон.

Но какво ли им прави? Не виждам да ги наранява. — Де да знам, госпожице. Като ги гледам, направо се смръзват, нещо такова. — Спусни решетката на портата, когато изляза. — Госпожице… — Каниш се да ме разубеждаваш, нали?

— Но…

— Тогава млъкни.

— Но…

— Спомням си подобна народна песен — сподели Маграт. — Кралицата на елфите откраднала годеника на момичето и то не почнало да се вайка, ами скочило на коня и отишло да го спаси. Е, аз ще постъпя по същия начин.

Шон се ухили насила.

— Ще пеете, значи?

— Ще се бия. Имам за какво, нали? Досега опитах всичко друго.

На Шон му идеше да се провикне: „Не е същото! Да тръгнеш на бой, когато си истински жив човек, не е като в народните песни! В истинския живот умираш! В песните само трябва да си запушваш ушите с пръсти и да помниш припева! В истинския живот никой не пее: «Тра-ла-ла, тра-ла-ла!»“ Вместо това каза:

— Но, госпожице, ако не се върнете… Маграт се изви на седлото и се вторачи в него. — Ще се върна.

Шон я погледа как подкара мудния кон в тръс и се отдалечи по подвижния мост. — Късмет! — изкрещя след нея после спусна решетката и се върна в крепостта, където на кухненската маса имаше три заредени арбалета.

Там беше и книгата по бойни изкуства която кралят бе поръчал.

Шон разръчка огъня, обърна стола към вратата и се зачете в раздела за напреднали.

Маграт преполови разстоянието до площада, когато запасите от адреналин в кръвта й се изчерпиха и миналото й успя да я застигне.

Тя погледна бронята и коня. „Аз съм се побъркала. Всичко стана заради противното писмо. И защото се уплаших. Рекох си — ще покажа на всички за какво ме бива. Вероятно тъкмо това ще постигна — ще им покажа, че ме бива за насичане на парченца. С онези елфи ми провървя. Изобщо не се замислих. Щом започна да мисля, всичко оплесквам. Не вярвам отново да ми излезе късметът…“ Късмет ли?

Спомни си печално за чувала с талисманите и амулетите, който отдавна беше на речното дъно. Ако съдеше по живота си, нито веднъж не подействаха, но може би… Ужасно хрумване! Ами ако не са допускали да стане още по-гаден?!

Почти никъде в града не се виждаха светлини, повечето кепенци на прозорците бяха залостени.

Копитата чаткаха гръмко по калдъръма. Маграт се взираше в сенките. Доскоро бяха само сенки. Сега можеха да се окажат проходи към къде ли не.

Откъм Главината напираха облаци. Маграт потрепери.

За пръв път виждаше това.

Истинската нощ.

Над Ланкър се бе спуснала древната нощ. Не то отсъствието на ден, над което се носят луната и звездите, а израстък на нещо, което е съществувало дълго преди светлината и е неуместно да го определяме чрез нейната липса. То изпълзяваше изпод дървесни корени и от каменни недра, отново се разстилаше по земята.

Чувалът с пособията, смятани от Маграт за необходими, изчезна в реката, но тя ненапразно беше вещица от десет години и чувстваше ужаса, просмукал се във въздуха.

Хората помнят зле. Затова пък обществата помнят добре, както роевете. Кодират информацията, за да я пробутат покрай цензурата на съзнанието, предават я от баба на внуче в кратички безсмислици, които те дори не си правят труда да забравят. Понякога истината се съхранява хитроумно въпреки упоритите усилия на официалните пазители на знанието. Древни откъси звъняха един след друг в главата на Маграт:

„Нагоре по склон ветровит, надолу в обрасла ливада…“ „От привидения, страшилища и дългокраки изчадия…“ „Мама ми каза никога да не…“ „Не смеем да излезем на лов, защото се боим от…“ „И ще се изтресат внезапно разни твари…“ „В гората ще играеш със същества вълшебни…“ Маграт седеше на кон, комуто не можеше да се довери, и стискаше дръжката на меч, с който не умееше да борави, а кодовите фрази се изсулваха от паметта й и придобиваха форма:

„Те крадат добитък и бебета…“

„Те крадат мляко…“

„Те обичат музика и крадат свирачи…“

„Всъщност крадат всичко.“ „Никога няма да сме свободни като тях прек-расни като тях, умни като тях, лекомислени като тях. Ние сме животни.“ Мразовит вятър фучеше в гората отвъд града. Приятна гора за нощни разходки, но не и тази нощ. Дърветата имат очи, долавяше Маграт. И вятърът, носи далечен смях.

„Те отнемат всичко.“ Пришпори коня. Някъде в града се затръшна врата.

„А в замяна дават страх.“ Наблизо се разнесоха удари на чук. Един мъж заковаваше нещо над вратата на дома си. Озърна се втрещен, видя Маграт и се хвърли в къщата.

Бе заковал подкова над вратата.

Маграт завърза здраво коня за едно дърво и се смъкна от седлото. Почука, но не й отвориха.

Кой ли живееше тук? Тъкачът Коларов ли беше или пекарят Тъкачев?

— Отвори, човече! Аз съм — Маграт Чеснова! Нещо се белееше до прага.

Оказа се паничка, пълна с мляко.

Маграт пак се сети за котарака Грибо. Смрадлив, коварен, жесток и злопаметен… но мъркаше приятно и за него всяка вечер имаше паничка мляко.

— Хайде, де! Отваряй!

След малко резетата изскърцаха и едно око се показа зад съвсем тясна пролука.

— Какво има?

— Ти пекарят Коларов ли си?

— Не, аз съм Тъкачев, майсторът на покриви.

— А знаеш ли коя съм аз? — Госпожица Чеснова, нали? — Я ме пусни да вляза! — Сама ли сте, госпожице?

— Да.

Пролуката се поразшири, колкото да я пропусне. В стаята беше запалена една свещ. Тъкачев се дрьпна по-назад и се опря неловко в ръба на масата. Маграт надникна.

Останалите от семейството се криеха под масата Четири чифта очи се вторачиха уплашено в Маграт.

— Какво става тук?

— Ъ-ъ… — з апъна се Тъкачев. — Госпожице, не ви познах с тая шапка за летене…

— Нали и ти щеше да участваш в Представлението? Какво се случи? Къде са другите? И къде е бъдещият ми съпруг?

— Ъ-ъ…

Да, вероятно се дължеше на шлема. До този извод стигна Маграт по-късно. Някои предмети, например мечове, магьоснически шапки, корони и пръстени, поемат по нещичко от притежателите си. Кралица Инци едва ли бе избродирала и един бод от гоблен през живота си и несъмнено бе проявявала търпение, по-кратко и от времето за едно мигане.[32] Маграт предпочиташе да смята, че нещо от нрава на Инци се е запазило в шлема, за да се пренесе върху нея подобно на кралска кожна болест. Тогава защо да не позволи на Инци да се справи с това положение?

Тя сграбчи Тъкачев за яката.

— Ако изломотиш „ъ-ъ“ още веднъж, ще ти отрежа ушите.

— Ъ-ъ… ъх… Тоест, госпожице… Дойдоха Господарите и Господарките, госпожице!

— Значи наистина са елфите?

— Госпожице! — Тъкачев я погледна умоляващо. — Не го казвайте! Чухме ги да минават по улицата. Бяха десетки. Отмъкнаха кравата на стария Покриварски и козата на Скиндъл, изкъртиха вратата на…

— А ти защо изнесе паничката пред прага? — сопна се Маграт.

Устата му се отвори и затвори няколко пъти. Накрая изгъгна:

— Ами таквоз, мойта Ева каза, че баба й винаги им изнасяла паница мляко, за да са довол…

— Ясно — ледено го прекъсна Маграт. — Ами кралят?

— Кралят ли, госпожице? — повтори Тъкачев, печелейки време.

— Кралят — натърти повторно Маграт. — Нисък, очите му сълзят, а ушите му стърчат, което след малко няма да важи за други уши съвсем наблизо.

Пръстите на Тъкачев се оплитаха като изтормозени змии.

— Ами… ами… ами… — Схвана какво му вещае погледът на Маграт и се прегърби. — Играхме пиесата. Казах им аз: „Я да си изиграем Танца с тоягите и кофите“, ама те — не, та не. Всичко започна както си му е редът и после… после Ония ни се из-тресоха, ама стотици наведнъж. Всички се разбягакой ме блъсна и аз се търкулнах в потока. По едно време видях как Джейсън Ог повали четирима елфи с първото нещо, дето му попадна подръка… — Значи с друг елф?

— Тъй, тъй. После намерих Ева и хлапетата, а цялата навалица се втурна лудешки към вкъщи и имаше от ония… Благородници на коне, чувах ги как се смеят, сетне се прибрахме и Ева каза да закова подковата над вратата и…

— Какво сполетя краля?

— Де да знам, госпожице. Последно помня как се кикотеше на Покриварски, като го видя със сламената перука на главата.

— Ами Леля Ог и Баба Вихронрав? С тях какво стана?

— Де да знам, госпожице. Хич не помня да съм ги виждал, ама както хората търчаха на всички страни…

— И къде се случи всичко това?

— Какво, госпожице?

— Къде се случи? — повтори Маграт, насилвайки се да говори бавно и отчетливо.

— Горе при Танцьорите, госпожице. Нали се сещате — ония стари камъни.

Тя го пусна.

— О, да. Недейте нищичко да казвате на Маграт, тя не бива да знае. Танцьорите, значи? Ясно.

— Не е заради нас, госпожице! Беше само науж-ким!

— Ха!

Тя дръпна резетата.

— Къде отивате, госпожице? — попита Тъкачев, които не би победил в общо ланкърско състезание по схватливост.

— А според теб накъде съм се запътила?

— Но, госпожице, не може да вдигате желязо срещу…

Тя тресна вратата с все сила. И ритна паницата толкова свирепо, че пръсна мляко до отсрещната страна на улицата.

Джейсън Ог пълзеше предпазливо в подгизналите папрати. Зърна някого на броени крачки от себе си. Вдигна камъка и…

— Джейсън?

— Ти ли си, Тъкачев?

— Не, аз съм Шивачев.

— Къде са другите?

— Калайджийски и Пекарев ей сега намериха Дърводелски. Ти виждал ли си Тъкачев?

— Не съм, ама видях Коларов и Покриварски.

По топлата земя трополеше дъжд и се изпаряваше в белезникава мътилка. Седмината почитатели на танца „морис“ се свряха под капещ храст.

— Леле, сутринта лошо ни се пише! — застена Коларов. — Ако тя ни намери, свършено е с нас!

— Ще ни се размине, ако намерим желязо — натърти Джейсън.

— На нея желязото хич не й вреди! Ще ни скъса задниците!

От ужас Коларов притискаше колене към гърдите си.

— За коя говориш, бе?

— За госпожа Вихронрав!

Покриварски го сръга в ребрата. Водата се стичаше от листата право на шиите им.

— Стига тъпотии, бе! Не ги ли видя ония твари? Какво си седнал да се плашиш от старата чанта?

Задниците ще ни скъса, казвам ти! Ще каже, че всичко стана заради нас!

Пано доживеем да ни го каже — промърмори Калайджийски.

Насадихме се между чука и наковалнята — отбелязаПокриварски.

— Де да бяхме там — изхленчи Коларов. — Сега и те ни търсят, и тя!

— А бе, к’во стана, докато играхме Предст… — подхвана Дърводелски.

— Тоя въпрос ще го оставим за после — прекъсна го Джейсън. — Сега да ви питам как ще се приберем вкъщи тая нощ?

— Тя ще ни чака! — изплака Коларов. Нещо звънна в мрака.

— К’во имаш там? — попита Джейсън.

— Мъкна чувала с реквизита — обясни Коларов.

— Нали ми заръча аз да се грижа за чувала?

— Влачил си го чак дотук?!

— Не ща още разправии, щото съм загубил и чувала с реквизита!

Коларов се разтрепери.

— Ако успеем да се приберем вкъщи — поклати глава Джейсън, — ще си поприказвам с мойто мамче да ти намерим ония модерни хапчета от сушени жаби. — Дръпна чувала към себе си и го развърза.

— Ей ги звънчетата, ей ги и тоягите. Кой ти каза да сложиш и акордеона?

— Рекох си, че може да изиграем Танца на тояг…

— Никой повече няма да играе…

Откъм мокрия хълм се разнесе смях, в папратите изпращя съчка. Джейсън изведнъж се почувства център на вниманието.

— Наблизо са! — ахна Коларов.

— Пък ние нямаме никакво оръжие — напомни Калайджийски.

Комплект тежички бронзови звънчета го блъсна в гърдите.

— Млъквай и си слагай звънчетата, Коларов.

— Те ни чакат!

— Слушайте сега, щото няма да повтарям — отсече Джейсън. — Като мине тая нощ, повече да не съм ви чул да споменете Танца на тоягите и кофите. Разбрахме ли се?

Мъжете от Ланкърската трупа стояха в кръг с лицата навътре, а дъждът прилепяше дрехите им към телата.

Коларов, по чието лице сълзите от ужас се смесваха с грима и дъждовните капки, натисна акордеона и изтръгна провлечен акорд, който задължително предшества изпълнението на народна музика — за да имат време околните да избягат.

Джейсън вдигна ръка и започна да си брои пръстите.

— Едно, две… — Челото му се набръчка. — Едно, две, три…

— …четири… — изсъска Калайджийски.

— …четири — съгласи се Джейсън. — Играйте, момци!

Шест тежки ясенови тояги се срещнаха с трясък.

— …едно, две, напред, едно, назад, въртене… Бълбукащата мелодия на „Квартирантът на госпожа Уиджъри“ се смеси с мъглата и танцьорите бавно заподскачаха и зажвакаха в нощта…

— …две, назад, скок… Тоягите пак се удариха.

Те ни зяпат! — избълва задъхано Шивачев, когато скокът го пренесе край Джейсън. — Виждам ги!

— едно… две… нищо няма да ни сторят, докато не спре музиката!…Назад, две, въртене… Падат си по музиката!… Напред, скок, обръщане…

— Излизат от папратите! — кресна Дърводелски когато тоягите се събраха.

— Виждам… две, три, напред, обръщане… Коларов… назад, въртене… свири по-чевръсто… две, назад…

— Оплитат ми се пръстите, Джейсън!

— Свири!… Две, три, въртене…

— Вече са навсякъде около нас!

— Играй!

— Гледат ни! Събират се към нас! — …въртене, назад… Почти излязохме на пътя…

— Джейсън!

— Помните ли как… три, обръщане… спечелихме купата срещу „Охлюънските любители“?… Въртене…

Дърво се удари в дърво. Буци пръст се разхвърчаха в нощта.

— Джейсън, да не искаш да…

— …назад, две… Хайде… Коларов остана… едно, две… без дъх… две, въртене…

— Джейсън, акордеонът взе да се топи — изхълца Коларов.

— …едно, две, напред… Подредете се! Акордеонът хъхреше. Елфите напираха. С ъгълчето на окото си Джейсън мярна десетина ухилени омаяни лица.

— Джейсън! — … едно, две… Коларов по средата… едно, две, въртене…

Седем чифта ботуши трополяха…

— Джейсън!

— …едно, две… въртене… готови… едно, две назад… назад… едно, две… обръщане… БИЙ! назад, едно, две.

Кръчмата беше съсипана. Елфите отмъкнаха всичко годно за ядене и изтъркаляха навън всички бъчви, макар че две кръгли сирена, залепнали от старост за рафта в зимника, им се опънаха.

Масата бе съборена. В съсипаните гозби стърчаха щипки от омари и свещници.

Нищо не помръдваше.

После някой кихна и малко сажди паднаха върху празната решетка на огнището, последвани от Леля Ог, накрая и от малката, черна, кипяща от ярост фигура на Казанунда.

— Гнус — отбеляза Леля, щом огледа погрома. — Ей туй направо ме вкисна.

— Защо не ме оставихте да се бия с тях?!

— Твърде много бяха, момчето ми.

Казанунда ядно заби меча си в пода.

— Тъкмо се опознавахме, както си му е редът, и нахлуха петдесетина елфи! Проклятие! Все на мен ли ще се случва?

— Туй им харесвам на черните дрехи, че саждите изобщо не личат — подхвърли Леля, докато се отръскваше. — Значи успяха. Есме беше права. Чудя се къде ли е сега… Както и да е. Тръгвай.

— Къде ще ходим? — попита джуджето.

— В мойта къща.

— Аха!

— За да си взема метлата — сопна се твърдо Леля. — Не ще търпя Кралицата на приказния народ господарка на моите деца. Най-добре да потърсим помощ. Туй вече е прекалено.

Защо не отидем по-нагоре в планината? — предложи Казанунда, докато слизаха внимателно по стълбата. — Ще съберем хиляди джуджета.

— Не — отказа Леля. — Есме няма да ми благодари за туй, дето ще направя, ама нали все аз трябва да размахвам кесийката с бонбоните, когато тя се изсили?… Сетих се за едного, който истински мрази Кралицата.

— Няма да намерите никого, който да я мрази повече от джуджетата — възрази Казанунда.

— О, ще намеря — увери го Леля Ог, — защото знам къде да търся.

Елфите бяха минали и през къщата на Леля Ог. Нямаше здрави мебели.

— Каквото не вземат, чупят го — отбеляза тя. Порови парчетиите с върха на ботуша си. Издрънча стъкло.

— Тая ваза ми беше подарък от Есме — сподели Леля с равнодушния свят. — Бездруго не ми харесваше.

— Но защо се държат така? — озадачи се Казанунда, след като се огледа.

— О, те и света биха натрошили, ако очакват шумът да им допадне.

Леля излезе и затършува под стрехата. Измъкна метлата си с тържествуващо сумтене.

— Тук я пъхам, иначе хлапетата я отмъкват и щуреят. Ти ще се возиш зад мен, макар да знам, че не е благоразумно.

Казанунда потръпна. За джуджетата е типичен страхът от височини, тъй като нямат възможност да свикнат с тях.

Леля се почеса по брадичката, изтръгвайки звук като от шкурка.

— И ще имаме нужда от лост. Ще вземем от ковачницата на Джейсън. Яхвай метлата, момчето ми.

— Не очаквах такъв обрат — оплака се Казанунда, намествайки се на метлата със затворени очи — Предвкусвах весела вечер насаме с вас.

— Пак сме си само двамцата.

— Да, но не преполагах, че ще има и метла. Издигнаха се бавно над земята. Казанунда стискаше несръчно метличината.

— Къде отиваме? — попита отпаднало.

— Знам едно местенце горе из хълмовете. Цяла вечност не съм ходила. Есме не ще да припари натам, а Маграт е твърде млада да й разправям за мястото. Аз обаче често се отбивах още като малка. Момичетата отиваха там, ако искаха да се… Ох, че гадост…

— Какво има?

— Май видях някой да прелита под луната, ама съм адски сигурна, че не беше Есме.

Казанунда се мъчеше да погледне, без да отваря очи.

— Елфите не могат да летят — смънка след малко.

— Ха, какво ли знаеш ти — промърмори Леля.

— Яздят стъбла от бял равнец.

— Стъбла от бял равнец ли?

— Ъхъ. И аз опитах навремето. Вярно, имат сила да се издигнат, ама са адски неустойчиви. Предпочитам си здравия сноп метличина. Ей — сръга тя Казанунда с лакът, — ти трябва да си като у дома си върху метлата. Маграт разправя, че и метлите били от ония сексуални метафори.[33]

Казанунда поотвори очи само колкото да види как се носят над някакъв покрив. Призля му.

— Разликата е — обясни Леля Ог, — че метлата задържа във въздуха по-дълго. А и можеш да си чистиш къщата с нея… Ей, ти добре ли си?

— Госпожо Ог, всичко това изобщо не ми е по вкуса.

— Господин Казанунда, само се опитвах да ти повдигна духа.

— За духа благодаря, госпожо Ог, но може ли да спестим повдигането?

— Скоро ще се спуснем.

— Това вече ми харесва.

Ботушите на Леля Ог застъргаха по утъпканата пръст в двора на ковачницата.

— Ей сегичка се връщам, няма да спирам магията — подметна през рамо.

Скочи от метлата, без да слуша жалния вопъл на джуджето, и се шмугна през задната врата.

Елфите не бяха идвали поне тук. Не понасяха такова струпване на желязо. Тя взе лост от тезгяха и изприпка навън.

— Я дръж това — връчи лоста на Казанунда и се подвоуми. — А бе, още малко късмет няма да ни е излишен.

Върна се за миг в ковачницата и излезе още по-бързо, натиквайки нещо в един от джобовете си.

— Готов ли си?

— Не съм.

— Тогаз да потегляме. И се озъртай. С отворени очи!

— За елфи ли да внимавам? — уточни Казанунда, щом метлата се издигна в лунната нощ.

— Може и те да са. Не беше Есме, а освен нас тук хвърчи само баншито господин Иксолит. Ама той нивгаш не забравя да ни пъхне бележчица под вратата, преди да се поразходи. Контрол на въз-душното движение, нали разбираш?

Почти навсякъде градът тъмнееше. Луната хвърляше килим от черни и сребристи фигури по земята. След малко Казанунда се ободри. Движението на метлата всъщност беше съвсем плавно — Мнозина ли сте носила? — осведоми се по едно време.

— Да, всеки път по девет месеца. Джуджето като че се замисли. И изрече с глас, натежал от любознателност:

— Кажете ми, някой опитвал ли се е да…

— Не. Ще паднеш и ще се пребиеш.

— Вие дори не знаете какво щях да попитам.

— Хващаш ли се на бас за половин долар? Две-три минути летяха в мълчание. Казанунда потупа Леля Ог по рамото.

— Елфи вдясно!

Леля примижа към звездите. Сенки с неравни очертания фучаха в нощта.

— Ох, да пукнат!

— Не можете ли да ги изпреварите?

— Не става. Те могат да опашат света за чети-рийсет минути.

— Не е ли много? Светът не е толкова тлъст — отбеляза Казанунда, който изпадаше в подходящо настроение за шепа хапчета от сушени жаби.

— Исках да кажа, че са бързаш. Няма да им избягаме, ако ще и да облекчим товара.

Мисля, че аз май се облекчих мъничко — призна си Казанунда, когато метлата пикира към дърветата.

Листа плющяха по ботушите на Леля Ог. За миг луната се отрази в пепелноруса коса отляво.

— Гадост, гадост, гадост!

Трима елфи летяха на известно разстояние от метлата. Както можеше да се очаква. Елфите те гонят, докато паднеш, докато кръвта във вените ти се съсири от непоносим страх. Ако някое джудже те иска мъртъв, просто ще те съсече през кръста с брадвата си, щом му се изпречиш. Така е, защото джуджетата са несравнимо по-добросърдечни от елфите.

— Настига ни! — подвикна Казанунда.

— Нали не си изпуснал лоста?

— Държа го!

— Добре…

Метлата хвърчеше на зигзаг в притихналата гора. Един от елфите извади меча си и се спусна. Накарай ги да се забият в дърветата, остави ги живи по-дълго…

Метлата превключи на заден ход. С крака и глава напред Леля Ог се държеше само на ръце, без да седи на нищо. Елфът профуча към нея засмян…

Казанунда вдигна лоста.

Чу се нещо като „дръннн“.

Метлата отново се устреми напред, запращайки Леля Ог в скута на джуджето.

— Извинявай.

— Няма за какво. Всъщност направете го отново, когато ви се прииска.

— Цапардоса го, нали?

— Направо му изкарах въздуха.

— А така. Къде са другите?

— Не ги виждам. — Казанунда се ухили налудничаво. — Стреснахме ги, а?

Нещо изсвири и се заби в шапката на Леля Ог — Вече знаят, че носим желязо. Няма да ни доближат отново. Пък и не е нужно — добави тя сърдито.

Метлата свърна край едно дърво и заора в папратите, после изскочи на обрасла пътека.

— Не ни преследват — обади се Казанунда след малко. — Уплашихме ги, нали?

— Не ние — поправи го Леля. — Шубе ги е да се навъртат близо до Дългуча. Не са добре дошли. Хъ, гледай само какво е станало с тая пътека. Ами че на нея са поникнали дървета! Когато бях момиче, не се виждаше едно стръкче трева на пътеката. — Тя се усмихна на отдавнашен спомен. — Любимо местенце в летните нощи…

Самият вид на гората се промени. Тази беше стара дори по мерките на Ланкър. Истински бради от мъх висяха под разкривените ниски клони. Древни нападали листа припукваха, когато вещицата и джуджето профучаваха между дърветата. Някакво животно ги чу и побягна през гъсталака. Съдейки по силата на пращенето, имаше рога на главата си.

Леля остави метлата да спре постепенно.

— Ето ти го и Дългуча — посочи, отмествайки пищна папрат.

Казанунда надникна под лакътя й.

— Това ли е всичко? Стара погребална могила.

— Три стари погребални могили — уточни Леля. Той се взря по-внимателно в обраслата местност.

— Аха, различих ги. Две кръгли и една продълтаговата. Е, и?

Когато ги зърнах за пръв път отгоре — сподели Леля — тъй се разкикотих, че щях да падна от скапаната метла.

Последва една от онези паузи, дължащи се на бавно загряване. Джуджето умуваше над скрития смисъл в местната топография.

После ахна:

— Гръм да ме удари! Аз пък си мислех, че строителите на погребални могили и разни други масивни градежи са били сериозни друиди, а не… хора, дето драскат клозетна живопис с помощта на двеста хиляди тона пръст, образно казано.

— Май не ти отива да се смущаваш тъкмо от тия неща.

Леля беше готова да се закълне, че джуджето се изчерви под перуката си.

— Е, все пак е въпрос на стил — подчерта Казанунда. — И на изтънченост. Не е прилично да се разкрещиш: „Ей, аз си имам грамадански грездей!“

— Малко по-сложничко е — увери го Леля, като се запровира в храсталака. — Тук самият пейзаж крещи: „Ей, аз си имам грамадански грездей!“ Туй е джуджешка дума, нали?

— Да.

— Бива си я.

Казанунда се бореше с вкопчило се в дрехите му изтравниче.

— Есме нивгаш не идва насам — обади се Леля някъде отпред. — Разправя, че бездруго й втръсвало от народни песни, побити пръти за празничните танци и тям подобни, хич не понасяла самата природа да прави намеци. Е — добави тя, като се позамисли, — тук поначало не е място за жени. Мойто прабабче казваше, че в старите времена идвали мъже да изпълняват чудати ритуали, дето нито една жена не е виждала.

— Освен вашата прабаба, която се е криела храстите — подхвърли Казанунда.

Леля Ог спря като закована.

— Ти пък откъде научи?

— Госпожо Ог, да речем, че вече стигам до някои прозрения за жените от вашия род — обясни джуджето.

Тръните бяха поразръфали куртката му.

— Разказваше ми, че си основавали разни мъжкарски ложи, вмирисвали се като подмишницата на ковач, наливали се с шльокавица, подскачали около огъня с рога на главите и препикавали дърветата, щом им се приискало. Всичко било глезотия, ама аз винаги съм казвала, че мъжът трябва да си е мъж, ако ще и да се полигави малко. Ей, какво стана с перуката ти?

— Май е на някое дърво.

— А лоста носиш ли?

— Да, госпожо Ог.

— Ето, стигнахме.

Бяха в подножието на дългата могила. Три големи камъка с неправилна форма образуваха плитка пещера. Леля Ог се напъха под напречника в спарената и лъхаща на амоняк тъмнина.

— Да, оттук може — прецени тя. — Имаш ли кибрит?

Пламна огънче с дъх на сяра и освети плоска скала с грубо издялано изображение. В улеите беше втрита охра. Очертаваха фигура на кръглоок мъж с животинска кожа и рога.

В трепкащата светлина той сякаш затанцува.

Под него имаше издълбани руни. Някой разгадал ли ги е? — събуди се любопитството на Казанунда.

Леля Ог кимна.

— Написано е на стар огски диалект. Общо взеозначава „Имам си грамадански грездей“.

— Огски ли? — учуди се джуджето.

— Моят род отдавна обитава тия краища.

— Госпожо Ог, познанството с вас ми открива истинска съкровищница от житейски опит. — Всички го казват. Просто подпъхни лоста отдолу, бива ли? Открай време си търся повод да сляза там.

— А какво е това „там“?

— Ланкърските пещери. Чувала съм, че се разклонявали накъде ли не. Дори чак до Меден рудник. Уж трябвало да има вход и от замъка, ама тъй и не успях да го намеря. Важното е, че оттук се слиза в света на елфите.

— Нали Танцьорите били вход към света на елфите?

— Туй е другият свят на елфите.

— Мислех, че имат само един.

— За тоя хич не споменават.

— И вие искате да влезете?

— Да.

— Искате да намерите елфи?

— Правилно. Тук ли ще стърчиш цяла нощ или ще натиснеш с лоста най-сетне? — Леля го побутна заговорнически. — Да знаеш, долу има и злато.

— О, много съм ви благодарен — саркастично отвърна Казанунда. — Ето, минахме и на обиди между разумните видове. Само защото съм… малко ощетен вертикално, стигнахте и до подмятания за злато, така ли? Смятате джуджетата за куп всевъзможни апетити на два крака, нали? Ха! Леля въздъхна.

— Е, стига, де. Чуй какво ще ти река… Като приберем, ще ти изпека малко свестен джуджешки хляб. Какво ще кажеш?

Той се ухили невярващо.

— Истински джуджешки хляб ли?

— Ами да. Май още пазя рецептата, пък и доста седмици минаха, откакто не съм сменяла пясъка в сандъчето на котарака.[34]

— Е, добре тогава…

Казанунда пъхна края на лоста под скалата и натисна с цялата си джуджешка мощ. Камъкът му се опъна не повече от миг-два и се отмести нагоре Двамата зърнаха стъпала, покрити с пръст и корени.

Леля тръгна надолу, без да се озърне, но усети, че джуджето не я последва.

— Какво има пък сега?

— Никога не съм обичал тъмните затворени пространства.

— Какво?! Ами че ти си джудже.

— Само по рождение. Изнервям се обаче дори в затворен гардероб. При моите увлечения това е сериозно неудобство.

— Не се дръж глупаво. Аз не се боя.

— Това си важи само за вас.

— Виж какво… Ще опека хляба с повечко чакъл.

— О-ох… Ама че сте съблазнителка, госпожо Ог.

— И вземи факлите, в пещерите беше сухо и топло. Казанунда под-тичваше до Леля, за да остане в светлия кръг на запаления факел.

— Да не сте идвала и преди?

— Не, но знам пътя.

Скоро на Казанунда му олекна. В пещерите все пак е по-приятно, отколкото в гардеробите. Първо, не се спъваш в обувки и, второ, не е много вероятно въоръжен със сабя съпруг внезапно да отвори вратата.

Дори се почувства щастлив.

Думите изскочиха неканени от дълбините на гените му.

— Ехо-о, ехо-о…

Леля Ог се хилеше в мрака.

Тунелът се разшири в огромна кухина. Отблясъците на факела едва стигаха до отсрещните стени.

— Тук ли е? — попита Казанунда и стисна по-силно лоста.

— Не. Туй е друго. Ние… познаваме мястото. Митично е.

— Не е ли истинско?

— О, истинско си е. Но и митично. Факелът припламна и освети по-ярко стотици прашасали каменни плочи, подредени в спирала. В средата имаше огромна камбана, увиснала на въже, което се губеше в тъмата под тавана. Точно под камбаната бяха струпани на две купчини златни и сребърни монети.

— Не пипай парите — предупреди Леля Ог Гледай сега какво ще стане. Татко ми каза за тоя номер, забавно е.

Тя протегна ръка и съвсем лекичко чукна по камбаната, изтръгвайки тих звън.

Облак прах се изсипа от най-близката плоча Онова, което Казанунда бе сметнал за изваяни се надигна сковано. Беше въоръжен воин. Щом можа да седне, значи почти сигурно беше жив но съдейки по вида му, бе преминал от живота нап-раво към трупното вкочанясване, без изобщо да се отбие през смъртта.

Хлътналите му очи се втренчиха в Леля Ог.

— Е, кое проклето време е сега?

— Още не ти е дошло времето — отвърна тя.

— Че тогаз защо ти щукна да биеш камбаната? Не знам к’во ви става, ама последните двеста години май не съм мигнал заради скапаняци, дето бият камбаната. Я си вървете!

Воинът отново полегна.

— Туй са някакъв отдавнашен крал и бойците му — зашепна Леля, докато се отдалечаваха бързо.

— Чувала съм, че било вълшебен сън. Пратил им го един древен магьосник. Те трябвало да се събудят за последната битка, когато вълк изяде слънцето.

— Тези магьосници пушат много особени треви — отбеляза Казанунда.

— Може и тъй да е. Ела насам. Винаги завивай надясно.

— В кръг ли вървим?

— По спирала. Сега сме точно под Дългуча.

— А, не ми се вярва — възрази джуджето. — Слязохме в дупката под Дългуча… чакайте, чакайте значи сме на мястото, откъдето тръгнахме, но вече друго място?

Както виждам, започваш да схващаш хитрита. Следваха извивките на спиралата, която накрая ги отведе при нещо като врата. Тук въздухът се сгорещяваше. Страничните проходи мъждукаха в червено.

Два дебели камъка бяха долепени до скална тена, а върху тях бе поставен трети. Животински кожи закриваха първобитния вход и около тях се виеха облачета пара.

— Сложили са ги по едно и също време с Танцьорите — обясни нехайно Леля. — Тук дупката е отвесна и са имали нужда само от три камъка. Най-добре остави лоста и си събуй ботушите, ако има гвоздеи в тях.

— Тези ботуши са ушити от най-изкусния обущар в Анкх-Морпорк — похвали се Казанунда. — И някой ден ще му платя.

Леля дръпна настрана кожите.

Още изпарения блъвнаха отвътре.

Зад кожите имаше мрак, гъст и горещ като кипнал захарен сироп. Миришеше на съблекалня за лисугери. Казанунда вървеше след Леля Ог и усещаше присъствието на невидими фигури в смрадта, чуваше тишината след внезапно прекъснати разговори. В един миг му се стори, че зърна купа с нажежени до червено камъни, после сенчеста ръка изсипа пълен черпак върху тях, обвивайки ги в пара.

Повтаряше си, че няма как да са в Дългуча. Онова беше земен градеж, а тук сякаш имаше дълга шатра от кожи.

Не може да е и едното, и другото.

Установи, че се облива в пот.

Рехавата мъгла се завихряше и откри два факела, които само придаваха червеникав оттенък на чернилката. Светлината обаче стигаше, за да открои огромен силует, излегнал се до друга купа с нагрети камъни.

Фигурата вдигна глава и еленови рога раздви-жиха влажната лепкава жега.

— А, госпожа Ог…

Гласът приличаше на горещ шоколад.

— Ваше благородие — кимна Леля.

— Сигурно е прекалено да се надявам, че ще коленичиш?

— Тъй си е, ваша светлост — ухили се Леля.

— Знаеш ли, госпожо Ог, начинът, по който почиташ своя бог, би накарал и един атеист да позеленее от завист.

Тъмната фигура се прозя.

— Благодарско, ваша милост.

— Никой не танцува в моя чест. Нима и това не мога да поискам?

— Вие си знаете, ваше могъщество.

— И вие, вещиците, вече не вярвате в мен.

— Пак сте прав, ваша рогатост.

— Ах, моя мъничка госпожо Ог… Щом веднъж си слязла тук, как изобщо е могло да ти хрумне, че ще излезеш някога? — попита легналият.

— Хрумна ми, защото си нося желязо — изведнъж се изостри гласът й.

— Естествено нямаш никакво желязо, мъничка госпожо Ог. В това царство не може да проникне желязо.

— Нося си желязо, което прониква навсякъде — поправи го вещицата.

Бръкна в джоба на престилката си и извади подкова.

Казанунда чу как недостъпните за очите му елфи се заблъскаха от усилие да отскочат. Пак засъска пара, този път от преобърната купа с камъни.

— Махни го!

— Ще го отнеса, когато си отида — обеща Леля. Сега ме чуй. Тя пак се развилия. Трябва да я спреш. Всичко да си върви по реда. Няма да търпим отново Старите размирици.

— Защо пък да те послушам?

— Значи искаш тя пак да се сдобие с власт? Той изсумтя.

— Никога няма да властвате отново в света — увери го Леля. — Има твърде много музика. И твърде много желязо.

— Желязото ръждясва.

— Но не и желязото в главата. Кралят изпръхтя.

— Все пак… дори и то… някой ден…

— Някой ден — кимна Леля. — Готова съм и наздравица да вдигна за туй. Някой ден. Кой знае? Всеки има нужда от „някой ден“. Ама няма да е днес. Не ти ли е ясно? Затуй излез и уравновеси нещата. Иначе… ето какво ще сторя. Ще ги накарам да разкопаят Дългуча с железни лопати и те ще си кажат: „Я, някакви си древни насипи…“ После разни пенсионирани магьосници и лентяйстващи жреци ще разровят купчините, ще надраскат скучни книги за погребални традиции и подобни глупости и туй ще е още един железен гвоздей в твоя ковчег. И на мен мъничко ще ми е жал, Щото знаещ, че винаги си ми бил слабост. Ама имам хлапета, сещаш се, и те няма да се крият под стълбите, като се подплашат от гръмотевица. Няма да изнасят мляко за елфите и няма да бързат към дома, когато притъмнее. Преди да се върнем в проклетите стари времена, ще се погрижа да ти набият пироните.

Думите сякаш цепеха въздуха.

Фигурата се изправи, докато рогата не докоснаха тавана.

Ченето на Казанунда увисна.

— Значи виждаш — продължи по-меко Леля — че няма да е днес. Ти си стой долу и търпи до Някой ден. Но няма да е днес.

— Аз… ще реша какво да сторя.

— Ами добре. Решавай. А аз ще си вървя. Рогатият мъж сведе поглед към Казанунда.

— Ей, джудже, ти пък какво си ме зяпнал?

Леля Ог сръга Казанунда.

— Хайде де, отговори на милия господин. Казанунда преглътна тежко.

— Леле… На онази картинка много са ви подценили.

В тясна долчинка на десетина километра оттам тършуваща групичка елфи се натъкна на млади зайчета, които заедно с близкия мравуняк им осигуриха кратко забавление.

Дори смирените, слепите и безгласните имат свои богове.

Херне Подгонения, богът на преследваните, пълзеше между храстите и трескаво си мечтаеше и боговете да имат свои богове.

Елфите стояха гърбом към него, увлечени от зрелището.

Херне се промуши под туфа папрат, напрегна се и скочи.

Така впи зъби в прасеца на единия елф, че се срещнаха в плътта. Съществото изпищя и го запрати надалеч.

Херне тупна на земята и хукна.

Ей в това му беше проблемът. Не бе създаден битки, в него нямаше и намек за хищник. Нападни и избягай. Толкова.

А елфите тичаха по-бързо от него.

Той прескачаше паднали дънери, хлъзгаше се по отрупани листа и макар зрението му да се замъгляваше от преумора, виждаше как елфите го застигат от двете страни, изравняват крачките си с него и чакат да…

Листата се разхвърчаха като от взрив. Малкият бог за миг зърна някаква зъбата форма с жадуващи мъст дълги ръце. Зад нея се показаха и двама раздърпани и разрошени човеци. Единият въртеше железен прът над главата си.

Херне не изчака да види какво ще се случи. Гмурна се под краката на неочакваното видение и продължи тичешком, но в дългите му клепнали уши се заби бойният вик на Ковчежника:

— Ей сега ще ти съдера мидата от гърба! И как ще го постигнем? Ами с обем!

Леля Ог и Казанунда се върнаха смълчани през пещерата към стълбата. Едва когато вдишаха въздуха отвън, джуджето отрони:

— А стига, бе…

— Чак тук се надушва — съгласи се вещицата. — Мъжкарско леговище.

— Не, друго ме сащиса — той е страхотно…

— Той е по-умен от нея. Или по-мързелив Ще изчака.

— Но той беше…

— Могат да бъдат каквито си щат в очите ни обясни Леля. — Виждаме облика, който сами сме им дали.

Тя пусна скалата да се намести и си изтупа ръцете.

— Но защо си мислите, че ще поиска да я спре?

— Е, той й е съпруг в края на краищата. Не може да я понася. Модерни отношения, тъй да се каже.

— И какво изчаква според вас? — попита Казанунда, озъртайки се за още елфи наоколо.

— Сигурно сам се сещаш — махна с ръка Леля. — Чака да надживее всичкото желязо, книги, механизми, университети, четене и останалото. Нали разбираш — той си мисли, че е преходно. И все някой ден ще свърши, а хората ще вдигнат очи към хълма по залез и ще видят него.

Казанунда се усети, че неволно поглежда към въображаемия залез и си представи огромната фигура на фона на пламтящото небе.

— Някой ден ще се върне — тихо промълви Леля. — Когато дори желязото в главата ръждяса.

Казанунда наклони глава на една страна. Не може да прекараш почти целия си живот сред представителите на друг разумен вид, без да вникнеш в безмълвния език на телата им, особено ако е толкова изразителен.

— Няма да съжалявате прекалено, нали?

— Кой, аз ли? Хич не искам да се връщат! Те са лукави, жестоки и нагли паразити, никому за нищо не са потребни.

— Да се хванем ли на бас за половин долар?

Леля Ог изведнъж се подразни.

— Я не ме зяпай тъй! Есме е права. Разбира се че е права. Не бива отново да пускаме елфите.

Логично е.

— Есме е нисичката, така ли?

— Ха не. Есме е високата с особения нос. Познаваш я.

— Вярно си е.

— Нисичката е Маграт. Тя е добра душица, ама пада малко мекушава. Вплита цветя в косата си и вярва в песните. Като си помисля, сигурно мигом се е отнесла да танцува с елфите.

Нови съмнения се вмъкваха в живота на Маграт. Например за арбалета. Той е много практично и полезно оръжие. Измислен е, за да осигури бързина, удобство и смъртоносна сила на неопитните бойци. Предназначен е обаче да стреля веднъж в ръцете на човек, който после ще се прикрие някъде, за да го презареди. Иначе арбалетът се превръща в парчета метал и дърво, стъкмени с малко тетива.

Чудеше се и за меча. Колкото и скептично да бе настроен Шон, Маграт поне на теория знаеше как се използва меч. Опитваш се да го натикаш с енергично движение на ръката в тялото на неприятеля, който пък се старае да ти попречи. За по-нататък не беше особено уверена. Надяваше се, че поне дават право на втори опит.

Двоумеше се и за бронята си. Шлемът и нагръдникът и вдъхваха увереност, но останалото беше плетено от метални брънки. А както знаеше и Шон Ог, от гледната точка на стрелец с лък плетената броня е само множество хлабаво свързани дупки.

Гневът не гаснеше у нея, чистата ярост още разгаряше в душата й. Но не можеше да пренебрегне факта, че тази душа е насред Маграт Чеснова, старата мома на околията, каквато май щеше да си остане и занапред.

Не се мяркаха елфи из града, затова пък личеше къде са се отбивали. Врати висяха накриво Сякаш оттук бе минал Чингиз Коен.

Пое към камъните. Пътеката й се стори много по-широка отпреди. Копитата и колелата я бяха поразровили на отиване, а на връщане бягащите хора я бяха превърнали в тресавище.

Знаеше, че я наблюдават. Почти й олекна, когато трима елфи излязоха изпод клоните на дърветата още преди замъкът да се е скрил от погледа й.

Онзи по средата се ухили.

— Добър вечер, момиче. Името ми е лорд Ланкин и преди да ми говориш, ще направиш реверанс.

Тонът му подсказваше, че не съществува никаква възможност тя да се възпротиви. И мускулите й вече се подчиняваха.

Но Инци не би го послушала…

— Впрочем аз съм почти кралица тук — отбеляза тя.

За пръв път гледаше елф в лицето при обстоятелства, които й позволяваха да забелязва подробности. В момента този имаше високи скули и носеше косата си вързана на опашка. Бе покрил тялото си с всякакви парченца плат, дантели и кожа, явно подтикнат от убеждението, че на елфа всичко му приляга.

Той леко смръщи съвършения си нос.

— Има само една Кралица в Ланкър. Не си ти, това е ясно.

Маграт направи опит да се съсредоточи.

— И къде е тя в такъв случай?

Другите двама опънаха лъковете си и се прицелиха в нея.

— Търсиш Кралицата ли? Тогава ще те заведем при нея — заяви Ланкин. — Ако ти, госпожице, се каниш да използваш гнусния си железен лък, да те осведомя, че имаме още стрелци по дърветата.

От едната страна на пътеката нещо наистина прошумоля в листака, нопоследва тежко тупване.

Елфите видимо се посмутиха.

— Махнете се от пътя ми — нареди Маграт.

— Струва ми се, че се заблуждаваш жестоко — усмихна се още по-озъбено елфът, но тутакси посърна, щом негов съратник пльосна на земята от другата страна на пътеката.

— Видяхме теоще когато тръгна насам — продължи той. — Смелата девойка потегли да спаси любимия си! О колко романтично! Хванете я.

Сянка се надигна зад двамата елфи с лъковете, сграбчи главите им и ги блъсна една в друга.

После прекрачи над телата и когато Ланкин се обърна, му заби такова круше, че го запрати в дънера на близкото дърво.

Маграт извади меча си от ножницата.

Каквото и да беше това същество, изглеждаше по страшно от елфите. Беше кално и космато, приличаше на трол по телосложение, а ръката, с която посегна към оглавника на коня, сякаш се проточи от безкрая. Тя вдигна меча…

— Ууук?

— Свалете меча, госпожице, моля ви!

Гласът прозвуча някъде зад гърба й, но беше човешки и тревожен. Елфите никога не говореха неспокойно.

— Вие кои сте? — попита тя, без да се обърне Чудовището пред нея се ухили и жълтите му зъби лъснаха.

— Ъ-ъ, аз съм Пондър Стибънс. Магьосник. И той е магьосник.

— Не носи никакви дрехи!

— Ако желаете, ще го убедя да се изкъпе забърбори Пондър с намек за истерия в гласа. — След това винаги облича стар зелен халат.

Маграт се поотпусна. Човек, който говореше така, не можеше да бъде заплаха за никого, освен за себе си.

— И на чия страна сте, господин Магьоснико?

— Колцина от тях са тук?

— Ууук?

— Когато сляза от коня — предупреди Маграт, — той ще препусне. Бихте ли помолил своя… приятел да пусне оглавника? Иначе ще пострада.

— Ууук?

— Хъм… Не ми се струва много вероятно. Маграт се плъзна от седлото. Щом на коня му олекна от липсата на желязо, мигом препусна. Измина около два метра.

— Ууук.

Жребецът се мъчеше да стане. Маграт примига.

— Ъ-ъ… Той е малко ядосан в момента-обясни Пондър. — Един от… елфите… заби стрела в него.

— Но те веднага подчиняват хората по този начин!

— Ъ-ъ… Той не е човек.

— Ууук!

Исках да кажа в генетичния смисъл. Маграт бе срещала магьосници и преди. Случваше се някой от тях да посети Ланкър, но не се застояваше. Нещо в присъствието на Баба Вихронрав ги подтикваше да продължат по пътя си.

Не изглеждаха като Пондър Стибънс. Бе загубил по-голямата част от робата си, а от шапката бе останала само периферията. На оплесканото с кал лице изпъкваше пъстър оток над едното око.

— Те ли ви сториха това?

— Е, калта и скъсаните дрехи са заради… нали се сещате, гората. И се натъкнахме на…

— Ууук.

— …и прегазихме елфи няколко пъти. А иначе Библиотекарят ме фрасна.

— Ууук.

— И добре, че го направи — добави Пондър. — Просна ме в несвяст. Иначе щях да бъда като другите.

Лошо предчувствие за продължението на този разговор обзе Маграт.

— Кои други? — троснато попита тя.

— Вие сама ли сте тук?

— Кои други?

— Имате ли представа какво се случи? Маграт си спомни замъка и града.

— Бих се осмелила да предположа. Пондър врътна глава.

— Още по-лошо е, отколкото си мислите.

— Кои други? — настоя тя.

— Според мен несъмнено имаше пробив между континуумите и съм сигурен, че се наблюдава разлика между енергийните им равнища.

— Но кои други? — натърти Маграт.

Пондър Стибънс се озърташе нервно към рата наоколо.

— Да се махнем от пътеката. Наблизо има много елфи.

Той изчезна в шубраците. Маграт го последва и стигна до още един магьосник, подпрян на дърво както се опира стълба. Огромна усмивка набръчкваше лицето му.

— Ковчежникът — представи го Пондър. — Струва ми се, че прекалихме с хапчетата от сушени жаби. — Повиши глас. — Как… сте… господине?

— О, ще хапна още мъничко от печената невестулка, ако нямате нищо против — отвърна Ковчежникът, хилейки се весело на въздуха.

— Защо е толкова вдървен? — учуди се Маграт.

— Смятаме, че това е някакво странично въздействие.

— Не можете ли да му помогнете?

— И да нямаме по какво да минаваме над поточетата?

— Ела и утре, пекарю, но го донеси по-хрускав! — обади се Ковчежникът.

— Освен това изглежда напълно щастлив — отбеляза Пондър.

— Вие воин ли сте, госпожице?

— Моля?

— Е, питам заради бронята и останалото… Маграт сведе поглед. Още стискаше дръжката на меча. Шлемът все се смъкваше напред върху очите й, но тя го бе подплатила с парцал от сватбената рокля.

— Аз… ъ-ъ… да. Именно. Такава съм. Несъмнено. Да.

— Тук сте за сватбата, предполагам. Като нас.

— Правилно. Определено съм тук за сватбата. Вярно. — Тя хвана по-удобно меча. — Сега ми разкажете какво се случи. И отделете повече внимание на участта на другите.

— Ами… — Пондър разсеяно хвана края на разкъсаната си роба и започна да го усуква. — Всички отидохме да гледаме Представлението. Пиеса. Сещате се, нали? Актьорска игра. И беше много смешно. Имаше едни селяндури с огромни ботуши и сламени перуки. Суетяха се и играеха господари и господарки, но всичко объркваха. Наистина много смешно. Ковчежникът им се смя до насита. Е трябва да призная, че той се смее и ако види скали и дървета. Но всички се забавляваха. И тогава… тогава…

— Искам да знам всичко — подкани го Маграт.

— Е… Ами… Имаше нещо, което май не си спомням добре. Стори ми се, че е заради играта на онези хора. Тоест, изведнъж… изведнъж всичко започна да ми изглежда истинско. Разбирате ли за какво говоря?

— Не.

— Имаше един тип с червен нос и криви крака, той играеше Кралицата на Приказния народ или подобна особа и макар пак да си беше същият, внезапно… всичко ми се стори… всичко около мен изчезна, останаха само актьорите… и го имаше онзи хълм… Тоест, сигурно са били много способни, защото наистина повярвах… Май помня как по едно време някой ни помоли да ръкопляскаме… И всичко беше много странно, чуваше се пеене, беше прекрасно и… и…

— Ууук.

— После Библиотекарят ме фрасна — простодушно завърши Пондър.

— Защо?

— Най-добре е самият той да ви обясни.

— Ууук уук ийк. Ууук! Ууук!

— Кашляй, Джулия! Край на гуляя! — възкликна Ковчежникът.

— Не разбрах какво каза Библиотекарят — заяви Маграт.

— Ъ-ъ… Всички сме присъствали на проби между различните измерения — зае се да превежда Пондър. — Причинен от вярата. Представлението било последната дреболия, която отворила прохода. Наблизо сигурно е имало много крехка област на неустойчивост. Трудно е да се опише, но ако имате гумен лист и оловни тежести, бих могъл да ви покажа…

— Опитвате се да ми внушите, че онези… твари съществуват, защото хората вярват в тях?

— О, не. Допускам, че те и без това си съществуват. Но са тук, защото хората вярват в тях тук.

— Ууук.

— Библиотекарят побягнал и ни отнесъл. А те пуснали стрела по него.

— Иийк.

— Само го засърбяло.

— Ууук.

— Обикновено е кротък като агънце. Наистина!

— Ууук.

— Но не понася елфи. Миризмата им е сбъркана.

Ноздрите на Библиотекаря се разшириха.

Маграт не знаеше почти нищо за джунглите, но си представи човекоподобните по дърветата, които са надушили вонята на тигър. Не би им хрумнало да се възхищават на гладката козина или блестящите очи, защото твърде ясно виждат зъбите в устата.

— Да, би трябвало да е така. Джуджетата и троловете също ги мразят. Но не вярвам, че ги ненавиждат по-силно от мен.

— Не можете да се биете с всички — увери я Пондър. — Дойдоха на тълпи. Има и летящи. Биботекарят каза, че накарали хората да отнесат паднали дървета и разни други неща на хълма, за да повалят онези камъни. Нали ги знаете? Искали махнат камъните. Не знам с какво им пречат. — Видяхте ли вещици на Представлението? — попита Маграт.

— Вещици, вещици… — замънка Пондър.

— Непременно щяхте да ги забележите — добави Маграт. — Би трябвало да е имало една кльощава, която пронизва с поглед всички наоколо, и една ниска и пълна, която шумно чупи орехи и често се кикоти. И би трябвало да си говорят гръмогласно. Двете носят високи островърхи шапки.

— Не ми се вярва да съм ги виждал.

— Значи не са били там — отсъди Маграт. — Най-важното за вещицата е да се забелязва. — Замалко да добави, че никога не я е бивало в това, но се въздържа. — Аз отивам там.

— Имате нужда от цяла армия, госпожице. Всъщност още сега щяхте да загазите, ако Библиотекарят не се беше покатерил на дърветата.

— Но аз не разполагам с армия. Значи се налага да опитам сама, нали?

Този път Маграт успя да пришпори коня в галоп. Пондър я изпрати с поглед.

— Право да ти кажа, за всичко са виновни народните песни — сподели той с нощта.

— Ууук.

— Ще я убият, и още как.

— Ууук.

— Здрасти, господин Саксия, искам две халби змиорки, ако обичаш.

— Разбира се, може би такава е съдбата й или както там се наричаше.

— Ууук.

— Хилядолетна лапа и скариди. Пондър Стибънс придоби засрамен вид.

— Някой иска ли да тръгнем с нея?

— Ууук.

— Ау, гледай го какво направи с големия си часовник.

— Това „да“ ли беше?

— Ууук.

— Не питам теб, а него.

— Скок-подскок, ето го и нашето желе.

— Май може да се смята за „да“ — неохотно прецени Пондър.

— Ууук?

— Имам си чудесно ново елече.

— Само да не забравяме — подхвана Пондър, — че гробищата са претъпкани с хора, които са се втурвали напред храбро, но неразумно.

— Ууук.

— Какво каза той? — попита Ковчежникът, минаващ в момента през действителността на път за някое друго място.

— Според мен каза: „Бездруго гробищата се претъпкват рано или късно.“ Ох, да му се не види. Да вървим.

— О, да, о, да — подкрепи го Ковчежникът. — Пъхни пръстчета в ръкавичките, господин боцман!

— Уф, би ли млъкнал!

Маграт скочи от седлото и пусна коня.

Знаеше, че е близо до Танцьорите. В небето играеше пъстро сияние.

Как и се искаше да се прибере у дома…

Тук въздухът беше студен, прекалено студен лятна нощ. Маграт крачеше напред, а около нея снежинките се въртяха с ветреца и се стапяха в дъждовни капки.

Ридкъли се материализира в замъка и се вкопчи в една колона, докато си поеме дъх. След трансмиграцията пред очите му винаги подскачаха сини петънца.

Никой не му обърна внимание. В замъка цареше бъркотия.

Не всички се бяха разбягали по къщите си. През последните хилядолетия неведнъж армии бяха нахлували в Ланкър и представата за дебелите сигурни стени на замъка направо се бе вдълбала в народната памет. „Тичай в замъка.“ Затова в момента побираше почти цялото население на малката страна.

Ридкъли примига. Наоколо се щураха хора, на които пламенно говореше нисък младеж в хлабаво увиснала ризница и с ръка в превръзка през врата. Май само той се опитваше да овладее положението.

Щом се увери, че ще се задържи на краката си, Ридкъли го доближи.

— Какво става, млади… — Запъна се тъкмо когато Шон Ог го погледна. — Ах, тая лукава дяволица! — възкликна Ридкъли. — „Върви го вземи“, а? И аз налапах кукичката! Дори ако мога пак да направя номера, не знам къде бяхме!

— Господине? — учудено се обади Шон. Ридкъли тръсна глава.

— Та какво става все пак?

— Не знам! — завайка се Шон и аха да се раз плаче. — Като гледам, нападнаха ни елфи! Ама каквото и да чувам, не схващам! Някак са се промъкнали, докато е траело Представлението! Или е било иначе…

Ридкъли огледа уплашените суетящи се хора.

— А госпожица Маграт тръгна да се бие с тях сама!

— Коя е госпожица Маграт? — озадачи се Ридкъли.

— Тя ще става кралица! Младоженката! Не знаете ли? Маграт Чеснова!

Умът на Архиканцлера смилаше фактите само един по един.

— И защо е отпрашила?

— Те са пленили краля!

— А знаеш ли, че хванаха и Есме Вихронрав?

— Какво, и Баба Вихронрав ли?!

— Върнах се тук, за да я спася — обясни Ридкъли и проумя, че думите му прозвучаха или идиотски, или страхливо.

Шон обаче беше прекалено разстроен, за да забележи.

— Дано не са се захванали да съберат всички вещици. Щото трябва да спипат и мойто мамче, за да си попълнят колекцията.

— А, още не са ме сгащили — вметна Леля Ог зад гърба му.

— Мамо? Ти как влезе?

— На метла. Я изкарай хора с лъкове на покрива. Щом аз влязох оттам, може и други да ни навестят.

— Мамо, какво ще правим?

— Навсякъде се шматкат цели банди елфи — промърмори Леля, — а над Танцьорите се е разгоряло едно сияние…

— Трябва да ги нападнем! — развика се Казанунда — Да опитат хладната стомана!

— Ей, симпатяга е туй джудже! — похвали го Ридкъли. — Така те искам! Отивам да си взема арбалета!

— Твърде много са — сопна им се Леля.

— Мамо, Баба и госпожица Маграт са там — осведоми я Шон. — Госпожица Маграт май превъртя, навлече броня и отиде да се бие с всички тях!

— Но из хълмовете гъмжи от елфи — промълви Леля. — Двойна порция ад с десерт от още дяволи. Сигурна смърт.

— Смъртта поначало си е сигурна — напомни Ридкъли. — Поне туй не може да му се отрече на Смърт — можеш да разчиташ на него.

— Нямаме никакъв шанс — възрази Леля.

— Всъщност имаме поне един шанс — заинати се Ридкъли. — Не ги проумявам тия щуротии за континунунуумите, но от приказките на младия Стибънс излиза, че всичко трябва да се случи все някъде. Е, ясно ви е, че би могло да се случи и тук. Ако ще и шансът да е едно на милион, госпожо.

— А, бива — одобри Леля, — ама както аз го разбирам, на всеки Ридкъли, оцелял в бъркотията тая нощ, ще се паднат 999 999 умрели, нали?

— Вярно е, но хич не ми пука за всички ония скапаняци. Нека сами се погрижат за себе си. Така им се пада, като не ме канят на сватбите си.

— Какво?!

— А, нищо, нищо.

Шон направо подскачаше от крак на крак.

— Мамо, длъжни сме да се бием с тях!

— Я ги виж хората! — сряза го Леля Ог. — Вла-чат се като пребити кучета, подгизнали са знаят какво става! Туй не ти е армия!

— Мамо, мамо, мамо!

— Какво има пък сега?

— Ще ги надъхам, мамо! Тъй се прави, преди войските да влязат в битката! Чел съм книги! Изправяш се пред най-жалката сган, дръпващ им подходяща реч, надъхваш ги и се превръщат в страховита бойна сила!

— Да, като ги гледам, страх ме хваща, истина е.

— Не, ма мамо, те освирепяват!

Леля Ог отново огледа стотината ланкърски поданици. Хич не ги виждаше как ще се сбият с когото и да било.

— Шон, ти сериозно ли си проучил как се правят тия неща?

— Мамо, от пет години събирам всички броеве на „Лъкове и амуниции“ — укори я той.

— Е, опитай, щом се надяваш да успееш. Разтреперан от вълнение, Шон се качи на една маса. Извади меча си със здравата ръка и заудря с него по дъските, докато тълпата се смълча.

И той произнесе вдъхновяващо слово.

Съобщи, че техният крал е бил пленен, а евентуалната им кралица е тръгнала да го спасява. Напомни задълженията им като верноподаници. Изтъкна, че на други хора, които не присъстват, а се крият под леглата си вкъщи, след величавата победа ще им се прииска и те да са били тук, вместо под горепосочените легла… да, де, под леглата, дето ей сега ги спомена. Всъщност дори е по-добре, че са се събрали малцина, защото така ще се падне по-голям процент от славата на оцеляла глава, и, че в идните времена хората ще си спомнят този ден… каква ли дата сме днес… и гордо ще показват белезите си… Е, поне оцелелите гордо показват белезите си и вероятно ще бъдат черпени. Посъветва всички да подражават на ланкърската възвратно-постъпателна лисица, както и да стегнат сухожилията си, но оставяйки ги достатъчно гъвкави, за да движат ръцете и краката си. Всъщност сигурно е по-добре сега да ги поотпуснат, а да ги стегнат подходящо, когато му дойде времето. Натърти, че Ланкър очаква от всеки да изпълни дълга си. И… ъ-ъ… И… хъм… Моля ви… Леля Ог наруши спусналото се мълчание.

— Шон, те май обмислят словото ти. Защо не придружиш господин Магьосника и да му помогнеш с арбалета?

Тя кимна многозначително към стълбата.

Шон се поколеба, но не задълго. Забеляза искриците в очите на майка си.

Когато той излезе, Леля Ог се качи на същата маса.

— Чуйте сега какво е положението. Ако излезете навън, може и да ви се изпречат елфи. Но останете ли, непременно ще ви се изпреча аз. Признавам, елфите са по-страшнички от мен. Ама аз съм упорита.

Тъкачев нерешително вдигна ръка.

— Госпожо Ог…

— Кажи, Тъкачев.

— А по какво трябва да наподобяваме възвратно-постъпателната лисица?

Леля се почеса по ухото.

— Май си спомням. Задните й крака правят тъй, а в същото време предните правят ей тъй.

— Не, не, не! — възрази бакалинът Куорни. — Опашката й прави тъй, а краката — ей тъй.

— Туй не е възвратно-постъпателно движение а само обиколно — скастри го някой. — Ти май я бъркаш с кръглоопашатия оцелот.

Леля кимна.

— Е, значи се разбрахме.

— Чакайте, хич не съм убеден, че…

— Кажи, господин Куорни.

— Ох… Ами…

— Добре, много добре — обобщи Леля, щом зърна върналия се Шон. — Те тъкмо казваха, мойто момче, че словото ти ги е вдъхновило. Страхотно са се надъхали.

— Леле!

— И предполагам, че са готови да те последват чак отвъд портите адови.

Някой вдигна ръка.

— Госпожо Ог, и вие ли ще дойдете с нас?

— Ще се поразходя зад вас.

— О, тъй ли… Тогаз ще стигнем поне до портите адови.

— Изумително — подхвърли Казанунда на Леля, когато тълпата неохотно се запъти към оръжейната.

— Трябва само да знаеш как да подхванеш хората.

— Значи ще тръгнат, накъдето ги поведе някой Ог?

— Не е точно тъй — възрази Леля, — но ако не си търсят белята, ще вървят, накъдето ги следва някой Ог.

Маграт подмина последните дървета и планинската ливада се ширна пред нея.

Истинска вихрушка от облаци се въртеше над Танцьорите или поне над мястото, където стърча доскоро. В мъждукащата светлина успя да различи един-два камъка — проснати на хълма или търкулнати надолу.

А самото възвишение сияеше. И нещо се объркваше с околността. Извиваше се там, където не би трябвало. Разстоянията не бяха наред. Маграт си спомни една гравюра, пъхната вместо отбелязка в стара книга от онези в къщата й. Показваше лицето на стара грозница, но при по-втренчен поглед се откриваше и главата на млада жена — нос се превръщаше в шия, вежда в огърлица. Виждаше се ту единият образ, ту другият. Подобно на всеки друг, Маграт си кривеше очите до пълно оглупяване в желанието си да види и двата наведнъж.

Сега местността пред нея се държеше по абсолютно същия начин. Хълмът едновременно беше и ширнала се заснежена пустош. Ланкър и земята на елфите се мъчеха да заемат едно и също място.

Нахлуващата страна не се справяше особено добре. Ланкър се съпротивляваше.

На границата между двете воюващи земи имаше кръг от шатри, подобно на преден пост върху нападнат вражески бряг. Бяха пъстри и ярки. Всичко у елфите е прекрасно, докато образът не се смени изведнъж и не погледнеш от другата страна…

Нещо се мътеше. Неколцина елфи седяха на конете си, други извеждаха ездитните си животни измежду палатките.

Май се канеха да потеглят.

Кралицата седеше на импровизиран трон в шатрата си. Подпираше единия си лакът на об-легалката, а пръстите поглаждаха замислено уст ните й.

И други елфи седяха в полукръг наоколо, ма кар „седяха“ да не е най-точната дума. Те се изтягаха. Елфите успяваха да се настанят удобно и вър ху опънато въже. Тук имаше повече дантели и кадифе, а по-малко пера, макар това да не означаваше, че в шатрата е събрана аристокрацията. Елфите като че носеха всичко, което им харесваше в момента, защото не се съмняваха, че изглеждат зашеметяващо.[35]

Всички се взираха в Кралицата и отразяваха огледално настроенията й. Повтаряха усмивките й, а когато тя кажеше нещо смешно — според самата нея, — те се засмиваха.

В момента вниманието й беше насочено към Баба Вихронрав.

— Какво става, стара жено?

— Не е лесно, а? — отвърна Баба. — Ама ти си мислеше, че ще е лесно, нали?

— Направила си малко магии, така ли? Нещо се бори срещу нас.

— Няма магии — отрече Баба. — Никакви. Само че твърде дълго ви нямаше. Нещата се променят. Земята вече принадлежи на хората.

— Не е възможно — заяви Кралицата. — Хората вземат. Те орат с желязо. Опустошават земята.

— Някои вършат и туй, права си. А други връщат повече, отколкото са взели. Връщат обич. Пръстта се е просмукала в костите им. Те казват на земята каква е. Затуй са хората. Без тях Ланкър щеше да е само парче почва с малко зелени израстъци, дето нямаше да знаят, че са дървета. Събрани сме се в едно, госпожо — ние и земята. И тя вече не е само земя, ами страна. Досущ като укротен и подкован кон, като дресирано куче. Всеки път, когато хората забиваха плуг в земята или пускаха семе в нея, те я отдалечаваха от вас. Нещата се променят.

Верънс седеше до Кралицата. Зениците му се бяха свили до точици. Слабата замръзнала усмивка го уподобяваше на Ковчежника.

— Аха. Но когато се оженим — изрече Кралицата, — земята ще бъде принудена да ме приеме. Знам как сте си наредили живота. Да бъдеш крал не означава само да носиш корона. Кралят и страната са едно цяло. Кралят и кралицата — също. А аз ще бъда кралица.

Тя се усмихна на Баба. От двете страни на вещицата имаше по един елф. Баба знаеше, че още един стои зад гърба й. Само да шавнеше без разрешение и щеше да умре.

— Но какво ще бъдеш ти, тепърва ми предстои да реша — отрони Кралицата.

Вдигна своята изящно тънка ръка и сви палеца и показалеца в кръг пред очите си.

— А сега насам идва някоя в броня, която не й — по мярка, с меч, който не умее да върти, и брадва която едва успява да отлепи от земята. Защото е много романтично, нали? Как се казва?

— Маграт Чеснова.

— Тя е могъща заклинателка, предполагам?

— Познава билките. Кралицата се разсмя.

— Бих могла да я убия и оттук.

— Да — призна Баба, — но няма да е забавно а? Разковничето е в унижението.

Кралицата кимна.

— Знаеш ли, мислиш почти като елф.

— Скоро ще съмне — вметна Баба. — Ще бъде хубав ден. С ярка светлина.

— Но няма да се съмне навреме. Кралицата се изправи. Озърна се за миг към крал Верънс и се промени. От червена роклята й стана сребриста, събра светлината на факлите като люспи на риба. Косата й се разпусна и придоби друга форма, потъмня до цвета на зряла пшеница. И сякаш лека вълничка плисна по лицето й, преди да изрече:

— Е, какво ще кажеш?

Изглеждаше като Маграт. Или както Маграт си мечтаеше да изглежда, а може би такава я виждаше Верънс. Баба кимна. Като майсторка на безцеремонното гаднеене тутакси разпозна равна на себе си в Кралицата.

— Значи такава ще й се представиш.

— Непременно. Но накрая. Недей да я съжаляваш. Тя просто ще умре. А ти искаш ли да видиш каква можеше да бъдеш?

— Не.

— Толкова е лесно. Има и други времена в други светове. Бих могла да ти покажа истинската баба Вихронрав.

— Не.

— Сигурно е ужасно да знаеш, че нямаш приятели И никой няма да се натъжи, когато умреш, И никога не си докоснала ничие сърце.

— Да.

— Убедена съм, че си мислиш за това… в онези дълги вечери, когато никой не е около теб, но часовникът тиктака, а стаята е студена и тогава ти отваряш кутията, за да прочетеш…

Кралицата махна успокояващо с ръка, когато Баба понечи да се изтръгне от пазачите си.

— Не я убивайте. Тя е много по-забавна жива.

Маграт заби меча в калта и хвана в ръце бойната брадва.

От двете й страни гората сякаш напираше към пътеката. Елфите трябваше да минат оттук. Както изглеждаше, бяха стотици, а пък имаше една-единствена Маграт Чеснова.

Тя знаеше, че хората са измислили героичното съотношение на силите. Песните, баладите, сказанията и поемите просто гъмжаха от истории как сам човек се изправя срещу огромен брой врагове и ги побеждава.

Но сега започваше да проумява същината на проблема — наричаха ги песни, балади, сказания и поеми именно защото, направо казано, бяха далеч от истината.

Като се замислеше, не успяваше да си припомни дори един подобен случай, съхранен в историята.

В гората наблизо един елф вдигна лъка си, опъна тетивата и се прицели старателно.

Зад него изпращя съчка и той се обърна. Ковчежникът засия насреща му.

— Йо-хо-хо, вехто панталонче, протече ми човката.

Елфът завъртя лъка към него.

Два крака с хватателни пръсти се спуснаха о листака, сграбчиха го за раменете и се свиха рязко нагоре. Главата на елфа срещна с трясък дебел клон.

— Ууук.

— Все напред!

От другата страна на пътеката още един елф се прицели. И в този миг светът му се изплъзна.

Ето какво е съзнанието на елфите:

Има ги нормалните пет сетива, но всички са подчинени на шестото. В Света на Диска не са измислили отделна дума за тази сила, защото е прекалено слаба и на нея се натъкват само по-наблюдателните ковачи, като я наричат Любовта на желязото. И морските щурмани биха могли да я открият, само че е далеч по-сигурно да определят посоките по постоянното магическо поле на Диска. Все пак пчелите я усещат, но нали те усещат всичко? Гълъбите се ориентират по нея. И навсякъде из мултивселената елфите я използват, за да знаят точно къде се намират.

На хората очевидно им е трудно вечно да се мотаят в неудобната география. Хората винаги са леко залутани. Това им е основно свойство. И то обяснява почти всичко за тях.

Елфите никога не се лутат. Това им е основно свойство. И то обяснява почти всичко за тях.

Елфите винаги заемат абсолютно определено място. Потоците от сребриста сила смътно очертават околността. Различните твари също излъчват по малко от тази сила и така се открояват. Мускулите им преливат от силата, тя жужи в съзнанията им. И онези, които я опознаят, могат дори четат мисли по миниатюрните изменения в потоците.

За елфа светът е нещо, към което трябва да се пресегне, за да го сграбчи. Само да не беше ужасният метал, който засмуква силата и разкривява Вселената, състояща се от потоците й, подобно на тежест върху гумен лист. От метала елфите ослепяват и оглушават, той ги прави по-безпомощни и самотни, отколкото повечето хора изобщо могат да си представят…

Елфът падна възнак.

Пондър Стибънс отпусна върха на меча към земята.

Почти всеки друг би загърбил случката веднага. Но окаяната участ на Пондър бе да търси смисъл в този равнодушен свят.

— Та аз едва го одрасках… — промърмори той на себе си.

— „И я целунах в храстите, когато славейчето…“ Пейте, бе, копелета! Две, три!

Не знаеха къде са, нито къде са били. Не преливаха и от увереност кои са. Ланкърската трупа обаче изпадна в състояние, когато е по-лесно да продължиш, отколкото да спреш. Песните привличаха елфите, но ги и омайваха…

Танцьорите се въртяха и подскачаха по пътеките. Щурееха из усамотени махали и елфите оставяха на мира онези, които изтезаваха в заревото на подпалените къщурки, за да се скупчат към песента…

— „И тра-ла-ла…“ ПРАС! „И тра-ла-ла!…“ Шестте тояги си свършиха работата в пълно съответствие с ритъма на танца.

— Джейсън, къде отиваме?

— Като гледам, слязохме по Хлъзгавата падина и доближаваме града от другата страна — предположи Джейсън, подминавайки със скок Пекарев — Не спирай, Коларов!

— Джейсън, акордеонът се пълни с вода!

— Хич да не ти пука! Те няма да усетят разликата! Пак си го бива за народна музика!

— Джейсън, последния път май си строших тоягата!

— Играй, Калайджийски! Ей, момци… Да изкараме ли „Га брахме граха“? Тъй и тъй сме тука, що да не порепетираме?

— Ей там отпред има някакви — осведоми го Шивачев при следващия подскок. — Зърнах факли.

— Хора… две, три… или елфи?

— Де да знам!

Джейсън се завъртя и отстъпи.

— Ей, нашичкият Джейсън, ти ли си?

Той прихна, когато гласът отекна между мокрите дървета.

— Туй е мойто мамче! Ей го и нашичкия Шон. И… още доста хора! Отървахме се, момци!

— Джейсън… — смънка Коларов.

— К’во има?

— Ами не знам мога ли да спра!

Кралицата прецени отражението си в малкото огледало, прикрепено към пръта на шатрата.

— Защо се гледаш? — попита Баба. — И какво виждаш ти?

— Каквото пожелая — отвърна Кралицата. — Това ти е известно. А сега… Да потегляме към замъка. Вържете й ръцете, но оставете краката й свободни.

Пак заръмя, но около камъните дъждът се превръщаше в лапавица. Водата се стичаше по косата на Маграт и поне временно приглаждаше сплъстените кичури.

Мъгла се кълбеше между дърветата, където се сражаваха лятото и зимата.

Маграт наблюдаваше приготовленията на елфическия кралски двор. Различи фигурата на Верънс, който пристъпяше като кукла на конци. А Баба Вихронрав беше вързана с дълго въже за коня на Кралицата.

Копитата зажвакаха в калта. По хамутите на конете пееха десетки сребърни звънчета.

Елфите в замъка, нощта на видения и сенки бяха само стегнат възел в паметта и. Но дрънченето на тези звънчета сякаш стържеше с пила по зъбите й.

Кралицата спря шествието на няколко крачки от нея.

— А, смелата девойка. Значи си дошла сам-самичка да спасиш годеника си? Колко мило. Някой да я убие.

Един елф пришпори коня си и вдигна меча за удар. Маграт стисна по-здраво бойната брадва.

Някъде зад нея тетива се удари глухо в дърво. Елфът подскочи в седлото. Следващият — също. Стрелата продължи нататък, но кривна над един от повалените Танцьори.

В следващия миг събраната от кол и въже армия на Шон Ог се втурна напред откъм гората. С изключение на Ридкъли, който трескаво опъваше тетивата на арбалета си.

Кралицата не се изненада.

— Само стотина… Какво ще кажеш, Есме Вихронрав? Доблестна последна битка. Прекрасно е нали? Просто обожавам мисленето на хората. Винаги подражават на песните.

— Я слез от тоя кон и ми ела! — кресна Маграт Кралицата й се усмихна.

Шон го почувства. И Ридкъли. И Пондър. Очарованието се разстла над тях.

Елфите се страхуват от желязото, но не е задължително да го доближават.

Не можеш да се сражаваш срещу елфи, защото пред тях си нищожество. И е правилно да си толкова нищожен. А те са прекрасни. Но ти не си. Образно казано, в сравнение с тях ти си онова хлапе, което никой не иска в отбора си и предпочита пред него дори дебелака с вечно запушената ноздра. Ти си онзи, на когото не обясняват правилата, докато не се окаже, че си загубил играта, после пък не ти обясняват и новите правила. Ти си онзи, комуто е добре известно, че интересните неща се случват само на другите. В очарованието на елфите са събрани накуп всички тези изгарящи отвътре преживявания. Не можеш да се биеш с елф. Щом си безполезен, щом си тъп, щом си човек, няма да победиш. Не е предвидено в устройството на Вселената…

Ловците разказват, че понякога се случва животно да излезе от храстите и да си стои в очакване на острото копие…

Маграт успя да вдигне брадвата почти до раменете си, но ръцете й се отпуснаха вяло. Единственото благопристойно състояние на човек пред елф беше срамът. Тя крещя толкова грубо на това прекрасно същество…

Кралицата слезе от коня и прекрачи към нея.

— Не я пипай — обади се Баба.

— Да, ти ми се опълчваш — кимна Кралицата.

— Не разбираш ли, че няма значение? Ще превземем Ланкър без бой. И ти нищо не можеш да сториш. Я погледни тази храбра армийка — стоят като овце. Колко лесно се въодушевяват хората…

Баба заби поглед в ботушите си.

— Няма да властваш, докато съм жива.

— Този път никакви хитрини — отсече Кралицата. — Няма да ти помогне онази глупава дебелана с кесията бонбони.

— И туй забеляза, а? — поклати глава Баба. — Е, Гита го направи за добро, изкуфялата дъртофелница. Имаш ли нещо против да поседна?

— Седни, разбира се — смили се Кралицата. — Все пак вече си стара жена.

Тя кимна на стоящите наоколо елфи. Баба, чиито китки бяха стегнати зад гърба, се отпусна с облекчение на един ръбат камък.

— И туй го има във вещерството — отбеляза тя.

— Не че ти запазва младостта, ама ти удължава старостта. Естествено вие не остарявате — добави.

— Така е наистина.

— Но подозирам, че е възможно да бъдете смалени.

Усмивката на Кралицата не се стопи, затова пък се смръзна. Случва се, когато смеещият се не е особено сигурен какво е чул току-що и не знае какво да каже.

— Ти се набърка в пиеса — продължи Баба. — Досещам се, че не знаеш какво направи. Пиесите и книгите… трябва да ги държиш под око тия гадорийки. Подвеждат. И ще се постарая тъкмо туй да те сполети. — Тя кимна на един елф, покрит със сини шарки и лошо ощавени кожи. — Не е ли тъй Грахов Цвят?

Веждите на Кралицата се събраха.

— Това не е името му.

Баба обърна сияйната си усмивка към нея.

— Ще видим. Напоследък хората се размножиха, повечко от тях живеят в градовете и, кажи-речи, нищичко не знаят за елфите. И имат желязо в главите си.

Закъсняхте.

— Не — възрази Кралицата. — Хората винаги ще имат нужда от нас.

— Не сте им потребни. Е, понякога ви искат. Туй е друго. Ама вие можете да им дадете само злато, дето се изпарява сутринта.

— Някои биха казали, че им стига и злато за една нощ.

— Не стига.

— По-добро е от желязото, плиткоумна бабичко, глупаво дете, което само остаря, но не постигна нищо.

— Не е по-добро. Само е меко и блестящо. Приятно е за гледане, ама е адски безполезно. — Гласът на Баба оставаше спокоен и равен. — Тук обаче е истински свят, госпожо. Ей туй ми се наложи да проумея. И го обитават истински хора. Нямате право да им се месите. И без теб им е тежичко да са хора. Хич не им трябвате и вие, да им се размотавате наоколо с лъскавите си коси, искрящи очи и блестящо злато. Да се промъквате обиколно през живота, да си оставате вечно млади, само да пеете и на нищичко да не се научавате.

— Невинаги си мислила така.

— Беше отдавна. И може да съм дърта, госпожо, ама не съм изкуфяла. Ти не си никаква богиня. Не че имам нещо против боговете и богините, стига да си знаят мястото. Само че трябва да са такива, каквито ние си ги измислим. И когато вече не са ни потребни, ще си ги разпарчетосваме, та да ползваме частите, ясно? И ако елфите са далеч, далеч оттук в приказната страна… Е, може би хората имат нужда и от тях, за да преживеят времето на желязото. Но няма да търпя елфи тук. Карате ни да жадуваме каквото не можем да имаме, а онуй, което ни давате, нищо не струва, обаче вземате всичко. Остават ни само студеният хълм, празнотата и смехът на елфите. — Вещицата си пое дъх. — Тъй че грабвайте си дупетата под мишница и да ви няма!

— Накарай ни да си отидем, бабичко.

— Тъкмо туй очаквах да ми речеш.

— Ние не искаме целия свят. Ще се задоволим и с това малко кралство. Ще го вземем, ако ще и да не ни иска.

— Само през трупа ми, госпожо.

— Щом това е задължителното условие… Кралицата удари мислено като котка. Баба Вихронрав се отметна назад за миг.

— Госпожо…

— Слушам те.

— Няма правила, нали?

— Правила? Какво означава тази дума? — учуди се Кралицата.

— Тъй си и мислех… — поклати глава Баба.

— Гита Ог!

Леля си наложи да завърти главата си към нея — Кажи, Есме.

— Мойта кутия. Знаеш я. Ти ще се сетиш какво да правиш.

Баба Вихронрав се усмихна. И главата на Кралицата се изви рязко, сякаш някой я зашлеви.

— Научила си се, значи…

— О, да. Знаеш, че никога не пристъпих в твоя кръг. Виждах накъде ще ме поведе. Затуй бях принудена да се уча сама. През целия си живот. По трудния начин. Труден е, ама не колкото лесния. Учех се — от троловете, от джуджетата, от хората. Дори от камъчетата.

Кралицата заговори по-тихо.

— Няма да бъдеш убита. Обещавам ти. Ще те оставя жива, за да бълнуваш и да се лигавиш, да мърсуваш в дрехите си и да се влачиш от праг на праг, та да ти подхвърлят огризки. И всички ще те сочат: „Ето я лудата бабичка.“

— И сега го казват — вметна Баба. — Когато си мислят, че не ги чувам.

— Но вътре ще запазя — продължи Кралицата, без да я слуша — мъничка частица от теб, за да гледа през очите ти и да знае в какво се е превърнала. И не ще има кой да ти помогне. — Кралицата пристъпи по-наблизо и очите й се свиха до точици от омраза. — Никакво милосърдие към лудата бабичка. Не можеш да си представиш какво ще почнеш да ядеш, за да оцелееш. А ние ще бъдем винаги с теб в главата ти, за да ти напомняме. Ти можеше да бъдеш велика, можеше да постигнеш какво ли не. И ти ще знаеш това, ще се молиш през дългата тъмна нощ за мълчанието на елфите.

Кралицата изобщо не очакваше, че ръката на Баба ще се стрелне, изтръсквайки парчета от въжето, и ще я цапардоса през лицето.

— С туй ли ще ме плашиш, а? Мен, която остарявам?

Ръката на Кралицата бавно се вдигна да докосне синкавия отпечатък на бузата й. Другите елфи опънаха лъковете си и очакваха заповедта.

— Вървете си — натърти Баба. — Ти се смяташ за нещо като богиня, госпожо, ама нищичко не си разбрала. Каквото не умира, не може да живее. Каквото не живее, не може да се промени. Каквото не се променя, не може да се поучи. И най-мъничката твар, дето умира в тревата, знае повече от теб. Права си. Вече съм по-стара. Живяла си по-дълго от мен, ама аз съм по-стара от теб. И по-добра. Е, туй не е много трудно, госпожо.

Кралицата удари диво. Отразената сила на мисления замах събори Леля Ог на колене. А Баба Вихронрав примига.

— Бива си те — изграчи тя. — Но още стоя и не коленича. И още имам сила…

Един елф се свлече на земята. Този път Кралицата се олюля.

— О, нямам време за това — изфуча тя и щракна с пръсти.

Почака и се огледа към своите елфи.

— Не могат да стрелят — осведоми я Баба. — Пък и ти не би искала, нали? Твърде простичък край!

— Не е възможно да им попречиш! Нямаш такава сила!

— Искаш ли да научиш каква сила имам, госпожо? Тук, на тревата на Ланкър?

Тя пристъпи напред и от мощта й въздухът запращя. Кралицата беше принудена да отстъпи.

— На собствената ми земя? — изрече Баба. Пак й удари шамар, едва ли не гальовно.

— Какво става, а? — попита Баба. — Нима не можеш да ми се опълчиш? Къде е сега твойта сила, госпожо? Хайде, събери силата си, госпожо!

— Ах, ти, глупава дъртофелнице!

Усетиха го всички живи твари на два километра околовръст. Малки животинки умряха. Птици падаха от небето. И елфи, и хора се строполиха на земята, стиснали с длани главите си.

А в градината на Баба Вихронрав пчелите излетяха от кошерите.

Струяха като прегрята пара, сблъскваха се. Боботещото жужене на търтеите се смесваше с трескавото бръмчене на пчелите-работнички.

Но още по-силно се чуваше пронизителният звук, издаван от цариците.

Роевете се издигнаха в спирала над поляната, обиколиха я веднъж и полетяха. С тях се сливаха други, изскочили от първобитни кошери в задни дворове, от хралупи в дърветата. Небето почерня.

След малко в грамадния облак пролича някакъв ред. Отстрани търтеите тътнеха като бомбардировачи. Хилядите телца на работничките образуваха конус. А на върха му бяха стотината царици.

Полята притихнаха, когато роят на роевете прелетя като стрела над тях.

Цветята стърчаха самотни. Нектарът се стичаше неизпит.

Пчелите се устремиха към Танцьорите.

Баба Вихронрав падна на колене стиснала главата си.

— Не…

— О, да — възрази Кралицата.

Есме Вихронрав вдигна ръце. Пръстите й се сгърчиха от усилие и болка.

Маграт откри, че може да движи очите си. Останалата част от нея се чувстваше слаба и безполезна въпреки плетената броня и нагръдника. Значи това беше краят. Хилядолетният призрак на кралица Инци й се смееше. Тя не би се предала. А Маграт не се различаваше по нищо от десетките превзети, сковано пристъпящи женички, които само са се размотавали в дългите си рокли и са осигурявали продължението на кралската династия…

От небето се изсипа пчелен облак.

Баба Вихронрав се обърна към Маграт, която чу ясно гласа в главата си.

— Е, искаш ли да си кралица? И Маграт се освободи.

Усети как немощта изчезна, а от шлема на главата й сякаш се надигна неподправеният дух на Инци.

Още пчели се спускаха и покриваха свитото тяло на старата вещица.

Кралицата се обърна и усмивката й замръзна, щом видя как Маграт се изпъчи, закрачи към нея и без да се замисли, вдигна брадвата и я стовари в широка дъга.

Кралицата се оказа по-пъргава. Пръстите й се вкопчиха в китката на Маграт.

— О, тъй ли? — ухили се тя в лицето й. — Нима? Завъртя и брадвата падна от ръката на Маграт.

— И ти си искала да бъдеш вещица! Пчелите се стелеха като кафява мъгла и скриваха елфите — бяха твърде малка цел за стрелите, не се поддаваха на очарование, затова пък ги изпълваше решимост да убиват.

Маграт усети как костите в китката й застъргаха.

— Със старата вещица е свършено — сподели Кралицата, принуждавайки Маграт да се превие. — Няма да твърдя, че нищо не умееше. Но не беше достатъчно добра. Ти пък изобщо не ставаш за нищо.

Бавно и неумолимо навеждаше лицето й към земята.

— Защо ти не опиташ с някоя магия? — подхвърли Кралицата.

Маграт я ритна. Желязото срещна с пращене коляното на Кралицата, която изкуцука назад. Маграт се метна към нея, сграбчи я през кръста и я повали на тревата.

Изуми се, че е толкова лека. И Маграт беше кльощава, но Кралицата май изобщо не тежеше в ръцете й.

— Я гледай — надвеси се над лицето й, — че ти си била едното нищо. Всичко е в съзнанието, нали? Без очарованието ти си… …почти триъгълно лице, мъничка устица, дребен нос, но очите бяха по-големи от човешките и сега се вторачиха в Маграт с вцепенен ужас.

— Желязо… — прошепна Кралицата. Пръстите й се впиха в мишниците на Маграт, но в тях нямаше сила. Силата на елфите е в способността им да убеждават другите, че са слаби.

Маграт долови как Кралицата отчаяно напира към съзнанието й, но не успява. Шлемът… …бе паднал в калта на няколко стъпки от тях.

Имаше време само да си помисли, че по-добре да не се бе сещала, когато Кралицата нападна отново, избухвайки в колебанието й като свръхнова звезда.

Маграт беше нищо. Тя нямаше никакво значение. Беше толкова нищожна и маловажна, че дори някоя абсолютно нищожна и неимоверно маловажна твар не би я удостоила с презрението си. Като посегна на Кралицата, несъмнено заслужи да прекара цяла вечност в мъки. Не можеше да владее тялото си. И не заслужаваше. Тя не заслужаваше нищо.

Пренебрежението я биеше като градушка и разкъсваше духовната й цялост на парченца.

Никога за нищо няма да е годна. Никога няма да е красива, умна или силна. Изобщо няма да бъде нещо.

Самочувствие ли? На какво отгоре?

Успяваше да види само очите на Кралицата. И единственото й желание беше да пропадне в тях…

Отмиването на всичко от главата на Маграт Чеснова продължаваше с несекващ грохот, разпарцалосваше все нови слоеве от душата й… …докато не оголи ядрото.

Тя сви пръстите си в юмрук и го стовари между очите на Кралицата.

Настъпи миг на гибелно объркване, преди Кралицата да изпищи, и Маграт се възползва от него за повторен удар.

Не може в кошера да има повече от една царица. Муш! Гриз!

Двете се претърколиха в калта. Маграт не обърна внимание на пробождащата болка в крака си. Не забелязваше и шума наоколо, обаче напипа бойната брадва, когато цопнаха в тинеста локва. Кралицата впиваше пръсти в нея, но отново нямаше сили и Маграт успя да се надигне на колене вдигна брадвата… …и чак тогава се заслуша.

Тишината се сгъстяваше над елфите на кралицата и набързо стъкмената армия на Шон Ог, а очарованието избледняваше.

Пред залязващата луна се очертаваше някаква фигура.

И ветрецът носеше миризмата й.

Дъх на клетки за лъвове и гниещи листа.

— Той се върна — промълви Леля.

Озърна се — с грейнало лице Ридкъли вдигаше арбалета към рамото си.

— Я го свали туй!

— Само погледнете какви рога…

— Свали го, казах!

— Но…

— Стрелата просто ще мине през него. Не виждаш ли дърветата зад тялото му? Всъщност той не е тук. Не може да мине през оня праг. Но пък може да изпрати мислите си.

— Аз обаче надушвам…

— Ако беше тук, отдавна да сме се натръшкали.

Елфите се отдръпваха, за да мине Кралят. Задните му крайници не бяха приспособени за ходене на два крака. Коленете се сгъваха в обратната посока, пък и копитата бяха възголемички.

Не погледна никого, а бавно доближи повалената Кралица. Маграт стана и несигурно залюля брадвата в ръцете си.

Кралицата скочи и вдигна ръце, устните й се отвориха за първите думи от някакво проклятие…

Кралят протегна ръка към нея и изрече нещо.

Само Маграт го чу.

Май беше за среща под лунните лъчи, както обясняваше по-късно.

И те се събудиха.

Слънцето се бе издигнало високо над Ръба. Хората се изправяха и се споглеждаха.

Никъде не се мяркаше елф.

Леля Ог първа си възвърна дар-словото. Общо взето, вещиците винаги се приспособяват към това, което го има, вместо да се вкопчват упорито в онова, което би трябвало да го има.

Озърна се към възвишението.

— Първата ни работа, ама първата, е да побием пак камъните.

— Втората — поправи я Маграт.

И двете сведоха поглед към неподвижното тяло на Баба Вихронрав. Няколко отплеснали се от роевете си пчели кръжаха омърлушено в тревата около главата й.

Леля намигна на Маграт.

— Добре го даваш, момиче. Не съм вярвала, че си толкоз жилава, та да преживееш такъв тормоз. Аз направо щях да си изпусна мехура.

— Имах опит — мрачно отвърна Маграт. Леля Ог поизви вежди, но си замълча. Побутна Баба Вихронрав с върха на ботуша си.

— Събуди се, Есме. Браво на теб. Победихме.

— Есме?

Ридкъли коленичи тромаво и хвана едната й ръка.

— Май се е изцедила докрай — задърдори Леля. — Освободи Маграт, пък и преди туй…

Ридкъли вдигна глава.

— Тя е мъртва.

Подпъхна двете си ръце под тялото и се изправи непохватно.

— А, няма да ни скрои такъв номер — отрече Леля, но с гласа на човек, който кара по инерция защото мозъкът му се е изключил.

— Тя не диша и не напипах пулс — сопна се магьосникът.

— Сигурно почива.

— О, да…

Високо в синьото небе кръжаха пчели.

Пондър и Библиотекарят помогнаха във влаченето на камъните нагоре по склона, като понякога използваха Ковчежника вместо лост. Той отново бе навлязъл във фазата на вдървяване.

Пондър забеляза колко необикновено твърди са камъните и личеше, че в прастари времена са се топили и охлаждали.

Джейсън Ог го завари дълбоко умислен пред един камък. Пондър държеше пирон на връвчица. Но вместо да виси, пиронът опъваше връвчицата почти водоравно, сякаш отчаяно се стремеше към камъка. Връвчицата бръмчеше. Пондър зяпаше като хипнотизиран.

Джейсън се поколеба. Рядко срещаше магьосници и изобщо не знаеше как човек трябва да се отнася с тях. Чу магьосника да мърмори:

— Засмуква го. Но защо го засмуква! Ковачът не се обади. Пондър продължи:

— Може би освен желязото има и… желязо, което обича желязото? Или мъжко желязо и женско желязо? Или просто желязо и кралско желязо? Някакво желязо, което съдържа нещо друго? Едно желязо, което създава тежест в света, и друго, което се търкаля надолу по гумения лист?

Ковчежникът и Библиотекарят дойдоха при него. Взряха се в шаващия пирон.

— По дяволите! — избълва Пондър и пусна връвчицата.

Пиронът издрънча и прилепна към камъка.

Пондър се обърна към другите с измъчената гримаса на човек, комуто предстои да разглоби цялата огромна тракаща машинария на Вселената, но разполага само с кламер.

— Как я караш, господин Слънчо? — подвикна Ковчежникът.

Чувстваше се горе-долу бодър на чист въздух и без крясъци наблизо.

— Скали! Защо ли си губя времето с някакви каменни буци? Кога са разкрили нещо някому? Да ви призная, господине, понякога си мисля, че някъде там има неогледен океан от истина, а аз само си седя на брега и си играя с… с камъчета.

Той ритна побития камък.

— Но някой ден ще измислим как да преплуваме този океан. — Пондър въздъхна. — Да вървим. Май е време да се върнем в замъка.

Библиотекарят ги погледа, докато не догониха уморените мъже, които се влачеха през долината. После дръпна пирона няколко пъти. Наблюдаваше как литва обратно към камъка.

— Ууук.

Той се взря в очите на Джейсън Ог. И го изненада, като намигна.

Понякога, ако наистина разглеждаш внимателно камъчетата, можеш да научиш нещо за океана.

Часовникът тиктакаше.

В къщата на Баба Вихронрав тегнеше мразовита мрачна утрин, когато Леля Ог отвори кутията.

Всеки в Ланкър знаеше за тайнствената кутия на Есме Вихронрав. Според различните слухове вътре имало книга със заклинания, малка лична Вселена, пенкилер за всички болежки, нотариални актове за изчезнали земи или няколко тона злато, което вече беше изсилване, защото кутията едва надвишаваше една педя на дължина. Дори Леля Ог само бе чувала за завещанието.

Изпита леко разочарование, но не и изненада, след като откри два големи плика, снопче писма и няколко обичайни дреболии на дъното.

Извади книжата. Първият плик бе адресиран до нея: „За Гитъ Огъ. Прочити туй ВЕДНАГЪ.“ Вторият плик беше по-малък и надписът гласеше: „Завещание на Есмерелда Вихронрав, умрела на летния празник“.

Писмата бяха вързани с шнурче. Бяха много стари. Парченца жълтеникава хартия паднаха от краищата им, когато Маграт ги взе.

— Всички са за нея.

— Нищо странно — отвърна Леля. — Всеки може да получава писма.

— А тези дреболии на дъното приличат на камъчета. — Маграт взе едно. — В това има от онези дребни вкаменелости, увити на спирала. А пък това… май е червеникавият камък, от който са направени и Танцьорите. Ето, една игла за шиене се е лепнала за него. Странно…

— Есме винаги се е заглеждала в дреболиите. Все се опитваше да стигне до същината.

Двете млъкнаха замалко, тишината се спусна около тях и запълни кухнята, а тихото тиктакане на часовника я режеше полека на късчета.

— Не съм си и помисляла, че ще правим това — подхвана Маграт след малко. — Не съм очаквала да четем завещанието й. Представях си, че ще продължава вечно в същия дух.

— Да, ама гледай какво стана. Времето е голям гадняр, все ни прецаква.

— Лельо…

— Кажи, миличка.

— Не разбирам. Тя ти беше приятелка, но не ми изглеждаш… ами… разстроена.

— Е, погребала съм неколцина съпрузи и едно-две дечица. Свиква се. Пък и дори да не е отишла в по-добър свят от тоя, тутакси ще се запретне да го оправи.

— Лельо…

— Кажи, миличка.

— А ти знаеше ли за писмото?

— Кое писмо?

— Писмото до Верънс.

— Нищичко не знам за никакво писмо до Верънс.

— Трябва да го е получил седмици преди да се върнем. Сигурно го е изпратила дори преди да се отбием в Анкх-Морпорк.

Доколкото Маграт можеше да прецени, Леля Ог изглеждаше искрено озадачена.

— Ох, да му се не знае… Ей за това писмо ти говоря.

Извади го изпод нагръдника на бронята.

Леля Ог се зачете.

„Драго величество, с туй те известявам, че Маграт Чесновъ ще да се прибере в Ланкър по някое време около Вторника на ракиения казан. Вер-но, тя си е Мокра кокошкъ, ама е чистницъ, пък и зъбите й са здрави. Ако още ти е текнало да си я земеш за жена, почвай да уреждаш работата без много-много да се бавиш. Щото речеш ли да й искаш ръката и тям подобни, има да те разиграва безкрай. Нема друга като Маграт, дето тъй да си пречи самичка. Хич не знае какво й се ще. Пък ти си Крал и можеш да правиш каквото ти щукне. Подреди й живота, преди да я прихване нещо.

PS. Дочух разни приказки, че и вещиците щели да плащат данъци, ама никой крал в Ланкър не е опитвал тоя номер от години, ти също се поучи от примера им. Твоя в добро здраве (засега). ПРИЯТЕЛКА (Г-ЖА).“

Тиктакането бродираше одеялото на мълчанието.

Леля Ог се обърна да погледне стрелките.

— Тя е уредила всичко! — възмути се Маграт. — Знаеш го какъв е Верънс. Тоест… Тя всъщност не се е постарала да прикрие от кого е писмото, нали? А когато се върнах, всичко беше готово…

— Ти какво щеше да направиш, ако не беше готово? — попита Леля Ог.

Маграт се стъписа за миг.

— Ами щях… Е, ако той ми беше… Аз бих…

— Пак щеше да се омъжваш днес, нали? — пожела да се увери Леля, но някак разсеяно, сякаш мислеше за друго.

— Е, зависи от…

— Нали туй искаше?

— Да, разбира се, обаче…

— Значи всичко е наред — промълви Леля с гласа си за недорасли дечица, както го определяше Маграт.

— Но тя ме изтика настрана от всичко, затвори ме в замъка и аз така се вбесих, че… — …че се изрепчи на Кралицата. И дори я хвана за гушата. Така те искам. Предишната Маграт нямаше да стори туй, нали? Есме винаги гледаше в същината. Я бъди добро момиче — отвори задната врата и погледни дървата за огрев.

— Но аз я мразех с цялата си душа, а сега тя е мъртва!

— Да, миличка. Направи туй за Леля — кажи ми колко са дървата.

Маграт отвори уста да изрече „Впрочем аз съм почти кралица“, но се отказа. Сговорчиво отвори вратата и погледна дървата.

— Доста са — съобщи, след като си издуха носа. — Май наскоро са цепени още.

— И вчера е навила часовника — промърмори Леля. — И кутийката с чая е пълна до половината, вече проверих.

— Е, и?

— Не е била сигурна. Хъм…

Леля отвори предназначения за нея плик. Беше по-плосък от онзи със завещанието и в него имаше едно-единствено картонче. Щом прочете думите, тя го пусна на масата.

— Да вървим, че няма много време!

— Какво ти става?

— Вземи захарницата!

Леля отвори вратата с трясък и хукна към метлата си.

— Хайде, де!

Маграт погледна картончето. Почеркът й беше познат. Бе виждала думите няколко пъти, когато навестяваше ненадейно Баба Вихронрав.

„НИ СЪМ УМРЕЛА.“

— Стой! Кой идва?

— А бе, Шон, ти защо стърчиш на стража с тая ръка в превръзка?

— Дългът ме зове, мамо.

— Добре. Веднага ни пусни да влезем.

— Приятел или враг си, мамо?

— Шон, нали с мен е нашта почти кралица Маграт?

— Да, ама ти трябва да…

— Веднага, казах!

— Стига, ма мамо-о…

Маграт се стараеше да не изостане от Леля, която подтичваше пъргаво през замъка.

— Магьосникът е прав. Разбери, че тя е мъртва. Не те коря, че се надяваш, но аз мога да позная кога някой е умрял.

— Не можеш. Помня как преди години дотича в къщата ми разревана и се оказа, че тя само се отнесла в Заемане. Май оттогаз започна да използва картончето.

— Но…

— Не е била сигурна какво ще се случи — добави Леля. — Туй ми е предостатъчно.

— Лельо…

— Няма как да знаеш, докато не провериш — обяви Леля Ог собствения си Принцип на неопределеността.

И срита вратата към Голямата зала.

— А бе, какво е всичкото туй? Ридкъли скочи смутен от креслото.

— Е, стори ми се, че не е редно да я оставим тук сама…

— Леле-мале — въздъхна Леля, щом обхвана с поглед мрачната картинка. — Свещи и лилии. Хващам се на бас, че сам си ги брал в градината. И сте я затворили между стени! — Ами…

— И никому не е хрумнало да остави отворен поне един скапан прозорец! Не ги ли чувате?

Леля се огледа трескаво и награби сребърен свещник.

— Не! — изтръгна го от ръката й Маграт. — Впрочем… — вметна тя и замахна — …това тук… — прицели се — …почти е моят замък.

Свещникът се превъртя във въздуха и се заби точно по средата на огромен прозорец с цветни стъкла.

Ярки слънчеви лъчи плиснаха към масата и движението им беше ясно различимо в бавното магическо поле на Диска. А с тях като топчета по улей нахлуха пчелите.

Роят накаца по главата на вещицата и образува една доста опасна перука.

— Вие какво сте… — започна Ридкъли.

— Тя ще се перчи седмици наред — прекъсна го Леля. — Досега никой не го е правил с пчели. Защото съзнанието им е навсякъде, схващаш ли? А не в една пчела. То е в целия рой.

— Но какво…

Пръстите на Баба Вихронрав трепнаха. После и клепачите.

Тя се надигна много бавно и седна. Трудничко спря погледа си върху Маграт и Леля Ог.

— Изззкам букет цветя, казззан мед и някого ззза жилене.

— Есме, донесох ти захарницата — побърза да съобщи Леля.

Баба впи гладен поглед в съдчето, но след миг се озърна към пчелите, които отлитаха от главата й подобно на изтребители от улучен самолетоносач.

— Зззложи малко вода и изззипи взззичко на мазззата, ззза да зззи хапнат. — Опари всички с победоносен поглед, когато Леля Ог се разтърча за да изпълни молбата й. — Направих го ззз пчели! Никой не може да го направи ззз пчели! Накрая умът ми щеше да зззе разззхвърчи във взззички позззоки! Трябва много да те бива, ззза да го направиш ззз пчели!

Леля Ог плисна забъркания набързо сироп върху масата. Роят се спусна върху лепкавата течност.

— Ама ти жива ли си? — успя да изграчи Рид-къли.

— Ей туй е полззата от универззитетззкото образзование — отбеляза Баба, която си разтриваше изтръпналите ръце. — Ззтига да поприказзваш пет минути и те ззе доззещат, че ззи жива.

Леля Ог й подаде чаша вода, която обаче увисна за миг във въздуха и се счупи на пода, защото Баба се опита да я хване с петия си крак.

— Иззвинявай.

— Знаех си аз, че не си била сигурна! — натърти Леля.

— Зигурна ли? Разбира зе, че бях зигурна! Изобщо не зъм зе зъмнявала нито за миг.

Маграт си спомни за завещанието.

— Ама нито за един миг ли?

Баба Вихронрав се смути достатъчно, за да отбегне погледа й. Потри ръце и попита:

— Е, какво стана тук, докато се бях отнесла?

— Ами — започна Леля — Маграт се опълчи на…

— О, туй си го знаех. Направихте ли сватбата?

— Сватбата ли?! Другите се спогледаха.

— Не сме, разбира се! — отсече Маграт. — Брат Пердоре от Скитниците от Деветия ден щеше да ни ожени, но елфите го удариха лошо, пък и хората сега са…

— Я да не си измисляме оправдания — рязко изрече Баба. — Пък и един старши магьосник може да проведе церемонията като едното нищо, нали?

— Аз… аз… предполагам, че е така — смънка Ридкъли, който малко изоставаше от ритъма на световните събития.

— Добре. Щото магьосникът е жрец, ама без бог и без потни длани — заяви Баба.

— Но половината гости се разбягаха! — възрази Маграт.

— Ще съберем нови.

— Госпожа Скорбик изобщо няма да приготви навреме новото сватбено угощение!

— Ще се наложи да й наредиш — обясни Баба.

— И шаферките ги няма!

— Ще минем някак и без тях.

— Нямам сватбена премяна!

— Ха, че туй по теб какво е?

Маграт огледа изцапаната плетена броня, засъхналата кал по кования нагръдник и няколкото влажни парцалчета бяла коприна, увиснали по раменете й като продрано наметало.

— На мен ми се вижда подходящо — отсъди Баба. — А Леля ще ти помогне с прическата.

Маграт инстинктивно посегна към главата си, свали крилатия шлем и приглади косата си. Съчки и папратови клонки се бяха оплели сред кичурите и, готови да счупят зъбите на всеки гребен. Косата й поначало нямаше никакъв вид и в най-добрите моменти, а сега направо беше лястовиче гнездо.

— Мисля, че няма да я пипам — реши Маграт. Баба кимна с одобрение.

— Тъй те искам. Не е важно какво имаш, а как го имаш. Е, май сме горе-долу готови.

Леля обаче се наведе към ухото й и зашепна.

— Какво?! Да, бе… Къде е младоженецът?

— Малко е сащисан — обясни Маграт. — Не знае какво го е сполетяло.

— Нищо чудно — поклати глава Леля — след такава ергенска вечер…

Наложи се да преодолеят известни затруднения.

— Имаме нужда от шафер.

— Ууук.

— Да, но все пак си наметни някаква дреха.

Готвачката госпожа Скорбик скръсти огромните си розови ръце.

— Не може да стане — отсече тя.

— Мислех си само за салата, огретен и някакви по-леки… — умолително подхвана Маграт.

Обраслата брадичка на готвачката се вирна напред непреклонно.

— Ония елфи са обърнали кухнята с главата надолу. Не знам колко дни ще оправям тук. Пък и всекиму е известно, че суровият зарзават е вреден. Не ща и да чувам за разни яйчени измишльотини на фурна.

Погледът на Маграт направо просеше помощта на Леля Ог. Баба Вихронрав бе отишла в градината, за да се отърве по-бързичко от желанието да си вре носа в цветята.

— Аз нямам нищо общо — подхвърли Леля. — Не съм си в мойта кухня, миличка.

— Ами да, туй е мойта кухня — сопна се госпожа Скорбик. — Готвачка съм тук от не знам колко си години и ми е ясно кое как се прави. Хич няма да търпя в мойта кухня да ми заповядва някакво си момиченце.

Маграт сведе глава. Леля я потупа по рамото.

— Май вече имаш нужда от туй — подаде й крилатия шлем.

— А кралят си е предоволен от… — не млъкваше госпожа Скорбик.

Нещо щракна. Тя се вторачи в насочения към нея арбалет, после срещна решителния поглед на Маграт.

— Огретен — кротко промълви кралицата на Ланкър, — и то по-бързичко!

Верънс седеше по нощница, опрял глава на дланите си. Не можеше да се каже, че помни нещо от изминалата нощ освен усещането за студ. И май никой не изгаряше от желание да го осведоми за скорошните събития.

Вратата се отвори с леко скърцане. Той вдигна глава.

— Радвам се, че си станал толкоз рано — заговори го Баба Вихронрав. — Дойдох да ти помогна с обличането.

— Прегледах гардероба — сподели Верънс. — Онези… елфи ли са били?… са опустошили всичко. Нямам какво да нося.

Баба огледа стаята, пристъпи към един сандък и го отвори. Звъннаха камбанки, мярнаха се чер-вено-жълти шарки.

— Предполагах, че не си ги изхвърлил — рече му тя. — Не си надебелял, тъй че още са ти по мярка. Я навличай премяната. На Маграт ще й хареса.

— А, не — възпротиви се Верънс. — Решението ми е непоколебимо. Вече съм крал. Ще бъде унизително за Маграт да се омъжи за един шут. Трябва да се държа на равнището на сана си в името на цялото кралство. Пък и имам гордост.

Баба го прониза с толкова нетрепващ поглед, че от неудобство той сгуши глава в раменете си.

— Ами да, имам гордост — смънка все пак. Баба кимна и тръгна към вратата.

— Защо си тръгвате? — изнервено се учуди Верънс.

— Не си тръгвам, ами се каня да залостя вратата.

Имаше и малко произшествие с короната.

Накрая намериха „Протокол и церемонии на кралство Ланкър“ след припряно претърсване в спалнята на Верънс. В книгата правилата за ритуала бяха недвусмислени. Кралят коронова кралицата. Това не е особено трудно за него, ако знае кой край на кралицата за какво служи. А дори най-пострадалият от кръвосмешение идиот улучва най-късно от втория път.

Но Пондър Стибънс долови леко отклонение от ритуала.

Всъщност му се стори, че преди Верънс да положи короната върху главата на младоженката, той се озърна към старата кльощава вещица. Примера му последваха почти всички, включително самата младоженка.

И старата вещица кимна едва забележимо.

Маграт беше коронясана.

Тра-ла-ла и т.н.

Младоженците стояха един до друг и донякъде зашеметено — както си му е редът в този момент — си стискаха ръцете с дългата върволица от гости.

— Убеден съм, че ще бъдете много щастливи…

— Благодаря.

— Ууук!

— Благодаря.

— Прикови го към тезгяха, лорд Фъргюсън, а сиренарите да вървят по дяволите!

— Благодаря.

— Мога ли да целуна булката?

Верънс се стресна, че празното пространство му говори. После погледна надолу.

— Извинете, но вие сте?…

— Визитката ми — поклони се Казанунда. Верънс я прочете и веждите му се качиха на челото.

— Аха. Ъ-хъм. Ъ-ъ… Брей, брей. Значи вторият най-добър, така ли?

— Затова се старая повече — похвали се Казанунда.

Верънс се озърна гузно и се наведе, като почти опря устни до ухото на джуджето.

— Може ли да си поприказваме след минутка-две?

Ланкърската трупа за танца „морис“ се събра отново за пръв път по време на приема. Не им беше лесно да си говорят. Неколцина все още подскачаха разсеяно.

— Добре — подхвана Джейсън, — някой помни ли нещо? Ама наистина.

— Помня как се почна — отвърна кошничарят Шивашки. — Няма как да го забравя. И танците в гората. Но самото Представление…

— Имаше елфи — вметна калайджията Калайджийски.

— Затуй всичко се оплеска — заяви коларят Покриварски. — И голямо викане падна.

— Май се появи и един рогат — сети се Коларов, — дето имаше грамадански…

— Всичко беше малко като насън — прекъсна го Джейсън.

— Ей, Коларов — подхвърли Тъкачев и намигна на останалите, — виждаш ли го оня маймуняк? Щеше нещо да го питаш, нали?

Коларов примига.

— Вярно, бе.

— На твое място нямаше да изпусна такъв златен шанс — насърчи го Тъкачев с весело коварство, каквото тарикатите често проявяват към баламите.

Библиотекарят си бъбреше с Пондър и Ковчежника. Обърна се, когато Коларов го побутна учтиво.

— Значи си ходил в Резена? — попита Коларов простодушно.

Библиотекарят любезно сдържа недоумението си.

— Ууук?

И Коларов се озадачи.

— Нали там си пъхнал фъстъка?

Библиотекарят го изгледа още по-смаяно и завъртя глава.

— Ууук.

— Тъкачев! — провикна се Коларов. — Маймунякът разправя, че не си е пъхал фъстъка там, дето слънцето не свети! Ама ти каза, че тъй е направил! Каза го, нали? — Обърна се към Библиотекаря. — Туй ми разправяше за теб. Ей, Тъкачев, той не го е правил. Знаех си аз, че всичко си объркал. Ама че си глуповат. В Резена открай време не е имало маймуни.

Тишината около тях плъзна в разширяващ се кръг.

Пондър Стибънс затаи дъх.

— Какво чудесно празненство — сподели Ковчежникът с едно кресло. — Как ми се иска да бях тук.

Библиотекарят взе голяма бутилка от масата. Потупа Коларов по рамото. Напълни му догоре една голяма чаша. И го погали по главата.

Пондър си отдъхна и се върна към заниманието си. Бе вързал нож на връвчица и сега го наблюдаваше унило как се върти неспирно…

Същата нощ по пътя към дома си Тъкачев бе отнесен от тайнствен нападател и хвърлен в река Ланкър. Никой не научи причината. Не се набърквай в делата на магьосниците, особено ако са човекоподобни. Те не си поплюват.

И други се прибираха по домовете си.

— Тя ще започне да си въобразява разни щуротии за положението си — предсказа Баба Вихро-нрав.

Двете вещици крачеха полека в ароматния мрак.

— Че тя е кралица. Доста височко положение бих казала — отбеляза Леля Ог. — Почти колкото на вещица.

— Да, но… на човек не бива да му се завърта главата — сподели мнението си Баба. — Вярно, ние сме привилегировани, но се държим скромно и не се пъчим. Никой не може да каже, че не съм била подобаващо скромна през целия си живот.

— Ами да, винаги си била съща свенлива теменужка, все туй разправям — съгласи се Леля. — Тъкмо туй говоря на хората — опре ли до смирение, по-смирена от Есме Вихронрав няма да намерите.

— Винаги си гледам свойта работа…

— Тъй си е, половината време не може и да усети човек, че си наоколо — потвърди Леля.

— Гита, сега аз говоря.

— Извинявай.

Повървяха мълчаливо. Беше топла суха вечер. Птички чуруликаха в клоните.

— Ей, чудно ми е — обади се Леля, — като си помисля, че Маграт вече е омъжена и тям подобни.

— За какви „тям подобни“ говориш?

— Сещаш се, де — омъжена — натърти Леля. — Дадох й полезни съвети. Винаги да облича нещо преди лягане, че да му е по-интересно на мъжа.

— Ти винаги си носиш шапката.

— Вярно.

Леля размахваше наденичка на клечка. Беше убедена привърженичка на снабдяването с безплатна храна.

— Вечерята мина много добре, как мислиш? И Маграт ми се стори лъчезарна.

— Според мен изглеждаше сгорещена и притеснена.

— За младоженка е все същото.

— За другото обаче си права — рече Баба, която вървеше една крачка по-напред. — Хубава вечеря. Досега не съм имала „Избор на вегетарианско меню“. И ми хареса, че на всички дадоха по парченце от сватбената торта в торбичка.

— Редно си е — вметна Леля. — Нали знаеш какво разправят — сложиш ли го под възглавницата си, ще сънуваш бъдещия си съп…

Езикът й се оплете и тя млъкна неловко, което беше забележително събитие в историята на рода Ог.

— Няма нищо — успокои я Баба. — Не се засягам.

— Извинявай, Есме.

— Всичко се случва все някъде. Знам. Знам. Всичко се случва все някъде. Тъй че е все едно в края на краищата.

— Есме, избива те на континунунуумно мислене.

— Тортата е вкусна — промълви Баба, — но… ей сега ми се прииска… ама много ми се ще, Гита… да лапна едно бонбонче.

Последната дума увисна във въздуха като ехо от изстрел.

Леля спря и ръката й по своя воля се шмугна в джоба, където обикновено имаше кесийка с бонбони, по които лепнеха мъхчета. Тя се вторачи в тила на Есме Вихронрав, в стегнатия кок от посивяла коса под широката периферия на шапката.

— Бонбонче ли?

— Предполагам, че вече имаш нова кесийка — подсказа Баба, без да се обърне.

— Есме…

— Имаш да ми кажеш нещо ли, Гита? За кесийките с бонбони например?

Баба Вихронрав още гледаше напред. А Леля Ог си разглеждаше ботушите.

— Нямам, Есме — смънка накрая.

— Да ти кажа право, знаех си, че ще отидеш при Дългуча. Как успя да влезеш?

— С една от ония, особените подкови. Баба кимна.

— Гита, хич не беше задължително да намесваш и него.

— Да, Есме.

— Той е лукав като нея.

— Да, Есме.

— Опитваш се да ме умилостивиш с кротост.

— Да, Есме. Повървяха още малко.

— Какъв беше тоя танц — попита Баба, — дето твоят Джейсън и момците му изиграха, когато се натряскаха?

— Ланкърският танц на тоягите и кофите.

— Туй законно ли е?

— Общо взето, не е редно да го изпълняват пред жени. Иначе си става живо сексуално недоразумение.

— А Маграт май много се изненада, когато ти изрецитира стихотворението на приема.

— Стихотворение ли?

— Да, онуй с ръкомахането.

— А, онуй ли…

— Видях, че Верънс си записваше нещо на салфетката.

Леля отново бръкна в безформените дълбини на дрехите си и извади цяла бутилка шампанско, която наглед нямаше къде да се побере. — Е, видя ми се щастлива, както си стоеше с половинката от скъсана кална рокля и отдолу по плетена броня. Ей, знаеш ли какво чух от нея? — Какво?

— Нали помниш оня стар портрет на кралица Инци? С железните одежди? Дето по колесницата й стърчат само шипове и ножове? Та Маграт била убедена, че… че духът на Инци й помагал. Затуй облякла броня и извършила неща, които иначе не би дръзнала да помисли.

— А стига, бе — нехайно промълви Баба.

— Чуден свят — съгласи се Леля. Пак повървяха смълчани.

— Значи не си й казала, че никога не е имало кралица Инци?

— Не виждах смисъл.

— Старият крал Лули си я е измислил, защото му се искало историята да е по-романтична. Бил е малко чалнат на тая тема. Дори поръчал да изработят бронята.

— Знам. Мъжът на прапрабаба ми я изковал от тенекиено корито и две тенджери.

— Но не си сметнала за нужно да го кажеш на Маграт?

— Не.

Баба кимна.

— Брей, че смешно. Дори когато Маграт се промени напълно, пак си остава същата.

Леля Ог извади дървена лъжица от престилката си. После вдигна шапката си и внимателно свали от главата си паница със сметана, крем-карамел и плодово желе, която бе скътала.

— Хъ… Изобщо не разбирам защо отмъкваш храна — укори я Баба. — Да беше поискала, Верънс Щеше да ти напълни цяла вана с тия сладкиши.

Нали знаеш, че той не може да понася крем-карамел?

— Тъй ми е по-забавно — заинати се Леля. — Заслужавам да се повеселя малко.

Храсталакът затрещя и оттам изскочи еднорогът.

Беше луд. И разярен. Намираше се в свят, където не му беше мястото. И някой неуморно го пришпорваше.

Започна да рови с копита и наведе рога си към тях.

— Опа-а… — Леля изтърва заслужения си десерт. — Хайде, ей там има дърво. Хайде, де!

Баба Вихронрав завъртя глава.

— Не. Тоя път няма да бягам. Тя не можа да ме докопа и сега ще опитва с някакво си животно, а?

— Що не погледнеш колко е голям рогът на тая твар?

— Виждам добре — спокойно отвърна Баба. Еднорогът наведе глава още малко и се втурна напред. Леля Ог стигна до провисналите клони на дървото и подскочи…

Баба Вихронрав скръсти ръце.

— Хайде де, Есме!

— Не. Преди не мислех ясно, но сега е друго. Има някои неща, от които не е нужно да бягам.

Бялото туловище фучеше между дърветата — петстотин килограма мускули, предшествани от трийсетина сантиметра лъскав рог. Зад него оставаха струйки пара.

— Есме!

Времето на кръговете изтичаше. Пък и Баба знаеше защо умът й бе започнал да се разбягва във всички посоки, а от това й олекваше. И вече изобщо не чуваше призрачните мисли на всички останали Есме Вихронрав.

Може би някои живееха в свят, където господстват елфи. Или си мислеха, че живеят щастливо. Баба Вихронрав рядко си пожелаваше нещо, защото това беше лиготия, и все пак изпитваше сянка на съжаление, че никога няма да срещне останалите.

А може би някои щяха да умрат на тази пътека. Каквото и да направиш, милиони твои двойници ще сторят нещо друго. Някои щяха да умрат. Бе доловила предстоящата им гибел… смъртта на други Есме Вихронрав. И не можеше да ги спаси, защото случайността не го позволяваше.

По милиони хълмове тичаше момиче, на милиони хълмове решаваше девойка, на милиони пътеки стоеше жена…

До една различни, до една еднакви.

Единственото, което й беше по силите да стори за тях, беше с все сила да се мъчи да остане каквато е.

Тя рязко изпъна ръка.

И на няколко крачки от нея еднорогът се блъсна в невидима стена. Размаха крака във въздуха, тялото му се сгърчи от болка и се плъзна на гръб към Баба.

— Гита — промълви Баба, докато животното се мъчеше да стане, — свали си чорапите, вържи ги на оглавник и ми го подай полека.

— Есме…

— Какво?

— Не нося чорапи.

— Ами оня хубав чифт в червено и бяло, дето ти го подарих на Прасоколеда? Сама ги изплетох. Знаеш колко мразя плетенето.

— Да, ама тая вечер е топло. Обичам… нали се сещаш, да се проветрявам.

— Толкоз се измъчих, докато изкусуря петите.

— Извинявай, Есме.

— Е, поне бъди добра и изтичай до мойта къща. Донеси всичко, което е в дъното на шкафа.

— Дадено, Есме.

— Но първо се отбий при твоя Джейсън и му кажи да разпали огнището в ковачницата.

Леля Ог се вторачи в борещия се еднорог, който се страхуваше до смърт от Баба, но не можеше да избяга.

— Ох, Есме, нали няма да помолиш нашичкия Джейсън да…

— Изобщо няма да го моля. Не моля и теб. Баба Вихронрав си свали шапката и я запрати в храстите. Без да изпуска от поглед животното, вдигна ръка към стоманеносивия си кок и извади крепящите го фиби.

Косата се разстла на вълни до кръста й, щом Баба тръсна глава.

Леля гледаше омаяна и вцепенена как Баба откъсва един-единствен косъм.

После ръцете й извършиха сложни движения във въздуха — правеше примка от нещо прекалено тънко, за да се вижда. Без да се плаши от размахания насреща й рог, тя нахлузи примката на шията на еднорога и я затегна.

Колкото и да се боричкаше, разхвърляйки буци пръст с неподкованите си копита, еднорогът се изправи.

— Туй няма да го задържи — възрази Леля Ог, плъзгайки се надолу по ствола на дървото.

— Мога да го задържа и с паяжина, Гита Ог. С паяжина. Сега върви да свършиш каквото ти казах.

— Добре, Есме.

Еднорогът отметна глава и изцвили диво.

Половината град чакаше, когато Баба влезе в Ланкър, а зад нея еднорогът напразно се опитваше да запъне копита в земята. Кажеш ли нещо на Леля Ог, казваш го на всички.

Животното подскачаше на неимоверно тънкия си повод, опитваше се да срита непредпазливите, но не успяваше да се изтръгне на свобода.

Джейсън Ог, който още носеше празничните си дрехи, стоеше неспокойно пред отворената врата на ковачницата. Свръхпрегрят въздух изскачаше от комина.

— Господин ковачо — рече му Баба Вихронрав, — имам една работа за теб.

— Ъ-ъ… туй е еднорог, като гледам.

— Позна.

Еднорогът изцвили отново и завъртя червените си луди очи към Джейсън.

— Никой нивгаш не е подковал еднорог — сподели ковачът.

— Значи ти е дошло време да се прославиш още повече — увери го Баба.

Гъмжилото напираше в желанието си да види и чуе, като в същото време се пазеше от копитата. Джейсън се почеса по брадичката с чука.

— Знам ли…

— Я ме чуй, Джейсън Ог. — Баба подръпваше повода, а еднорогът обикаляше в кръг. — Можеш да подковеш всяка твар, която ти доведат. Но си има цена, нали?

Джейсън се озърна панически към Леля. Тя се посмути.

— Нивгаш не ми е споменавала — отрече Баба, която както винаги разчете изражението на Леля по тила й.

Сетне се наведе към Джейсън, едва ли не увиснала на мятащото се животно.

— А цената за умението да подковеш всяка твар, дето някой ще ти я доведе… е да подковаваш всяка твар, дето ти я довеждат. Цената да си най-добрият винаги е… че си принуден да бъдеш най-добрият. И ти я плащаш досущ като мен.

Еднорогът откърти една педя дърво от рамката на вратата.

— Ама желязо… — проточи Джейсън. — И гвоздеи…

— Е, какво има?

— Желязото ще го убие. Прикова ли желязо на тялото му, ще го затрия. А в мойта работа няма убийства. Никога нищо не съм погубил. Цяла нощ се мъчих с оная мравка, ама тя нищичко не усети. Няма да навредя на никоя твар, дето нищо лошо не ми е сторила.

— Гита, ти донесе ли ония неща от шкафа ми?

— Да, Есме.

— Дай ги тук тогаз. А ти, Джейсън, просто раздухай огъня в ковачницата.

— Ама нали ако кова с желязо, ще го…

— Че казах ли нещо за желязо? Рогът изби камък от стената на една стъпка от главата на Джейсън. Той се примири.

— Ама и ти влез, че да го укротяваш. Нивгаш не съм подковавал такъв жребец, без да го държат поне двама мъжаги и някое хлапе.

— Ще прави каквото се иска от него — обеща Баба. — Не може да ми се репчи.

— Тая твар уби стария Скроуп — обади се Леля Ог. — Нямам нищо против подковите да я затрият.

— Засрами се, жено — сгълча я Баба Вихронрав — Туй е животно. Те не убиват. Само ние, по висшите раси, умеем да убиваме. И по туй също се отличаваме от животните. Сега ми дай чувала Тя завлече беснеещия еднорог през отворената двукрила врата и неколцина мъже побързаха да я затворят. Миг по-късно удар с копито проби дупка в дъските.

Ридкъли дотича, метнал на рамо огромния си арбалет.

— Казаха ми, че еднорогът пак се появил! Поредната дъска се нацепи на трески.

— Вътре ли е? Леля кимна.

— Тя го довлече чак от гората.

— Но тая гадост е див звяр! Леля Ог се почеса по носа.

— Е, прав си… но пък тя е подходяща да укротя ва еднорози. Туй няма нищо общо с вещерството.

— За какво говорите?

— Аз пък си мислех — с досада рече Леля, — че всеки знае някои неща за покоряването на еднорозите. Намеквам ти деликатно точно кой може да се справи с еднорог, схвана ли? Тя, нашта Есме винаги успяваше да тича по-бързо от теб. Можеше да изпревари всеки мъж.

Ридкъли се вцепени със зейнала уста.

— А пък аз — продължи Леля — гледах да се спъна в първия корен, дето видя по пътя си. По нявгаш голямо търсене на корени падаше, та по скоричко да тупна на земята.

— Искате да кажете, че след като заминах, тя никога не е…

— Ей, я не ми се размеквай. Бездруго на наште години е все тая какво е било. Изобщо нямаше да й щукне тоя номер, ако ти не се беше изтресъл. — Леля май се подсети за нещо.

— Да си виждал Казанунда наскоро?

— Приветствам те, моя малка розичке — обади се весел и обнадежден глас.

Леля дори не се обърна.

— Много те бива да изскачаш зад гърба на хората.

— Прочут съм с това, госпожо Ог.

В ковачницата настана тишина. После чукът на Джейсън заудря полека.

— Какво правят вътре? — учуди се Ридкъли.

— Не знам, ама оная гадина спря да рита — подхвърли Леля.

— Госпожо Ог, а какво имаше в чувала? — попита Казанунда.

— Каквото тя ми каза да взема. Старият й сребърен сервиз за чай. Семейно наследство. Виждала съм го два пъти и вторият път беше, когато го пъхнах в чувала. Не вярвам някога да го е слагала на масата. Има и каничка за мляко, дето е като смешна крава.

Още хора се събираха пред ковачницата. Тълпата вече запълваше площада.

Ударите на чука заглъхнаха и гласът на Джейсън прозвуча точно зад вратата:

— Ей сега излизаме.

— Ей сега излизат — оповести Леля.

— Какво каза тя?

— Ей сега излизали.

— Ей сега излизат!

Гъмжилото се отдръпна. Вратата се отвори.

Баба изведе еднорога, който крачеше кротко, а под гладката му бяла козина мускулите подскачаха като жаби във врящо олио. Копитата чаткаха по калдъръма. Ридкъли веднага забеляза, че блестят.

Животното вървеше като опитомено до вещицата. Стигнаха до средата на площада. Тя пусна повода и плесна еднорога по хълбока.

Рогатият кон изцвили тихичко и се втурна в галоп по улицата право към гората…

Леля Ог застана безшумно до Баба Вихронрав.

— Сребърни подкови? За нула време ще се похабят.

— И сребърни гвоздеи. Ще изтраят колкото е нужно. А тя никога няма да си го върне, ако ще да го зове хиляда години.

— Да подковеш еднорога — поклати глава Леля. — Само ти можеше да го измислиш, Есме.

— Туй съм правила цял живот — отрони Баба. Еднорогът вече се мяркаше като петънце из полегатите ливади. И изчезна във вечерния мрак. Леля Ог въздъхна и магията се разпръсна.

— Е, туй беше, значи.

— Да.

— Ще ходиш ли на танците в замъка?

— А ти?

— Аз, таквоз… Господин Казанунда ме помоли да му покажа Дългуча. Нали се сещаш — на спокойствие. Сигурно понеже е джудже. Много си падат по разни градежи.

— Направо сме ненаситни — вметна Казанунда.

Баба завъртя очи раздразнено.

— Гита, дръж се, както подобава на годините ти.

— Както подобава ли? Няма проблем — отвърна Леля. — Става трудничко, когато се държа, сякаш съм наполовина по-млада. Пък и ти нищо не ми отговори.

За изненада на Леля, на Ридкъли и може би на самата себе си Баба Вихронрав хвана Архиканцлера подръка.

— Двамата с господин Ридкъли ще се поразходим до моста.

— О, колко мило.

— Гита Ог, ако още се пулиш тъй насреща ми, ще те перна по ухото, да знаеш.

— Извинявай, Есме.

— Тъй бива.

— Сигурно искате да си поприказвате за старото време — предположи Леля.

— Може за старото, а може и за някое друго време.

Еднорогът нахлу в гората и продължи нататък, без да спира.

Река Ланкър бушуваше под тях. Никой не може да прекоси една и съща река два пъти, ако ще и да минава по моста над нея.

Ридкъли пусна камъче. Чу се „пльок“.

— Всичко се нарежда все някъде — промълви Баба Вихронрав. — И твоят млад магьосник го знае, само че го казва с глупави думи. Ще поумнее много, ако се научи да вижда туй, дето е под носа му.

— Той иска да поостане — мрачно сподели Ридкъли и хвърли поредното парченце чакъл в бездната. — Май се е увлякъл по камъните. Не мога да му откажа, нали така? А кралят много се зарадва.

Казва, че другите крале имали шутове, затуй щял да опита около него да се навърта учен човек. Можело пък да е за добро. Баба се засмя.

— А пък младата Диаманда скоро ще стане от леглото и ще се развилнее.

— За какво намекваш?

— О, за нищо. Туй му е особеното на бъдещето. Може да се извърти всякак. И във всичко.

И тя взе камъче. Цопна във водата почти едновременно с хвърленото от Ридкъли и се чу двойно „пльок“.

— Как мислиш — подхвана Ридкъли, — дали… някъде… всичко се е наредило?

— Да. Тук! — Баба се смили, щом видя как се превиха раменете му. — Е, и другаде също.

— Какво?

— Тоест все някъде Муструм Ридкъли се е оженил за Есмерелда Вихронрав и заживели… — Баба изскърца със зъби — …заживели щастливо. Горе-долу. Доколкото е по силите на човек.

— Ти пък откъде знаеш?

— Прихващах по малко от спомените й. Тя ми се стори щастлива. А пък на мен не е лесно да се угоди.

— Как успяваш?

— Старая се да върша свястно всичко, с което се захващам.

— А тя каза ли ти нещо за…

— Нищо не ми е казвала! Изобщо не знае, че ни има и нас! И недей да ме разпитваш! Предостатъчно е да знаем, че всичко се случва все някъде, нали?

Ридкъли се ухили малко измъчено.

— Туй ли е най-доброто, което можеш да ми кажеш?

— По-добро няма. Общо взето.

Къде свършва всичко?[36] В една лятна нощ двойките се разотиват по пътищата си, а между дърветата изсветлява аленеещ сумрак. Дълго след края на празненството в замъка се чуват приглушен смях и звън на камбанки. А откъм хълма — само мълчанието на елфите.

Информация за текста

© 1992 Тери Пратчет

© 2001 Владимир Зарков, превод от английски

Terry Pratchett

Lords and Ladies, 1992

Сканиране, разпознаване и редакция: crecre, 2007

Публикация:

Тери Пратчет

Господари и господарки

Истории от света на Диска

384 с.; 18 см

Изд. Вузев, София, 2001

Полиграфия АД, Пловдив

TERRY PRATCHETT

LORDS AND LADIES

© Terry and Lyn Pratchett 1992

First published by Victor Gollancz Ltd, an imprint of The Orion Publishing Group Ltd, London

Cover Illustration © Josh Kirby via Thomas Schluck GmbH

Свалено от „Моята библиотека“ [http://chitanka.info/text/4385]

Последна редакция: 2007-11-29 20:00:00

1

Вероятно по първата пешка.

2

И боговете са шегаджии като всички останали.

3

Което, казват, било друг свят.

4

Колкото и внимателно да е навит, винаги се размотава през нощта и връзва моторната косачка за велосипедите.

5

Това се случва неизменно навсякъде из мултивселената, дори на вледенени планети, покрити с течен метан. Никой не знае причината, но във всяка случайно подбрана група служители единственият ранобудник по природа неизменно е мениджърът, който винаги оставя кратки укорни бележки (или гравирани хелиеви кристали според конкретните обстоятелства) по бюрата на подчинените си. Всъщност единственото място, където това се случва по-рядко, е светът Зайрикс. И то защото в небето му светят осемнадесет слънца. Там е възможно да станеш рано само веднъж на 1789,6 години. Но дори в тези редки моменти сякаш в отговор на странен вселенски зов дребнави началници пропълзяват в офиса, понесли в пипалата си предварително приготвени малки, укорно резбовани раковини от фримпти.

6

Изучаването на невидимите писмена беше нова дисциплина, възникнала след откритието за двупосочната природа на Библиотечното пространство. Тавмично-математическият апарат на теорията е възсложничък, но се свежда преди всичко до факта, че всяка книга, където и да се намира, въздейства върху всички останали книги. Очевидно е и за непосветения — книгите вдъхновяват написването на книги в бъдещето и цитират книги от миналото. Но Общата теория# на Б-пространството предполага, че в такъв случай съдържанието на още ненаписаните книги може да бъде изведено от съществуващите.

# Има и Специална теория, но никой не се занимава задълбочено с нея, защото е ясно до болка, че тя е въздух под налягане.

7

Преди всичко тъма.

8

Три пъти с директно класиране, веднъж след единадесет часа допълнително надиграване и два пъти поради офейкване на останалите финалисти.

9

Мъжкият танц „морис“ се смята от почитателите му за весело забавление. Изпълняват го в по-особени костюми със звънчета и други шумни принадлежности. Фактът, че обичаят се е запазил от средновековието досега, е още едно печално свидетелство за човешката природа. Бел. прев.

10

Който освен това беше широк специалист в бракониерството, чистач на помийни ями и — донякъде — дърводелец, изповядващ принципа: „А бе, ковни му два-три пирона и ще се крепи.“

11

„Всички излизат“ на приблизителен латински. Бел. прев.

12

Ами случи се горе-долу така… Коларови бяха кротко и почтено семейство от Ланкър. Само че малко се объркваха, опреше ли до избора на имена за децата им. Отначало им се родиха четири дъщери — Надежда, Целомъдра, Разсъдливка и Щедра. В края на краищата прастара традиция повелява да дадеш на момичетата подтикващи към добродетелност имена. После обаче се роди първият им син и някаква заблуда относно традициите ги подтикна да го нарекат Гневен. Последваха го Ревнив, Зверюго и Алчен. Но животът е пълен с обрати, затова Надежда стана депресивна маниачка, Целомъдра се чувстваше чудесно в Анкх-Морпорк като една от жриците на спазарената нежност, Разсъдливка имаше тринадесет рожби, а Щедра се мъчеше да получи цял долар ресто, когато даваше седемдесет пенса. Затова пък момчетата израснаха като приветливи мъже с благ нрав. Зверюго Коларов например се отличаваше с милозливост към разни животинки.

13

Пондър се заблуждаваше по въпроса.

14

Верънс явно имаше някои общи недостатъци с Маграт.

15

И то не особено дълги и тежки.

16

Тук успяха да докажат, че тавмът, смятан доскоро за възможно най-елементарната магическа частица, се състои от резони#, иначе казано — парченца реалност. Получените досега резултати показват, че на свой ред всеки резон е съчетание от поне пет „аромата“, известни като „горен“, „долен“, „страничен“, „сексапилен“ и „ментов“.

# Буквално — „нещица“.

17

Леля Ог винаги го постигаше, само че неволно

18

Както отбелязахме по-рано в нашите летописи за Света на Диска, цели аграрни икономики са били крепени от тежкотоварната мощ на дребни възрастни женици в черни дрехи.

19

Такава е суровата истина. Затова хората се отдръпват почтително при минаването на кралски особи.

20

Жителите на Ланкър не смятат, че географията трябва да бъде претоварена с разни оригинални имена.

21

Троловете са силициева, а не въглеродна форма на живот и не могат да смелят човешко месо. Но винаги се намира някой, който е готов да опита.

22

Ако желаете, вмъкнете тук описание от рода на „топчета, намазани с лютиво до нажежаване къри“.

23

В случая с „Карта на градъ Анкхъ-Морпоркъ от алфата омегата“ това е „Слънчева обител за болни дракони“ на Морфичната улица. „Моля, оставяйте дарените въглища до вратата. Помнете — драконът е приятел за цял живот, а не само за една Прасоколеда.“

24

Тоест Шон Ог.

25

Тоест достатъчно голямо, за да не досаждате, но достатъчно малко, за да чуете всичко.

26

Морковите са, за да виждаш в тъмното, обясняваше тя, а стридите — за да имаш какво да гледаш.

27

Като човекоподобно с простички, но вкоренени пристрастия, Библиотекарят вярваше, че във всяко представление са абсолютно задължителни епизодите с мятането на торти, изливането на кофи с варов разтвор или свалянето на шапката, пълненето й с нещо лепкаво и поставянето й обратно на все така невъзмутимата глава, докато оркестърът свири „УАА… Уаа… уаа… уаааааа…“. И тъй като печеният фъстък е опасен и болезнен, ако бъде изстрелян с убийствена точност, анкх-морпоркските режисьори отдавна схванаха намека. Поради тази причина някои вълнуващи мелодрами придобиха малко необичаен вид, но преобладаваше мнението, че е по-добре да представиш „Кървавата трагедия на Лудия монах от Куирм (с мятане на торти)“, отколкото да оглушееш с едното ухо за няколко дни.

28

Съчинявал си

29

Изчел купища измишльотини на автори, които също си съчинявали.

30

„Той ми е един голям пухчо“ — гласи цитат от „Мисли за котака“ на Леля Ог.

31

Съдеше от позицията на познавач, защото в предишния брой на „Популярни брони“ бяха поместили обзора „Тестове на 20 модела шлемове в категорията под 50$“. Имаше втори обзор на резултатите от същите тестове: „Бойни брадви — качествата на десетте най-добри модела“. Прочете и обява, че набират половин дузина нови изпитатели.

32

Най-кратката единица време в мултивселената е ню-йоркската секунда. Тя се определя като периода между включването на зеления светофар и клаксона на таксито зад вас.

33

Това е блудство… ох, не — заблуда.

34

Има немалко различни рецепти за приготвянето на ланкърския плосък и кръгъл джуджешки хляб. Обединява ги стремежът да бъде създаден хранителен запас за полеви условия, който е дълготраен, лесно се натъпква в торбата и може да изкорми врага, ако бъде запратен по него с достатъчна сила. Смилаемостта на продукта е само допълнителен лукс и въпрос на избор. Повечето рецепти са ревниво пазена тайна, но за чакъла всички знаят.

35

Монасите от Ордена на свежарите, чийто малък, но изключителен манастир се е сгушил в наистина свежарска и закътана долина до подножието на Овнерог, подлагат новия послушник на изпитание. Въвеждат го в зала, пълна с всевъзможни дрехи, и му задават въпроса: „Синко, коя от тях е най-изискана?“ Правилният отговор гласи: „Която си избера.“

36

Когато драмописецът Хуел се изтърси на другия ден заедно с цялата си трупа, разказаха му произшествието и той го записа. Но после махна моментите, които не подхождаха за сцената или бяха прекалено скъпи, или му се сториха невероятни. Каквито и да бяха подбудите му, нарече пиесата „Укротяване на проклетата“, защото никой не би пожелал да гледа постановка със заглавие като „Разни случки от една лятна нощ“.

Content

Тери Пратчет
Господари и господарки

Информация за текста

1