Тери Пратчет

Глинени крака

В топлата пролетна нощ нечий юмрук потропа на вратата толкова силно, че пантите се огънаха. Един мъж отвори и надникна на улицата. Откъм реката пълзеше мъгла, пък и беше облачно. Все едно се опитваше да гледа през бяло кадифе.

По-късно обаче си мислеше, че е зърнал някакви силуети тъкмо отвъд светлината, проникнала в рамката на вратата. Множество фигури, които го наблюдаваха внимателно. Чудеше се дали не е видял и мъждукащи точици…

Е, поне нямаше как да се заблуди за фигурата, изпречила се точно пред него. Беше грамадна и тъмночервена, досущ като уголемен глинен модел на човек, каквито неумело правят децата. Очите приличаха на два нажежени въглена.

— Е? Какво искаш посред нощ?

Големът му показа плоча, на която бе написано:

„ЧУХМЕ, ЧЕ ИСКАТЕ ГОЛЕМ.“

Да, бе, големите не можеха да говорят, нали така?…

— Ха, искам и още как! Ама не ми е по джоба. Поразпитах наоколо, само че напоследък цената ви е станала много кожодерска.

Големът изтри думите от плочата и написа:

„ЗА ВАС — СТО ДОЛАРА.“

— Ти ли си за продан?

„НЕ.“

Големът се отдръпна тромаво и друга фигура пристъпи в светлината.

Човекът веднага позна, че и той е голем. Но се отличаваше от привичните, как да е оформени буци глина. Този лъщеше като току-що полирана статуя, дори подробностите от изобразените по него дрехи бяха изпипани съвършено. Напомняше му за старите портрети на Анкх-Морпоркските крале с наперената си поза и типичната си прическа на монарх. Ами да, дори си имаше малка изваяна коронка на главата!

— Сто долара ли? — с подозрение промърмори мъжът. — Че какво не му е наред? И кой го продава?

„НЯМА НЕДОСТАТЪЦИ. СЪВЪРШЕН И В ДРЕБОЛИИТЕ. ДЕВЕТДЕСЕТ ДОЛАРА.“

— Като гледам, някой много бърза да се отърве от него…

„ГОЛЕМ ТРЯББА ДА РАБОТИ. ГОЛЕМ ТРЯБВА ДА ИМА ГОСПОДАР.“

— Ъхъ, тъй си е, ама се носят разни слухове… Побърквате се, вършите прекалено много работа, ей таквиз неща…

„НЕ Е ЛУД. ОСЕМДЕСЕТ ДОЛАРА.“

— А бе, вижда ми се… новичък — смънка мъжът и чукна с пръст по лъскавия гръден кош. — Пък никой вече не прави големи, нали затуй сте възскъпички за нас, дребните предприемачи… — Той се запъна. — Някой да не е започнал отново, а?

„ОСЕМДЕСЕТ ДОЛАРА.“

— Чувал съм, че жреците забранили да се правят големи преди доста години. Човек може да си докара тъй големи неприятности.

„СЕДЕМДЕСЕТ ДОЛАРА.“

— Кой върши тая работа, а?

„ШЕСТДЕСЕТ ДОЛАРА.“

— Да не ги продава на Албъртсън? Или на Спаджър и Уилямс? И без туй конкуренцията е жестока, пък ония типове имат пари за разни…

„ПЕТДЕСЕТ ДОЛАРА.“

Мъжът огледа голема отвсякъде.

— Ама не може да седиш със скръстени ръце и да гледаш как ти съсипват фирмичката с нечестно смъкване на цените, тоест…

„ЧЕТИРИДЕСЕТ ДОЛАРА.“

— Да де, нямам нищо против религията, ама тя не храни… Хм… — Човекът вдигна поглед към безформения голем в сенките. — Ти май започна да пишеш „трийсет долара“ на тая дъска, а?

„ДА.“

— Много си падам по цените на производителя. Ей сегичка се връщам. — Шмугна се в къщата и се върна с шепа монети. — Ще продавате ли големи и на ония копелета?

„НЕ.“

— А така! Кажи на шефа си, че е голям кеф да се правят сделки с него. А ти, Слънчо, влизай вътре.

Белият голем прекрачи във фабриката. Мъжът се огледа, прибра се и затвори вратата.

Плътни сенки се размърдаха в мрака. Чу се слабо съскане. След това едрите силуети се отдалечиха с клатушкане.

Скоро един просяк зад ъгъла, протегнал ръка с надежда, изведнъж установи изумен, че е забогатял с тридесет долара.[1]

На блещукащия фон на пространството Светът на Диска се въртеше полека върху гърбовете на четири великански слона, които пък бяха стъпили върху черупката на Великата А’Туин, звездната костенурка. Континентите помръдваха мудно, увенчани с климатични системи, които на свой ред се завихряха кротко срещу посоката на въртене, сякаш танцуваха сложен валс. Милиарди тонове география се носеха в небесата.

Хората гледат с пренебрежение на неща като географията и метеорологията, и то не само защото стъпват по първата и подгизват от втората. Просто не ги смятат за истински науки.[2] Но географията също е физика, макар и в по-забавено темпо и украсена с малко дървета, а метеорологията е претъпкана с толкова модерните и вълнуващи напоследък хаос и сложност. Лятото не е само време, то е и място. Освен това е мигрираща твар и обича да се мести на юг през зимата.

Сезоните се сменяха дори в Света на Диска с малкото му слънце, обикалящо отгоре по странно килната орбита. В най-големия град Анкх-Морпорк лятото избута с лакти пролетта, за да бъде после изтикано в гръб от есента.

От географска гледна точка за града нямаше особена разлика кой сезон е настъпил, макар че в късна пролет гнусотиите по реката често се оцветяваха в приятни изумрудени оттенъци. Пролетните мъгли се сменяха с есенната мътилка във въздуха, която така се смесваше с дима и пушеците от заниманията на магьосниците и алхимиците, че накрая май придобиваше собствен, плътен и задавящ живот.

А времето си течеше.

Есенната мъгла се притискаше към прозорците в полунощ.

Струйка кръв се стичаше по разкъсаните страници на рядко издание с религиозни есета.

„Нямаше нужда да прави това“ — помисли отец Тубелчек.

Следващата му мисъл подсказа, че нямаше нужда и той да бъде ударен. Отец Тубелчек обаче не се ядосваше заради себе си. Хората могат да се излекуват, книгите — не. Протегна трепереща ръка и се опита да събере листовете, но пак се свлече.

Стаята сякаш се въртеше около него.

Вратата се отвори. Подът заскърца от тежки стъпки. Е, поне единият крак стъпваше, другият явно се влачеше.

Стъпка. Влачене. Стъпка. Влачене.

Отец Тубелчек напрегна очи, за да различи какво има пред него.

— Ти ли си?! — успя да изграчи. Кимане.

— Вдигни… книгите.

Старият свещеник наблюдаваше как не особено подходящи за тази цел пръсти събират и подреждат томовете.

Новодошлият измъкна подострено перо от бъркотията, старателно написа нещо на късче хартия, сви го на тръбичка и го пъхна между устните на отец Тубелчек.

Умиращият свещеник се помъчи да се усмихне.

— При нас не става така… — смънка той, а тъничкото цилиндърче се подмяташе между устните му като предсмъртна цигара. — Ние… сами… си измисляме… дум…

Коленичилата фигура го погледа още малко, после се наведе и много внимателно му затвори очите.

Командирът на Анкх-Морпоркската Градска стража сър Самюъл Ваймс се намръщи на отражението си в огледалото и започна да се бръсне.

Бръсначът в ръката му беше неговият меч на свободата. А самият акт на бръснене беше истински бунт.

Напоследък някой друг му пълнеше ваната. (И то всеки ден! Преди дори не би предположил, че човешката кожа е в състояние да изтърпи това.) Друг му переше и гладеше дрехите. (Ох, тези нафукани премени…) Друг му приготвяше храната. (Какви гозби само! Ваймс знаеше твърде добре, че е започнал да трупа тлъстинки.) Дори друг му лъскаше ботушите. (Ботуши! Високи, здрави, по мярка, от черна лъскава кожа, а не разпадащ се боклук с едва закрепени подметки от мукава). Всъщност имаше кой да прави почти всичко вместо него, но един мъж трябва сам да свърши някои неща. Например да се обръсне.

Той беше наясно, че лейди Сибил леко се мръщи на упорството му. Нейният баща не се бе обръснал самостоятелно дори един-единствен път през живота си. Имал си човек специално за тази работа. Ваймс обаче измисли възражение — твърде много години бе обикалял градските улици нощем, за да е спокоен, когато някой борави с острие съвсем близо до шията му. Истинската причина остана неизречена — мразеше дори идеята светът да се дели на бръснати и бръснещи. Или на хора с лъскави ботуши и други, които почистват калта от подметките им. А зърнеше ли Уиликинс да сгъва прилежно дрехите му, с мъка потискаше ужасното желание да срита лъскавия задник на иконома, защото виждаше в него въплътено оскърбление към човешкото достойнство.

Острието на бръснача се плъзгаше плавно по четината, набола от снощи.

Вчера имаше някаква официална вечеря. Вече не си спомняше повода. Струваше му се, че си прахосва целия живот по подобни сбирки. Лукави кискащи се жени и блеещи младоци, които някой бе пропуснал при раздаването на мъжествено изпъкналите брадички. И както винаги се прибра през потъналия в мъгла град, обзет от бяс към самия себе си.

Забеляза светла ивица под вратата на кухнята, чу разговор, поръсен със смях, и влезе. Там бяха Уиликинс, старецът, който разпалваше бойлера, главният градинар и момчето, което лъскаше лъжиците и поддържаше огъня в камините. Играеха карти. На масата стърчаха отворени бутилки бира.

Ваймс си придърпа стол, пусна няколко майтапа и помоли да раздадат карти и на него. Останалите се държаха… приветливо. Но както играеха, той усещаше Вселената да кристализира около него, сякаш се бе превърнал в зъбното колелце на стъклен часовник. Нямаше смях. Обръщаха се към него със „сър“ и току се прокашляха. Всичко беше много… сдържано.

Най-сетне смънка някакво извинение и се махна. И преди да е стигнал до края на коридора, май дочу хаплива забележка, последвана от… е, може би само подсмиване. А може и да беше присмехулен кикот.

Острието на бръснача внимателно заобиколи носа.

Ха! Само допреди две-три години човек като Уиликинс би го пуснал в кухнята на такава къща единствено от снизхождение. Но щеше да го накара да си събуе ботушите.

„Ето това ти е сега животецът, сър Самюъл Ваймс, Командир на Градската стража. За тузарите си едно надскочило боя си ченге, пък за останалите — тузар, а?“

Намръщи се на отражението си в огледалото.

Нямаше как да отрече, че започна от дъното. В момента обаче имаше по три изобилни гозби на ден, прекрасни ботуши, топло легло нощем и… като опря в изброяването до леглото, не биваше да пропуска и съпругата. Добрата стара Сибил. Да де, отскоро беше склонна да подхваща разговори за пердетата в дома, но сержант Колън разправяше, че това им се случвало на жените, било нещо биологично и напълно нормално.

Всъщност Ваймс беше доста привързан към предишните си боклучави ботуши. С такива тънки подметки можеше направо да чете улицата. Бе стигнал дотам, че и в тъмна като катран нощ знаеше къде се намира само като усетеше калдъръма под краката си. Както и да е…

В огледалото за бръснене, разположено пред Сам Ваймс, се забелязваше някаква лека чудноватост. Беше малко изпъкнало, затова отразяваше по-голяма част от стаята в сравнение с плоските огледала и даваше чудесен изглед към пристройките и градината зад прозореца. Хм… Косата му горе се поразрежда. Няма съмнение, че челото му заема нови територии. Вярно, така има по-малко коса за сресване, но пък повече лице за миене…

Нещо шавна в огледалото.

Той отскочи встрани и се наведе.

Огледалото се пръсна на парченца.

Някой изтрополи отвъд строшения прозорец, нещо изпращя и се чу писък.

Ваймс се изправи. Извади най-голямото оцеляло парче огледало от паничката с пяна за бръснене и го подпря на черната стрела от арбалет, забила се почти докрай в стената.

И се дообръсна.

После дръпна шнура на звънчето. Уиликинс се появи тутакси.

— Да, сър?

Ваймс тъкмо измиваше острието на бръснача.

— Би ли казал на момчето да отскочи до стъкларя?

Очите на иконома се стрелнаха към прозореца, после към остатъците от огледалото.

— Да, сър. Пак ли да изпратя сметката на Гилдията на убийците, сър?

— Придружена с моите най-добри пожелания. А, щом тъй и тъй ще излиза, нека намине в магазинчето до безистена „Пет на седем“ и да ми купи ново огледало за бръснене. Онова джудже знае какви предпочитам.

— Да, сър. Да осведомя ли нейна светлост за това произшествие, сър?

— Не. Тя всеки път казва, че вината е моя, защото ги дразня.

— Както желаете, сър. — Уиликинс изчезна като с магия.

Сам Ваймс си избърса лицето и слезе в дневната, където отвори шкафа и извади новия си арбалет — подарък за сватбата от Сибил. Бе свикнал със стария модел, какъвто имаха в Стражата, отличаващ се с гнусното свойство да му се къса тетивата, когато е най-напечено. Това оръжие обаче беше марка „Бърли и Силен в ръката“, изработено по поръчка и дори с приклад от полиран орех. Казваха, че по-добро не можело да се намери.

Избра си една тънка пура и нехайно излезе в градината.

Откъм сградата на драконите се носеше врява. Ваймс влезе, затвори вратата и подпря арбалета на нея.

Скимтенето и писукането се засилиха. Над дебелите стени на нишите подскачаха малки огнени струйки.

Той се наведе над най-близката преграда. Хвана току-що излюпило се драконче и го погъделичка под муцунката. То охотно избълва пламък, Ваймс си запали пурата и с наслада пое дима.

После пусна кръгче пушек към фигурата, увиснала под тавана, и поздрави:

— Добро утро.

Онзи се гърчеше отчаяно. С изумителен мускулен контрол бе успял да увисне на едното си стъпало от носещата греда под тавана, но май не му стигаха силите да се придърпа нагоре. А да се пусне беше просто немислимо. Под него възбудено подскачаха десетина невръстни дракончета и бълваха огън.

— Ъ-ъ… добро утро — отвърна висящият.

— Ама денят наистина започва приятно — осведоми го Ваймс и разсеяно вдигна кофа въглища от пода. — Макар че очаквам по-късно пак да падне мъгла.

Избра малка бучка и я подхвърли на дракончетата. Те се сборичкаха кой да я докопа.

Ваймс взе друга бучка. Малкото създание, което погълна въгленчето, вече изригваше забележимо по-дълги и по-горещи пламъци.

— Предполагам — подхвана любезно младежът под тавана, — че не бих намерил убедителни доводи, за да ви склоня да ме пуснете?

Още едно драконче си хапна въглен и блъвна огнено кълбо. Младежът се залюля трескаво, за да го избегне.

— Оставям на вас да се досетите — отвърна Ваймс.

— Като се замисля — промълви убиецът, — не беше особено благоразумно да избера маршрута през покрива.

— Вероятно — не отрече Ваймс.

Преди няколко седмици загуби цели часове, за да подрязва дъски и напречници и да пренарежда старателно керемиди.

— Трябваше да скоча от оградата и да се шмугна през храсталака.

— Не е невъзможно — вдигна рамене Ваймс. В храсталака пък бе заложил капан за мечки. Взе още няколко бучки от кофата.

— Предполагам, че не бихте пожелал да споделите кой ви нае?

— Уви, сър, не бих го сторил. Знаете какви са ни правилата.

Ваймс кимна мрачно и подхвърли:

— Миналата седмица се наложи да заведем сина на лейди Селачии при Патриция за малка раздумка. Ето един младеж, за когото е наложително да проумее, че „Не!“ не означава „О, да, на всяка цена!“.

— Няма да споря с вас, сър.

— После пък се случиха неприятностите с момчето на лорд Ръждьо. Не може ей така да прострелваш слугите, щом ти щукне, че неправилно са ти наредили ботушите. Голяма бъркотия настава. Ще трябва и той да различава ляво от дясно като всички нас. Както и криво от право.

— Разбирам, сър.

— Изглежда стигнахме до задънена улица — замисли се Ваймс.

— Така ми се струва, сър.

Ваймс замери с въгленче един бронзово-зелен дракон, който ловко хвана плячката между зъбите си. В сградата определено се сгорещяваше.

— Едно само не ми е ясно… Защо всички вие си опитвате късмета или тук, или в службата ми? Ами че аз доста обикалям насам-натам, нали? Можете да ме надупчите и на улицата, не съм ли прав?

— Моля?! Да заприличаме на най-обикновени бандити?!

Ваймс кимна отново. И в Гилдията на убийците имаха представа за чест, макар черна и разкривена.

— Та колко струвам сега?

— Двадесет хиляди, сър.

— А, трябва да вдигнете цената

— Съгласен съм.

Ваймс помисли, че ако този тип успее да се върне в Гилдията, точно това щеше да се случи. Поне собствения си живот убийците оценяваха доста скъпичко. — Тъй значи… — проточи той, оглеждайки съсредоточено запаления край на пурата си. — Гилдията прибира петдесет процента от цената. Остават някакви си десет хиляди долара.

Младежът обмисли думите му, пресегна се към колана си и неловко подхвърли натъпканата кесия към Ваймс, който я хвана и взе арбалета си.

— Струва ми се — започна делово, — че от това начално положение човек може и да стигне до вратата само с повърхностни изгаряния. Стига да е бърз. Вие как сте с пъргавината?

Не последва отговор.

— Разбира се, необходимо е и да бъде отчаян — умислено продължи Ваймс.

Закрепи арбалета на масичката за разпределяне на въглищата по порции, извади парче канап от джоба си, върза единия му край за пирон, а другия — за тетивата на оръжието. Отстъпи предпазливо встрани и освободи полека спусъка.

Тетивата помръдна едва забележимо.

Наблюдаващият го отгоре убиец май бе спрял да диша.

Ваймс засмука пурата, докато запаленият й край се превърна в миниатюрно подобие на ада, после я извади от устата си и я облегна така, че от нея да изгорят още два-три милиметра, преди да подпали изопнатия канап.

— Ще оставя вратата отключена. Поначало съм сговорчив човек. И ще следя кариерата ви с искрен интерес.

Подхвърли остатъка от въглените на дракончетата и излезе.

Май му предстоеше типичен Анкх-Морпоркски ден, изпълнен с оживление, а утрото едва започваше.

Тъкмо стигна до къщата и чу съскане, щракане, накрая трескав тропот на бягащи крака в посока към декоративното езерце. Усмихна се.

Уиликинс го чакаше с куртката му в ръце.

— Сър Самюъл, не забравяйте, че в единадесет часа трябва да отидете при негово превъзходителство.

— Да, да.

— А в десет трябва да се отбиете в Хералдическата палата. Сър, нейна светлост ви напомня това много настойчиво. Ще повторя думите й, сър: „Кажи му хич да не си измисля извинения този път.“

— Ох, добре, де!

— Освен това нейна светлост ви моли да се постараете да не изнервяте никого.

— Предай й, че ще се постарая.

— Сър, вашата носилка ви очаква пред портата.

Ваймс въздъхна.

— Благодаря ти. Впрочем в декоративното езерце има един човек. Извади го и му поднеси чаша чай, ако това не те затруднява. Според мен е момче със заложби.

— Непременно ще го сторя, сър.

Носилката… О, да, носилката! Сватбеният подарък от Патриция. Лорд Ветинари знаеше твърде добре, че Ваймс с удоволствие броди по улиците на града, затова — както можеше да се очаква от него — му подари нещо, което пречеше на обиколките.

Носилката наистина го очакваше. Двамата носачи се изпънаха в енергична готовност.

И сър Самюъл Ваймс, Командир на Градската стража, отново се разбунтува. Вероятно беше редно да използва проклетата измишльотина, обаче…

Вторачи се в предния носач и му посочи недвусмислено вратата на кабинката.

— Вмъквай се вътре!

— Но, сър…

— Хубаво утро — сподели Ваймс и смъкна куртката от раменете си. — Аз ще карам.

„Най-скъпи ми Маму и Тати…“

Капитан Керът от Градската стража на Анкх-Морпорк имаше почивен ден. И си бе създал навици. Отначало закусваше в някое от по-близките кафенета. После написваше писмото до домашните си. Тези писма неизменно го затрудняваха. Посланията от родителите му винаги бяха интересни, пълни със статистика за добивите от мините, както и с вълнуващи новини за нови шахти и перспективни залежи. А той можеше да им разкаже само за убийства и подобни дреболии.

Подъвка още малко тъпия край на молива.

„Ами пак имъхме интиресна седмицъ. Аз фърча напред-назад къто муха — бес майтап! Откриваме нов участък на Стражъта на Улицътъ на чревцата, по-наблизу до Сенките. Вече стават цели четири с ония в Кукличките и Дългостен, пък аз съм единедничък капитан, та едва смогвам. Правичкъта да си кажа, понякогаш ми липсвъ дружеския дух от онуй време, когато си бяхме само аз и Ноби и сержант Колън, ама кво да прайш, нали вече сме във Века на плодния прилеп. Сержант Колън щял да излиза в пенсия на края на тоз месец. Казва, че госпожа Колън искала да купят ферма, а той предвкусвъл спокойствието и Близустъ с Природата. Сигурно и вие ще му пожелаете всичку най-добро. А пък приятелчето ми Ноби си е все същия, ама още повече, ако ме разбирате.“

Керът разсеяно взе недоядена агнешка пържола от чинията и я подаде под масата. Чу се дъвчене.

„Тъй де, ама да си върна на работатъ — май ви расказах за наште Цивилни от Въжената улица, саму дету още са си В Дворъ на Псевдополис. На хората не им се нрави, дету някои от Стражата не носят униформи, обаче Командирът Ваймс вика, че и кримките не носели униформи, та затуй сганта да вървяла на м…та си.“

Поумува отново. Фактът, че капитан Керът след почти двегодишно пребиваване в Анкх-Морпорк все още пишеше срамежливо „м…та си“, показваше красноречиво що за човек е той.

„Командирът Ваймс казва, че трябвало да си имаме и тайни полицаи, щом има тайни престъпления…“

Керът се запъна. Обичаше си униформата. Всъщност други дрехи нямаше. А самата идея за прикрити… тоест действащи под прикритие служители на Стражата… ами беше немислима. Напомняше му за пиратите, плаващи под чужд флаг. Или за шпионите. Въпреки това продължи като лоялен подчинен:

„… и ас съм си сигурен, че Командирът Ваймс знае кви ги върши. Казва още, че туй не било кат старомодната полицейщина, дету само са ловили окаяниците, които били прекалено тъпи да избягат навреме! Както и да е, ама туй значи, че имаме повечку работа и доста нови лица в Стражата.“

Докато чакаше да го споходи следващото изречение, Керът взе наденичка от чинията и я подаде под масата.

Отново се чу усилено дъвчене.

Съдържателят пристъпи пъргаво към него.

— Господин Керът, не искате ли още една порция? За сметка на заведението.

Във всеки ресторант и закусвалня из целия Анкх-Морпорк охотно предлагаха безплатна храна на Керът с щастливата увереност, че той неизменно ще настоява да си плати.

— Не, благодаря, но беше много вкусно. Я да видим… да, двадесет пенса. Задръжте рестото.

— А как е вашата млада дама? Днес не съм я виждал.

— Ангуа ли? О, тя… ами обикаля по работа, нали знаете как е. Но непременно ще й предам, че сте се осведомил за благополучието й.

Джуджето кимна весело и изприпка пъргаво към другия край на заведението.

Керът съвестно добави още няколко реда в писмото и почти беззвучно попита:

— Онази каруца още ли е пред пекарната на Желязнокор?

Изпод масата се чу скимтене.

— Сериозно? Чудна работа. Разпратиха стоката преди часове, а брашното, чакъла и пясъка ги докарват чак следобед. Коларят още ли си седи на капрата?

Тихичко излайване.

— Хм, отгоре на всичко конят е прекалено хубав за товарна каруца. Пък и коларят трябваше поне да му е сложил торбичка със зоб на муцуната. А днес е последният четвъртък от месеца. Значи ден за заплати при Желязнокор.

Керът остави молива и учтиво помаха с ръка, за да привлече вниманието на съдържателя.

— Господин Гимлет, може ли чаша жълъдово кафе за вкъщи?

В Музея на джуджешкия хляб на улица „Вихрена стъпка“ уредникът господин Хопкинсън беше доста развълнуван. Една от причините беше, че току-що го убиха. Но в момента той смяташе този факт само за дребно, съпътстващо тревогите му обстоятелство.

Бе пребит до смърт със самун хляб. Това едва ли е възможно дори в най-ужасяващите човешки пекарни, но джуджешкият хляб има функция на нападателно оръжие с изумителни свойства. Джуджетата смятат пекарския занаят за неделима част от воинското изкуство. И когато правят каменни кексове, това изобщо не е метафора.

— Вижте само тази вдлъбнатина! — призова Хопкинсън. — Коричката е съсипана.

— КАКТО И ВАШИЯТ ЧЕРЕП — не пропусна да отбележи Смърт.

— О, да — съгласи се Хопкинсън, но с тона на човек, според когото черепи се намират по пет за долар, обаче добрият хлебен експонат е скъпоценна рядкост. — Какво пречеше да ме ударят с обикновена тояга? Или с чук? Щях да им услужа, ако ме бяха помолили.

Смърт, който по природа си беше маниакално целеустремен, веднага разпозна истинския майстор. Покойният господин Хопкинсън имаше писклив глас и носеше очилата си окачени с черна лентичка на врата (сега неговият дух притежаваше безтелесното им съответствие) — издайнически белези на характер, склонен към почистване на невидимите части от мебелите и подреждане на кламерите по размери.

— Твърде печално — отбеляза господин Хопкинсън. — И е проява на неблагодарност, след като им помогнах с пещта. Наистина смятам, че имам основания да се оплача.

— ГОСПОДИН ХОПКИНСЪН, ВИЕ ОСЪЗНАВАТЕ ЛИ НАПЪЛНО фАКТА, ЧЕ СТЕ МЪРТЪВ?

— Мъртъв ли?! — извиси глас уредникът. — О, не! Няма как да съм мъртъв. Това е голямо неудобство. Та аз дори още не съм довършил каталога на бойните метателни кифлички.

— ВЪПРЕКИ ТОВА ФАКТЪТ Е НАЛИЦЕ.

— Не, не. Съжалявам, но това е недопустимо. Налага се да почакате. Наистина не мога да допусна такава безсмислица.

Смърт се озадачи. Повечето хора след дървоначалното си объркване дори изпитваха известно облекчение, че са умрели. Отърваваха се от тежко бреме в подсъзнанието си. Бе им се случило най-лошото и вече можеха (образно казано, разбира се) да продължат нататък с леко сърце. Малцина смятаха случката за досадно недоразумение, от което е възможно да се измъкнеш, ако се жалваш достатъчно настойчиво.

Едната ръка на господин Хопкинсън мина през плота на масата.

— О…

— СЕГА РАЗБРАХТЕ ЛИ?

— Моментът е крайно неподходящ. Не можахте ли да подберете по-удобно време?

— САМО АКО СЕ БЯХ ПОСЪВЕТВАЛ С ВАШИЯ УБИЕЦ.

— Всичко това ми се струва твърде зле организирано. Искам да подам жалба. В края на краищата аз съм съвестен данъкоплатец.

— АЗ СЬМ СМЪРТ, А НЕ БИРНИК. ПОЯВЯВАМ СЕ САМО ВЕДНЪЖ.

Безплътната сянка на господин Хопкинсън започна да избледнява.

— Но аз винаги съм се опитвал да планирам разумно бъдещето…

— УБЕДИЛ СЪМ СЕ, ЧЕ НАЙ-ДОБРИЯТ ПОДХОД Е ДА ПРИЕМАМЕ ЖИВОТА ТАКЪВ, КАКЪВТО НИ СЕ СЛУЧВА.

— Бих казал, че е прекалено безотговорно…

— ПОНЕ АЗ ВИНАГИ СЬМ ИМАЛ ПОЛЗА ОТ ТОЗИ ПОДХОД.

Носилката спря пред Двора на Псевдополис. Ваймс остави носачите да я паркират някъде и влезе, обличайки куртката в движение.

А сякаш беше вчера, когато заварваше Участъка почти пуст. Старият сержант Колън си дремеше на стола, а прането на ефрейтор Нобс се сушеше до печката. После изведнъж всичко се обърна надолу с главата…

Сержант Колън вече го чакаше с бележник в ръка.

— Сър, получих докладите от другите Участъци — съобщи той, подтичвайки в крачка с Ваймс.

— Нещо за отбелязване?

— Сър, имаме доста смахнато убийство. В една от ония вехти къщи на Сбъркания мост. Някакъв дърт жрец го е отнесъл. Още не знам подробности. От патрула настояват само да огледаме.

— Кой е открил трупа?

— Редови стражник Визит.

— О, богове…

— Тъй вярно, сър.

— Ще се опитам да намина натам тази сутрин. Нещо друго?

— Ефрейтор Нобс не е добре, сър.

— Това го знам отдавна.

— Искам да кажа, сър, че е в отпуск по болест.

— Значи този път не е заради погребението на някоя от бабите му?

— Съвсем не, сър.

— Между другото, на колко погребения е ходил тази година?

— Седем, сър.

— Тези Нобс трябва да са извънредно странно семейство.

— Тъй вярно, сър.

— Фред, изобщо не е нужно да вмъкваш „сър“ на всяка втора дума.

— Имаме си попълнение, сър. — Сержантът изви очи многозначително към една скамейка в канцеларията. — Дошъл е по оная обява за работата с алхимия.

Едно джудже се усмихна неуверено.

— Добре. Ще го приема в кабинета си. — Ваймс бръкна в джоба на куртката си и извади кесията с парите на убиеца. — Фред, би ли добавил това към фонда за вдовиците и сираците?

— Ей сегичка. Чудесно, сър. Ако ще правите още такива вноски, ще можем да си позволим доста повече вдовици и сираци.

Сержант Колън се върна зад бюрото си, тихичко издърпа чекмеджето, извади оттам книга и продължи да я чете. Заглавието й гласеше „Скотовъдство“. Градският жител Колън отначало доста се смути, защото сбърка думата с друга, която започваше по същия начин и сякаш намекваше за странните наклонности на хората в дълбоката провинция… Оказа се, че в книгата просто е обяснено как трябва да се размножават говедата, свинете и овцете.

Сега сержантът се чудеше откъде би могъл да си намери втора книга, в която е обяснено и как да ги научи да четат, за да се запознаят със съдържанието на първата.

В това време на горния етаж Ваймс предпазливо побутна вратата на кабинета си. Гилдията на убийците спазваше правилата на играта, поне това можеше да им се признае на копелетата. Смятаха за ужасен гаф да затрият страничен човек. Освен всички други неудобства би означавало и да не си получат парите за възложената поръчка. Би било немислимо да му залагат капани в кабинета — твърде много други хора влизаха и щъкаха из стаята всеки ден. Въпреки всичко не беше излишно да си остане бдителен. Защото Ваймс се отличаваше с дарбата да завъжда от онези особено богати врагове, които не биха се поколебали да прибягнат до услугите на наемни убийци. На изпълнителите на поръчката трябваше да им провърви само веднъж, а на Ваймс — всеки път.

Промъкна се в стаята и надникна през прозореца. Предпочиташе да е отворен, дори навън да е студено. Обичаше да чува звуците на града. Но всеки, който е решил да се покатери или да се спусне до прозореца, би се натъкнал на всички препятствия от рода на хлабаво наместени керемиди, изтръгващи се тухли и коварно огъващи се водосточни тръби, които въображението на Ваймс можеше да измъдри. Долу пък по заповед на Командира бяха монтирали ограда с назъбени шипове. Вярно, за оградата можеше да се каже, че е красива и декоративна, от което обаче шиповете не изчезваха. Засега Ваймс печелеше надпреварата. Някой почука плахо на вратата. Беше джуджето, което искаше да работи при тях. Ваймс го покани в кабинета, затвори вратата и се намести зад бюрото си.

— Значи си алхимик. Имаш петна от киселини по ръцете си, затова пък ти липсват веждите.

— Познахте, сър.

— Необичайно е да срещнеш джудже, избрало такова занимание. Все ми се струва, че вашите хора се бъхтат в ковачниците на чичовците си или нещо подобно.

Джуджето си отбеляза на ум израза „вашите хора“ и отвърна:

— Не умея да боравя с метали.

— Джудже, което няма вроден усет към металите?! Май трябва да си единствен по рода си.

— Да, сър, рядко явление съм. Но проявих сериозни заложби в алхимията.

— Член ли си на тяхната Гилдия?

— Вече не съм, сър.

— Тъй ли? И как по-точно напусна Гилдията?

— През покрива, сър. Но според мен знам в какво сбърках.

Ваймс леко се смъкна на стола си.

— Е, алхимиците постоянно взривяват нещо. Не бях чувал да изритват някого от своите за това.

— Да, сър, защото досега никой не е взривявал Съвета на Гилдията.

— Какво, целия Съвет ли?!

— Почти, сър. Поне всички лесно отделящи се части.

Ваймс се усети, че с привично движение отваря долното чекмедже на бюрото. Затвори го и порови в хартиите пред себе си.

— Как се казваш, момко?

Джуджето преглътна тежко. Явно се боеше от този момент.

— Дребнодупе, сър.

Ваймс дори не вдигна глава.

— Да, бе, то си е написано… Значи си от планините Юбервалд, нали?

— Ами… да, сър — потвърди Дребнодупе с лека изненада.

Малцина сред човешкото племе имаха представа за различните кланове при джуджетата.

— И стражник Ангуа е оттам — подхвърли Ваймс. — Та тук пише, че малкото ти име е… не мога да разчета почерка на Фред… ъ-ъ…

Нямаше какво да се прави.

— Веселко, сър.

— Веселко, а? Радвам се, че тачите старите традиции. Веселко Дребнодупе, значи. Ами добре.

Джуджето го наблюдаваше зорко. По лицето на човека не мина дори сянка на усмивка.

— Да, сър. Казвам се Веселко Дребнодупе. — Още нямаше и една допълнителна гънчица по бузите на Командира. — А баща ми се казва Страшньо Дребнодупе — добави, както някой побутва с език гнил зъб, за да провери кога ще го прониже болката.

— Нима? — Нито помен от ухилване. Ваймс просто остави листа настрана. — Тъй, Дребнодупе, тук работим, за да си изкараме прехраната.

— Да, сър.

— И нищо не взривяваме.

— Ясно, сър. Аз не всичко взривявам, сър. Някои неща само се стопяват.

Ваймс потропа с пръсти по бюрото.

— Знаеш ли нещо за труповете?

— Сър, те се отърваха само с мозъчно сътресение.

Командирът на Стражата въздъхна.

— Я ме слушай внимателно сега. Аз знам какво е да си ченге. Предимно обикаляш и приказваш. Но има и премного неща, от които не отбирам. Отиваш на мястото, където е извършено престъпление, и намираш някакъв сив прашец на пода. Какъв е тоя прашец? На мен не ми е ясно. Но във вашия занаят сте учили как да смесвате разни бъркочи в паници и да откривате какво става. Случва се мъртвецът да изглежда недокоснат. Отровен ли е бил? Както изглежда, имаме нужда от някого, който е чувал какъв трябва да е нормалният цвят на черния дроб. Искам тоя някой само да погледне пепелника и да ми каже що за пури съм пушил.

— Тънки пурети марка „Чернобурен“ — изтърси Дребнодупе, без да се замисли.

— А стига, бе!

— Сър, оставил сте кутията на бюрото…

Ваймс погледна надолу.

— Ами бива. Понякога отговорът е лесен, друг път — не. Случва се и да не знаем дали сме задали правилния въпрос. — Той се изправи. — Слушай, Дребнодупе, правичката да си кажа, не изпитвам особена симпатия към джуджетата. Същото обаче важи и за троловете, и за хората, тъй че според мен всичко е наред. Пък и ти си единственият кандидат за длъжността. Заплатата е трийсет долара на месец, ще взимаш още пет долара, ако си на квартира под наем. Очаквам от теб да бъхташ по всяко време. Разправят, че имало някаква митична твар, която се наричала „заплащане на извънреден труд“, ама тук още не сме виждали отпечатъци от лапите й. Ако някой от служителите тролове те обиди на „скалогризец“ — изхвърча, а ако ти кажеш някому от тях „камънак“ — ти изхвърчаш. Всички ние тук сме като едно голямо семейство, а когато видиш по служба последиците от няколко домашни свади, ще разбереш колко голяма е приликата. Стараем се да работим в екип и измисляме в движение как да се измъкваме от задънените улици. Половината време дори не сме сигурни що за чудо е законът, тъй че става интересно. Формално ще имаш чин ефрейтор, ама да не ти хрумне да юркаш истинските полицаи!… Първия месец си на изпитателен срок и щом ни се отвори малко по-свободно време, ще се заемем с обучението ти. Сега бързичко си намери иконограф отнякъде и ме чакай на Сбъркания мост след… ех, по дяволите… след един час. Трябва да се занимавам и с проклетия ни герб. Все тая, труповете няма как да станат по-умрели. Сержант Детритус!

Коридорът отвън заскърца и един трол отвори вратата.

— Да, сър?

— Това е ефрейтор Дребнодупе. Ефрейтор Веселко Дребнодупе, чийто баща е Страшньо Дребнодупе. Дай му значка, закълни го и му покажи кое къде е при нас. Е, ефрейтор, нещо да кажеш?

— Сър, ще се постарая да нося униформата с чест.

— Бива — малко сопнато одобри Ваймс и се загледа към Детритус. — Между другото, сержант, тук имам един доклад, според който трол в униформа окачил на стената някого от бандягите на Хризопраз, приковавайки го за ушите. Знаеш ли нещо по въпроса?

Детритус набръчка огромното си чело.

— Там пише ли, че оня е продавал торбички „скалотръс“ на недорасли тролчета?

— Не. Канел се да чете възвисяващи духа трактати на старата си майчица.

— А Шистогнус случайно да е видял значката на трола в униформа?

— Не, обаче въпросният трол заплашил пострадалия да му навре значката си там, където слънцето не свети.

Детритус кимна сериозно и замислено.

— Брей, тъй може да се съсипе хубавата значка…

— Впрочем ти много точно налучка — отбеляза Ваймс, — че пострадалият е именно Шистогнус.

— Ами сетих се, сър. Викам си, значи: Кой мръсник, дето пробутва „скалотръс“ на хлапетата, заслужава да го приковат за ушите? И… хоп! Налучках.

— Тъкмо това предположих и аз.

Веселко Дребнодупе се озърташе ту към едното безизразно лице, ту към другото. Погледите на двамата от Стражата не се отклоняваха нито за миг от очите на събеседника си, думите им обаче сякаш се чуваха от разстояние, все едно четяха невидим сценарий.

Накрая Детритус бавно завъртя глава.

— Някой май се е представял за стражник, сър. Шлемове кат наш’те лесно се намират. А никой от мойте подчинени тролове няма да стори таквоз нещо. Ами че туй щеше да е полицейско насилие, сър!

— Радвам се да чуя това. Но просто заради приличието провери шкафчетата на троловете тук. Силициевата антиклеветническа лига много се е напушила от случката.

— Ясно, сър. Ако науча, че го е сторил някой от мойте тролове, ще му се стоваря на главата като цял тон от от ония неща, дето с тях строят къщите.

— Чудесно. Добре, Дребнодупе, върви с Детритус, той ще те въведе в работата.

Джуджето се поколеба. Това беше твърде необичайно. Този човек не изтърва нито думичка за брадви или за злато. Дори не подхвърли лукаво: „Можеш много да пораснеш… в кариерата при нас“.

— Ъ-ъ… Сър, нали ви казах името си?

— Ами да. Имам го и записано. Веселко Дребнодупе, нали?

— Ъ-ъ… да. Вярно. Благодаря ви, сьр.

Ваймс се заслуша в стъпките им, отдалечаващи се по коридора. Старателно затвори вратата и си покри главата с куртката, за да не чуе никой смеха му.

— Олеле!… Веселко Дребнодупе!

Джуджето подтичваше след трола на име Детритус. Участъкът ставаше все по-оживен. Вече беше ясно, че Стражата се занимава с какво ли не и в повечето случаи е задължително да се крещи оглушително.

Двама униформени тролове стояха пред високото бюро на сержант Колън, а между тях имаше още един трол, малко по-дребничък, който изглеждаше доста унил. Носеше поличка на балерина и две крилца от опънат в рамка тензух, залепени на гърба му.

— …и по една случайност знам, че вие, троловете, нямате приказки за феята на зъбчетата — говореше му Колън. — Особено пък с име… — сержантът се загледа в протокола пред себе си — …Шлакозвънка. Имаш ли нещо против да го наречем просто влизане с взлом, и то без да си редовен член на Гилдията на крадците?

— Туй си е направо расово потисничество — да не давате на троловете да си имат фея на зъбчетата — промърмори самозваната Шлакозвънка.

Един от троловете-полицаи изсипа чувал върху бюрото и по хартиите задрънчаха сребърни прибори.

— Аха — изрече Колън, — значи това ти оставят дечицата под възглавниците си.

— Благословени да са добрите им сърчица — отрони Шлакозвънка.

Седнало зад съседното бюро джудже уморено се препираше с един вампир.

— Вижте какво, това не е убийство. Бездруго не сте между живите, нали?

— Но той ги забоде в мен!

— Отидох да говоря с управителя и той заяви, че е злополука. Твърди, че нямал нищо против вампирите. Просто носел три кашона моливи НВ с гумички и се спънал в края на наметалото ви.

— Не разбирам защо да не мога да работя където си искам!

— Да, имате право и все пак… фабрика за моливи?

Детритус сведе поглед към Дребнодупе и се ухили.

— Добре дошъл, значи, в хубавия животец на големия град. Ей, ама името ти е интересно…

— Нима?

— Повечето джуджета се наричат Скалолом или Силен в ръката, или нещо подобно.

— Тъй ли?

Детритус не се отличаваше с усет към тънкостите, но забеляза режещата нотка в гласа на джуджето.

— Е, именцето ти си е хубаво, няма спор.

— А какво е „скалотръс“? — попита Дребнодупе.

— Ами смес от амониев хлорид и радий. Друса жестоко и направо стопява мозъците на троловете. Голяма лошотия става с тоя боклук в планините. Някои гадници взеха да го правят тука и се мъчим да научим как стига чак до ония краища. Господин Ваймс ми разреши да проведа… — Детритус се съсредоточи. — …раз-яс-ни-тел-на кам-па-ния. А бе, да го река по-простичко — хората требе да знаят к’во ще сполети мръсниците, дето го пробутват на хлапетата.

Тролът посочи грубовато намацания плакат на стената, който гласеше:

„Къжи на скалотръсъ Уфъхмолямоляненене ПФУ!“

Отвори врата и махна с ръка.

— Туй, значи, ни е старият клозет, дето вече не влизаме в него. Тука можеш да си забъркваш разните измишльотини, щото друга свободна стая нямаме. Ама най-добре първо почисти малко, че вони на кенеф. — Отвори друга врата. — Тука, значи, ни е съблекалнята. Ще си имаш своя окачалка, таквиз ми ти работи. Зад ей тия прегради можеш да се преобличаш, нали джуджетата сте си срамежливи… При нас се живее добре, стига да ти стиска. Господин Ваймс е свестен, ама е чудак и все разправя, че градът бил като топилна пота и всичкият боклук изплувал отгоре. Ей сегинка ще ти дам шлема и значката, ама първо — Детритус отиде до доста внушителен по размерите си шкаф с ръкописна табела ДТРИТЪС — требе да скрия някъде тоя чук.

Две фигури изфучаха снишени от пекарната за джуджешки хляб на Желязнокор („Солидният хляб е предимство!“). Скочиха в каруцата и креснаха на коларя да пришпори конете.

Той само обърна бледото си лице към тях и посочи напред към улицата.

Там имаше вълк.

И то не от обикновените, а с бялоруса козина, която беше достатъчно дълга около ушите, за да прилича на грива. Пък и за вълците не е присъщо да седят преспокойно на задните си лапи насред улицата.

Създанието ръмжеше — протяжно, дълбоко и гърлено. Беше звуковият еквивалент на догарящ фитил.

Конят се бе смръзнал, прекалено уплашен да стои на това място, но и твърде ужасен, за да помръдне.

Един от мъжете в каруцата посегна полека към арбалета си. Ръмженето се усили забележимо. Той отдръпна ръката си още по-внимателно. Звукът се върна на предишното равнище.

— Ей, туй к’во е?

— Вълк, бе!

— В града? Че к’во си намира за кльопане?

— Ох, тъкмо за туй ли трябваше да питаш?!

— Добро утро, господа! — Керът реши да не подпира повече стената. — Като гледам, мъглата вече се разнася. Бихте ли ми показали членските си карти от Гилдията на крадците, моля?

Обърнаха се и го изгледаха. Той ги дари с щастлива усмивка и кимна насърчително.

Един от мъжете потупа джобовете на палтото си с показно разочарование от своята разсеяност.

— А… Я глей… Ъ-ъ… А бе, малко бързах на излизане от вкъщи, май съм я забравил…

— Раздел втори, член първи от Устава на Гилдията на крадците задължава членовете й да носят документите си във всички случаи на професионална дейност — отбеляза Керът.

— Виж го, бе, не си е измъкнал меча от ножницата! — изсъска най-тъпият от бандата.

— Че за к’во му е, кат си има зареден вълк?

Някой пишеше в здрача и скрибуцането на перото му беше единственият звук наоколо.

Докато не изскърца врата.

Пишещият се завъртя на стола си с бързината на стресната птица.

— Ти?! Казах ти повече да не идваш тук!

— Знам, знам, ама онова проклето нещо… Конвейерът спря и то взе, че отиде да убие оня жрец!

— Някой видя ли го?

— В оная мътилка снощи? Не ми се вярва. Но…

— А-ха… Значи не е толкова важно.

— Не било важно! Нали уж не убиват хора. Е… Поне не като им трошат черепите.

— Правят го, ако им бъде наредено.

— Нищо подобно не съм му казвал! Ами ако налети и на мен?

— На господаря си? Човече, то не може да се противопостави на словата, сложени в главата му.

Новодошлият се свлече на един стол и поклати глава.

— Да де, ама какви са словата? Не знам, не знам, много ми се събра, като все е наблизо…

— И ти докарва тлъста печалба, нали така?

— Вярно, вярно, ама го има и онова с отровата. Никога не съм…

— Млъкни! Довечера пак ще се видим. Вече можеш да предадеш на останалите, че имам подходящ кандидат. А ако посмееш още веднъж да припариш тук…

Анкх-Морпоркската Кралска хералдическа палата започваше зад една зелена порта в стена на улица „Писанка“. Ваймс дръпна шнурчето на камбанката. Нещо издрънча отвъд стената и там незабавно изригна вулкан от писъци, ревове, ръмжене и тръбене. Някой се разкрещя:

— Долу, момче! Легни! Казах „легни“! Не се изправяй на задните си лапи! Ако бъдеш послушен, ще получиш захарче! Уилям! Спри веднага и го пусни! Милдрид, остави Греъм на мира!

Животинските звуци позатихнаха и стъпките на човека доближиха. Открехна се зарешетена вратичка в двукрилата порта.

Ваймс зърна широка два пръста ивичка от извънредно нисък мъж.

— Какво желаете? Вие да не сте месарят?

— Аз съм Командирът Ваймс. Имам определен час за среща при вас.

Животните пак вдигнаха врява.

— Моля?

— Аз съм Командирът Ваймс!

— Е, щом е тъй, май трябва да влезете.

Вратичката се отвори и Ваймс се промъкна в двора.

Настъпи тишина. Няколко десетки чифта очи се вторачиха в него с остро подозрение. Някои от очите бяха малки и червеникави. Няколко пък бяха големи и едва се подаваха над тинестото езерце, заемащо голяма част от двора. Имаше и очи в листака на дърветата високо над земята.

Всъщност дворът беше претъпкан с животни, но още по-натрапчива беше вонята на двор, претъпкан с животни. Личеше, че повечето са доста остарели, а това изобщо не помагаше да се реши проблемът с вонята.

Един беззъб лъв се прозина срещу Ваймс. Да видиш свободно щъкащ лъв си беше стъписващо преживяване само по себе си, но не можеше и да се сравни с изумителния факт, че един грифон го използваше като постеля и бе заспал на гърба му, вирнал и четирите си ноктести лапи нагоре.

Тук имаше таралежи, един вече посивял леопард, както и доста проскубани пеликани. Зеленясалата вода в езерцето се разлюшка, два хипопотама изплуваха и разтвориха грамадните си усти. Нито една твар не се намираше в клетка и никоя от тях не се опитваше да похапне от другите.

— Всички се стъписват, като дойдат за пръв път — успокои го старецът. Вместо единия си крак имаше закрепена дървена протеза. — Ние сме направо едно малко щастливо семейство.

Ваймс се обърна и срещна погледа на малка сова.

— О, богове… Това е морпорк, нали? — Лицето на стареца се набръчка в доволна усмивка.

— Виждам, че не си новак в хералдиката — изкиска се той. — Разправят, че прародителите на Дафни произхождали чак от някакви си острови от другата страна на Главината на Диска.

Ваймс извади значката си от Градската стража и се вторачи в гравирания на нея герб.

Старецът надникна през рамото му.

— А, не е тя — посочи изобразената на значката сова. — Трябва да е нейната прабаба Оливия. Морпорк, кацнал върху анкх. Голяма смехория, няма що. Тук обаче не всичко е весело, да знаеш. Честно казано, имаме нужда от мъжкар за Дафни. И от хипопотамка. Е, да, негово превъзходителство възразява, че хералдически ни се полагат тъкмо два мъжки хипопотама, а аз не споря. Само твърдя, че това си е противоестествено за Родерик и Кийт. Не ги съдя, разбира се, обаче не е редно така. Та как ти беше името?

— Ваймс. Сър Самюъл Ваймс. Съпругата ми е уредила часа на срещата при вас. — Старецът пак се закиска.

— Все тъй става.

Въпреки протезата той пъргаво се запровира между купчините разнообразни изпражнения към сградата в отсрещния край на двора.

— Сигурно поне градината ви процъфтява — подхвърли Ваймс, опитвайки се да поддържа разговора.

— Пробвах как ще се отрази на ревена — обясни старецът, отваряйки вратата. — Ама той израсна пет метра, пък после се самозапали. Внимавай къде е кацал нашият хералдически змей, щото малко е разстроен напоследък… ех, жалко. Нищо де, като изсъхне, може да се изчегърта. Сега мини ей натам.

Колкото отвън беше светло и шумно, толкова тъмно и тихо беше вътре. Цареше сухата миризма на стари книги и църковни камбанарии. Когато очите на Ваймс свикнаха със сумрака, различи окачените под тавана флагове и знамена. Все пак тук имаше няколко прозореца, но паяжините и мъртвите мухи пропускаха само сиво подобие на слънчеви лъчи.

Старецът затвори вратата зад него и го остави сам. Ваймс го наблюдаваше през прозореца как се върна към прекъснатото си занимание.

Подреждаше жив герб.

Имаше грамаден щит с приковани към него истински зелки. Старецът изрече нещо, което не се чу вътре. Малката сова подхвръкна от клона и кацна на големия анкх, залепен върху щита. Двата хипопотама се измъкнаха мудно от езерцето и заеха местата си от двете страни.

Старецът разгъна художнически статив, нагласи платното пред себе си, взе палитра и четка и подвикна:

— Але-хоп!

Хипопотамите се изправиха гордо с артритно скърцане на ставите си. Совата разпери криле.

— Милостиви богове… — промърмори Ваймс. — Пък аз си въобразявах, че ги измислят…

— Да ги измисляме ли, господине? Да ги измисляме?! — повтори нов глас зад гърба му. — Щяхме да се забъркаме в сериозни неприятности, ако ги измисляхме. Непременно.

Ваймс се обърна. Бе се появил още един възрастен дребосък, чиито очи примигваха самодоволно зад дебелите лещи на очилата. Стискаше няколко свитъка под мишница.

— Съжалявам, че нямах възможност да ви посрещна на портата, но в момента сме много заети — извини се той, протягайки свободната си ръка. — Кроасан Руж Пурсювен.

— Ъ-ъ… — смути се Ваймс. — Значи вие сте малка червена кифличка за закуска, тъй ли?

— Не, не! О, не. Означава Червен Лунен сърп. Вижте какво, това е моята титла. Много е древна. Аз съм служител в Хералдическата палата. А вие трябва да сте сър Самюъл Ваймс, нали?

— Да.

Червеният Сърп провери нещо в един от свитъците,

— Добре, добре. Как се отнасяте към невестулките?

— Невестулки ли?

— Ами вижте, имаме няколко невестулки. Знам, че строго погледнато, те не са хералдически същества, но тъй или иначе са тук, а ще се наложи да ги пуснем, ако някой не ги вземе под крилото си.

Ваймс се прокашля.

— Аз си мислех… Нали гербът е само картина? Не е задължително да го рисувате от натура!

Червеният сърп май беше потресен.

— Е, ако сте готов да превърнете всичко в жалка пародия… Тогава можете и да си го измислите. Както и да е… Значи не искате невестулки?

— Лично аз изобщо не бих се занимавал с това. А невестулки… В никакъв случай! Съпругата ми смята, че драконите ще са…

— За щастие няма и да се наложи да решаваме проблема — обади се друг глас от сенките.

Всъщност изобщо не би било уместно да се чуе на каквато и да е светлина. Звучеше така, сякаш издалото го гърло никога не е познало удоволствието на слюнката. Звучеше мъртвешки.

И именно такъв беше.

Грабителите на пекарната обмисляха възможностите за избор.

— Ръката ми е върху приклада на арбалета — сподели най-предприемчивият.

Най-трезвомислещият промълви:

— Я, пък моето сърце вече е в устата и напира да изскочи…

— Ох… — обади се третият. — Аз открай време си имам слабо сърце…

— Ясно, де. Само че… Тоя даже не носи меч! Ако надупча вълка, вие двамата ще му видите сметката лесно, нали?

Единственият по-свестен мислител в бандата се загледа към капитан Керът. Бронята му сияеше. Мускулите по голите му ръце — също. Дори коленете му лъщяха.

— Струва ми се, че сме в положение на изчакване — отбеляза Керът.

— К’во ще кажеш, ако хвърлим парите на улицата? — осмели се да предложи мислителят.

— Това несъмнено би облекчило положението ви.

— И ще ни пуснеш ли?

— Не. Но ще смекчи вината ви и ще кажа няколко думи във ваша защита.

Дръзкият с арбалета си облизваше непрекъснато устните, погледът му шареше от Керът към вълка и обратно.

— Ако насъскаш тоя звяр по нас — не се сдържа накрая, — някой ще пукне, казвам ти!

— Не е изключено — натъжи се Керът. — Предпочитам да избегнем това, ако може.

Вдигна ръце. И в двете стискаше някакви кръгли плоски неща, широки около педя.

— Ето един вид джуджешки хляб. Вероятно най-доброто изделие на господин Желязнокор. Разбира се, не е класически боен хляб, но смятам, че има приемливи режещи качества…

Движението на дясната му ръка беше недоловимо за окото. Пръсна се облаче дървесен прах и плоската питка спря в дебелата дъска на каната около сантиметър от бандита със слабото сърце. Оказа се, че и пикочният му мехур не е особено държелив.

Дръзкият с арбалета откъсна поглед от смъртоносната питка едва когато усети лек влажен натиск върху китката си.

Не му се вярваше, че някое животно е способно да се движи толкова светкавично, обаче нямаше как да отрече, че вълкът е до него и изражението му намекваше невъзмутимо колко несравнимо по-силно може да стисне челюстите си.

— Кажи му да се махне! — викна бандитът и хвърли арбалета със свободната си ръка. — Кажи му да ме пусне!

— О, аз никога не й заповядвам — възрази Керът. — Тя сама си решава.

Разнесе се тропот на усърдно подковани ботуши и пет-шест джуджета изхвърчаха от пекарната. Размахваха брадви и едва успяха да спрат до Керът сред дъжд от искри.

— Дръжте ги! — кресна господин Желязнокор. Керът отпусна ръка върху шлема на джуджето и го завъртя с лице към себе си.

— Аз съм тук, господин Желязнокор. Предполагам, че тези са закононарушителите?

— Те са, няма грешка, капитан Керът! — избуча пекарят. — Хайде, момчета! Да ги провесим да съхнат при бура’зак-ха[3]!

— О-о-ох! — проточи подмокреният със слабото сърце.

— По-кротко, господин Желязнокор — търпеливо се обади Керът. — В Анкх-Морпорк не прилагаме това наказание[4].

— Тези типове така удариха Бьорн Теснобрич, че падна в несвяст! И сритаха бад’дхакза[5] на Олаф Силен в ръката! Ще им отрежем…

— Господин Желязнокор!

Пекарят се поколеба, после грабителите с облекчение и почуда видяха как отстъпи крачка назад.

— Ами… тъй да бъде, капитан Керът. Както кажете.

— Имам работа другаде, но ще ви бъда много благодарен, ако ги предадете на Гилдията на крадците.

Мислителят пребледня.

— О, не! Много зле са настроени срещу нарушителите на лицензионния режим! Каквото и да е, само не Гилдията!

Керът се озърна към него и светлината огря лицето му по доста особен начин.

— Каквото и да е, така ли? — Грабителите се спогледаха и заговориха един през друг.

— Гилдията на крадците! Чудесно, няма проблеми.

— Ние харесваме хората от Гилдията.

— Направо нямам търпение да се срещна с тях.

— Прекрасни хора.

— Строги, но справедливи.

— Добре — изрече накрая Керът. — Значи всички са доволни. А, да… — Бръкна в кесийката на колана си. — Ето ви пет пенса за питката, господин Желязнокор. И другата съм я пипал, но лесно ще я остържете с шкурка.

Джуджето примига, щом видя монетите.

— Вие искате да ми платите, задето ми връщате моите пари?

— Като данъкоплатец имате неоспоримо право да бъдете закрилян от Стражата — натърти Керът.

Последва неловка пауза. Пекарят си гледаше ботушите. Двама-трима от останалите джуджета се подхилваха.

— Ето какво ще сторим — благо промълви Керът. — Като си освободя малко време, ще намина и ще ви помогна да попълните данъчните декларации. Така бива ли?

Един от грабителите наруши напрегнатото мълчание.

— Ъ-ъ… може ли… вашето мило кученце… да ми пусне ръката… моля?

Вълкът леко разтвори челюстите си, скочи от каруцата и пристъпи към Керът, който уважително вдигна ръка към шлема си.

— Желая приятен ден на всички ви. — След тези думи се отдалечи. И престъпниците, и жертвите се блещеха след него.

— Абе, тоя истински ли е? — смънка мислителят.

— Копелета! — изрева пекарят след кратко нечленоразделно ръмжене. — Копелета!!!

— Ама… сега к’во искаш? Върна си мангизите, нали?

Двама от работниците на господин Желязнокор едва го удържаха да не се нахвърли върху крадците.

— Три години! — ревна той. — Три години никой не се сети! Три скапани години никакъв бирник не ми потропа на вратата! Ще ме пита той! Да, бе! И се държи лю6езно. Отгоре на всичко ще донесе и още бланки, че ако случайно сбъркаме нещичко, да си имаме! Ей, гадняри, защо не избягахте по-чевръсто с плячката, а?

Ваймс се оглеждаше в сенчестата прашна стая. Гласът все едно се разнасяше от някой гроб.

Дребничкият служител в Палатата се озърна подплашен.

— Сър Самюъл Ваймс ще бъде ли така любезен да пристъпи насам? — продължи гласът.

Смразяващо ясно изричаше всяка сричка.

— Това всъщност е… ъ-ъ, Дракона — обясни Червеният сърп.

Ваймс тутакси посегна към дръжката на меча си.

— Кралският хералдически дракон — побърза да обясни дребосъкът.

— Хералдически ли? — озадачи се Командирът на Стражата.

— Просто титла — подхвърли гласът. — Моля, влезте. Да, Хералдически дракон — продължи, когато Ваймс мина в здрача на вътрешната стая. — Затова не е нужно да размахвате меча си. Повече от пет столетия съм Кралски хералдически дракон, но ви уверявам, че не бълвам огън. Хъ-хъ.

— Хъ-хъ — изсумтя и Ваймс.

Не различаваше добре фигурата. Светлина се процеждаше само през разположените нависоко мърляви прозорчета, освен това в стаята горяха няколко дузини свещи, чиито пламъчета бяха обрамчени в черно. Струваше му се, че забелязва нещо като гърбица.

— Моля, седнете — покани го Дракона. — И ще ви бъда много задължен, ако погледнете наляво и повдигнете брадичката си.

— За да си оголя шията, така ли?

— Хъ-хъ.

Фигурата взе свещник и се примъкна по-наблизо. Костелива като на скелет ръка хвана брадичката на Ваймс и внимателно завъртя лицето му наляво-надясно.

— Ами да. Несъмнено имате профила на рода Ваймс. Но не и типичните уши. Разбира се, една от бабите на майка ви е била от рода Стяга. Хъ-хъ…

Ръката на Командира отново се плъзна неволно към дръжката на меча. Само едно същество можеше да притежава такава мощ в наглед толкова крехко тяло.

— Знаех си! Вампир! Гаден кръвопиец!

— Хъ-хъ. — Може и да беше смях или пък само прокашляне… — Да, вампир. Запознат съм с мнението ви за вампирите. „Не съвсем живи, но недостатъчно мъртви.“ Доста остроумно. Хъ-хъ. Вампир — да. Кръвопиец — не. Кървавицата е върхът в месарското изкуство. Познавам мнозина достойни представители на тази професия. Хъ-хъ, да. Всички се стремим да живеем в съгласие с околните. Хъ-хъ. Така че девиците няма защо да се страхуват от мен. Хъ-хъ. И то вече няколко века. За съжаление. Хъхъ.

Силуетът и светлото кълбо около свещника се отдалечиха.

— Опасявам се, сър Самюъл, че напразно сте си загубил времето.

Очите на Ваймс свикваха постепенно с трепкащия здрач. Тук беше пълно с книги на купчини. Нямаше нито една по рафтовете. От всички стърчаха отбелязки като сплескани пръсти.

— Не разбирам… — промърмори той. Или Кралският хералдически дракон се гърбеше прекалено, или имаше криле под безформената си роба. Спомни си, че някои от тези твари могат да летят като прилепи. Чудеше се колко ли е старо създанието пред него. Отличаваха се със способността да „живеят“ почти вечно…

— Доколкото схващам, вие сте дошъл при нас, защото се смята за… хъ-хъ, подходящо да имате свой герб. Опасявам се, че това е невъзможно. Хъ-хъ. Имало е герб на рода Ваймс, но той не може да бъде възстановен. Ще бъде нарушение на правилата.

— Какви правила?

Една книга беше измъкната шумно от купчината и разтворена.

— Командир Ваймс, сигурен съм, че познавате родословието си. Баща ви е Томас Ваймс, дядо ви е Гуилиъм Ваймс…

— А, всичко е заради Скалоликия — безизразно промърмори Ваймс. — Трябва да е нещо, свързано с него.

— Несъмнено. Неуморният воин срещу злото. И ваш прародител. Скалоликия Ваймс, както наистина са го наричали. Командир на Градската стража през 1688 г. И кралеубиец. Той е погубил последния крал на Анкх-Морпорк, както е известно и на всеки ученик от града.

— Екзекутирал го е!

Превитите рамене се повдигнаха.

— Каквото и определение да изберем за деянието му, родовият герб — според възприетия в хералдиката израз — екскретус ест екс алтитудине. Иначе казано — депозитатум де латрина. Тоест заличен. И поставен под забрана. Не може да бъде възстановен. Земите ви са били конфискувани, родовата ви къща — изравнена със земята, вашата страница в историята — задраскана. Хъ-хъ. Впрочем, Командир Ваймс, много е любопитно, че толкова потомци на „Скалоликия“ — кавичките стиснаха прякора, сякаш старица вземаше нещо гнусно с щипци — са били служители в Стражата. Ако съм осведомен правилно, лепнали са този прякор и на вас. Хъ-хъ. Хъ-хъ. Питал съм се дали не се дължи на предаващ се от поколение на поколение стремеж да бъде заличено безчестието?

Зъбите на Ваймс изскърцаха.

— Значи се опитвате да ми внушите, че нямам право на герб?

— Именно. Хъ-хъ.

— Защото един мой прадядо е убил… — Той се запъна. — О, дори не е било екзекуция! Смъртна присъда се изпълнява над същество, принадлежащо към човешкия род. А животните се колят.

— Но той е бил крал — кротко напомни Дракона.

— А, да. Само дето се оказало, че в тъмниците си има механизми за…

— Командир Ваймс… — Вампирът го възпря с жест. — Ясно е, че не ме разбрахте. Каквото и друго да е вьршил, той е бил кралят. Вижте какво, короната не е като шлемовете на стражниците, хъ-хъ. И да я свалите, тя пак си остава върху коронованата глава.

— Скалоликия я е свалил и още как!

— Но кралят дори не е бил съден.

— Не намерили нито един съдия, който би желал да се занимава с гнусотиите му.

— И само вие…. о, извинете, вашият предтеча…

— Какво пък толкова? Все някой е трябвало да свърши тази работа. Някои чудовища не бива да ходят под едно небе с живите хора.

Дракона най-после откри страницата, която търсеше, и обърна книгата към Ваймс.

— Това е бил неговият герб.

Ваймс се загледа във вече познатата сова-морпорк, кацнала върху анкх над щит, разделен на четири части със символ във всяка от тях.

— Каква е тази корона с минаващ през нея кинжал?

— Традиционен символ, хъ-хъ. Обозначава ролята му на бранител на короната.

— Нима? Ами този сноп пръчки с пъхната в него брадва?

— Фасция. Символ на ролята му на защитник на реда и закона. Не смятате ли, че брадвата е била интересно предзнаменование? Уви, боя се, че с брадви нищо не се решава.

Ваймс се вторачи в третия сектор на гербовия щит. Там беше нарисуван мраморен бюст.

— Символ на прякора му — „Скалоликия“ — подсказа услужливо Дракона. — Сам е поискал това. Понякога хералдиката е просто изкуство на шегата.

— Ами тази чепка грозде? — кисело попита Ваймс. — Обичал е да си пийва, така ли?

Дракона затвори книгата и въздъхна.

— Рядко някой остава доволен от усилията на онези, които се стараят да сторят необходимото. За съжаление съм безсилен да променя правилата. — Във вехтия глас се прокрадна оживление. — Командир Ваймс, аз обаче много се зарадвах, когато научих за брака ви с лейди Сибил. Тя е дама с превъзходно потекло. Един от най-благородните родове в нашия град. Рамкин, Селачии, Вентури, също и Нобс, разбира се…

— Значи приключихме? — пожела да се увери Ваймс. — Ами тогава да си тръгвам.

— Рядко имам посетители — сподели Дракона. — Обикновено ги посрещат по-нисшите служители, но прецених, че е редно да ви обясня положението подробно. Хъ-хъ. Толкова сме заети напоследък. Някога се занимавахме с истинска хералдика. Но сега бил Векът на плодния прилеп. И както изглежда, щом някой открие втората си закусвалня, вече се смята за джентълмен. — Той махна с тънката си ръка към три герба, закачени един до друг на табло. — Месарят, пекарят и свещарят! — изсмя се сдържано. — И не се успокояват, докато не се заровим в архивите и не докажем, че е приемливо да получат своите гербове…

Ваймс се взря в таблото.

— Единия май съм го виждал…

— Този е на господин Артър Кери, свещаря — обясни Дракона. — Изведнъж бизнесът му започва да се разраства бурно и той решава да стане джентълмен. Какво имаме тук? Разделен диагонално стоманеносив щит, който трябва да изрази личната му целеустременост и усърдие. По диагонала е фитилът. В горната половина имаме свещ, огряваща прозорец, а в долната — два свещника (за да проличи, че окаяникът продава изделията си и на богатите, и на бедните). За щастие баща му е бил комендант на пристанището и това ни позволи леко да извьртим символиката с тази лампа във формата на риба, обозначавайки занятията и на бащата, и на сина. Реших девизът да бъде на общоприетия съвременен език — „Изкуството[6] ни даде свещта“. Съжалявам, беше излишно палаво, но не можах да се въздържа.

— Ще ме заболи коремът от смях — изсумтя Ваймс.

Нещо сякаш смушка ума му.

— А този е на господин Герхард Чорапин, президент на Гилдията на месарите. Неговата съпруга му втълпила, че без герб не може в наше време, а кои сме ние, за да спорим с дъщерята на един търговец на карантия? Затова подбрахме червен щит — цвета на кръвта, на сини и бели ивици като месарска престилка, диагонално пресечен от връзка наденички. В средата имаме сатър в ръка с ръкавица… Всъщност боксьорска ръкавица. Не успяхме да измислим по-добра отпратка към фамилията му[7]. Девизът е „Футурус меус ест ин висцерис“, тоест „Бъдещето ми е във вътрешностите“. Така намекваме и за професията му, и за прастария обичай да се гадае…

— …по карантии — довърши Ваймс вместо него. — Просто и-зу-ми-тел-но.

Неясната догадка, която се мъчеше да привлече вниманието му, вече подскачаше в главата му от бяс и нетърпение.

— А ето този, хъ-хъ — продължи Дракона, сочейки със съсухрения си показалец, — е за Рудолф Грънцис от Гилдията на пекарите. Командир Ваймс, можете ли да изтълкувате изображенията?

Ваймс се вторачи мрачно.

— Разделен е на три, има роза, пламък и гърне. Ъ-ъ… пекарите използват огън, а гърнето сигурно е за водата…

— Има и шега с името — подсказа Дракона.

— Хм, едва ли го наричат галено Рози… — Ваймс примига. — Розата е цвете[8]. О, да му се не види! Значи брашно, огън и вода, а?

— Ще станете истински познавач на хералдиката — похвали го Дракона. — А девизът?

— „Куод субиго фаринам“ — промърмори Ваймс и челото му се набръчка. — „Защото…“ фарина беше нещо свързано с жито или брашно… Олеле… „Защото меся тестото“, така ли?

Дракона плесна с ръце.

— Чудесно се справихте!

— Предполагам, че цялата сграда се тресе от веселия ви смях в дългите зимни вечери — озъби се Ваймс. — Значи това била хералдиката? Дебелашки намеци и игра с думи?

— Разбира се, хералдиката далеч не се изчерпва с това — възрази Дракона. — Дадох ви простички примери. До голяма степен сме принудени да изсмукваме от пръстите си подобни гербове. Докато гербовият щит на старинен род като Нобс например…

— Нобс? — сепна се Ваймс. — Аха! И преди споменахте фамилията!

— Хъ-хъ. Ами да, споменах я. Достоен древен род. Макар за съжаление да е западнал напоследък.

— Нали нямате предвид семейството на… ефрейтор Нобс? — запъна се Командирът на Стражата.

Поредната книга се отвори с глух удар. В оранжевата светлина на свещите Ваймс видя гербови щитове и изобилно разклонено родословно дърво.

— Виж ти… — смънка Дракона. — За потомък на Сейнт Джон дьо Нобс ли говорите?

— Ъ-ъ… да. Ами да!

— Син на Главоча Нобс и дамата, посочена тук като Мейзи от Брястова улица?

— Вероятно.

— Внук на Смотаняка Нобс?

— Ако се съди по името, така е.

— Който на свой ред е бил незаконен син на Едуард Сейнт Джон дьо Нобс, маркграф на Анкх-Морпорк, и на… хъ-хъ, прислужничка с неизвестен произход?

— О, богове!

— Маркграфът е починал, без да остави други потомци освен вече споменатия Смотаняк. Досега не успявахме да издирим представители на последното поколение.

— О, богове!

— Познавате ли въпросния господин?

Ваймс изслуша потресен сериозното и наглед добронамерено изречение, свързващо думата „господин“ с ефрейтор Нобс.

— А, такова… да.

— Има ли собствено състояние?

— Не, придобива го понякога за сметка на други хора.

— Е, хъ-хъ, все пак го осведомете. Разбира се, няма да наследи земя или пари, но титлата е напълно валидна.

— Извинете… Искам да проверя дали съм ви разбрал правилно. Ефрейтор Нобс… тоест ефрейтор Нобс от моите хора… е маркграфът на Анкх-Морпорк?

— Ще трябва да ни представи удовлетворителни доказателства за произхода си, но по всичко личи, че е той.

Ваймс се зазяпа в сумрака. В настоящия момент от живота си ефрейтор Нобс трудно би представил удовлетворителни доказателства дори към точно кой вид разумни същества принадлежи.

— О, богове! — промълви отново Командирът на Стражата. — Предполагам, че той ще има свой герб?

— И то превъзходен.

— Аха…

Всъщност Ваймс дори не искаше да се сдобие с герб. Само допреди час с удоволствие би си измислил оправдание да не дойде тук, както бе постъпвал неведнъж. Но…

— Ноби? О, богове!…

— Е, може да се каже, че съм много доволен от нашия разговор — отбеляза Дракона. — Старая се да попълвам нашите архиви. Хъ-хъ. Между другото, как се справя с живота младият капитан Керът? Чух, че младата дама, с която се е сближил, е върколак. Хъ-хъ.

— Нима? — сви вежди Ваймс.

— Хъ-хъ. — В здрача Дракона май намигна съзаклятнически. — Наясно сме с подобни подробности!

— Капитан Керът се справя чудесно с живота — изрече Ваймс с най-ледения си тон. — Винаги.

Затръшна вратата на излизане. Пламъчетата на свещите потрепнаха.

Редови стражник Ангуа излезе от тясната пресечка, оправяйки колана на униформата си.

— Според мен всичко мина добре — сериозно промълви Керът — и така ще укрепим уважението на гражданството към силите на реда.

— Пфу! Ръкавът на онзи тип!… Чудя се дали някой му е обяснявал защо дрехите трябва да се перат — промърмори Ангуа и си изтри устата.

По навик тръгнаха със спестяващите енергия крачки на полицаи. Ваймс често казваше, че ходенето е важна част от работата на ченгетата, и понеже Командирът бе изрекъл тези слова, Керът му вярваше. Обикаляне и разговори. Мини навсякъде и разприказвай достатъчно хора, накрая ще стигнеш и до отговорите на въпросите си.

„Уважението на гражданството“ — повтори си наум Ангуа. Типично за Керът. Е, всъщност Ваймс го казваше… макар че след това сър Самюъл честичко плюеше с досада. Керът обаче му вярваше. И тькмо той бе предложил на Патриция закоравелите престъпници да получат шанс за „принос към доброто на града“, като ремонтират домовете на възрастни хора. Така към мъките на старостта се добави нов, непознат досега ужас. Отгоре на всичко поради равнището на престъпността в Анкх-Морпорк холът на една баба бе толкова често облепян с нови тапети, че след половин година тя едва влизаше в стаята.[9]

— Открих нещо много любопитно и ще ти бъде интересно да го видиш — сподели Керът след малко.

— Виж ти — промълви Ангуа.

— Но няма да ти кажа предварително какво е, иначе ще разваля изненадата.

— Ами добре. — Ангуа поумува и добави: — Питам се дали ще е толкова интересно като колекцията от минерали, която ми показа миналата седмица?

— Беше чудесна, нали? — въодушеви се Керът. — Минавал съм по онази улица десетки пъти, а дори не подозирах, че там имало музей на минералите! Какви силикати само!

— Изумително! Да се чудиш защо хората не напират на тълпи да ги разгледат…

— И аз не мога да разбера причината…

Ангуа за пореден път си напомни, че в душата на Керът май нямаше дори следа от способността да схваща иронията. Внушаваше си, че не е негова вината, дето е бил отгледан от джуджета в някаква затънтена мина и се захласва по разни скални парчета. А по-миналата седмица ходиха в стоманолеярна. Извънредно интересно…

И все пак… Всички изпитваха искрена симпатия към Керът. Дори онези, които той арестуваше. Дори стариците, които бяха принудени да живеят с неизветряващата воня на прясна боя. И тя харесваше Керът. До забрава. Затова щеше да й бъде толкова трудно да се раздели с него.

Ангуа беше върколак. В това се коренеше проблемът. Или през цялото време си нащрек, за да не научи никой, или през цялото време забелязваш как те заобикалят и си шепнат зад гърба ти.

А Керът нямаше нищо против. Дразнеше се обаче, че другите имат нещо против. Ядосваше се и че уж дружелюбно настроените им колеги не забравяха да носят по нещо сребърно. Тя виждаше, че Керът се притеснява. Долавяше как напрежението набира сила, а той не знае какво да стори.

Явно в приказките на баща й имаше нещо вярно — забъркаш ли се с нормалните хора извън краткото гастрономическо общуване, все едно си скочила доброволно в сребърен рудник.

— Както чувам, догодина след празненствата ще има страхотна заря — обади се Керът. — Обичам фойерверките.

— Струва ми се твърде странно — отвърна Ангуа, връщайки се в настоящето — в Анкх-Морпорк да празнуват толкова тържествено факта, че преди триста години е имало гражданска война.

— Че защо не? — учуди се той. — Нали сме победили.

— Може да се каже и че сте били победени.

— Винаги гледай на нещата откъм добрата им страна. Ето, стигнахме.

Тя вдигна поглед към табелата. Вече умееше да чете джуджешките руни.

— „Музей на джуджешкия хляб“. Ау… Нямам търпение да го разгледам.

Керът кимна щастливо и отвори вратата. Лъхна ги миризма на древни трохи.

— Ехо-о-о! Господин Хопкинсън! — Никой не отговори. — Е, той излиза понякога.

— Вероятно когато вълнението му дойде в повечко — не се сдържа Ангуа. — Хопкинсън ли каза? Не е име на джудже, нали?

— А, той си е човек — потвърди Керът и пристъпи вътре. — Но е изумителен познавач. В хляба е смисълът на живота му. Написал е най-неоспоримия труд за нападателното пекарско изкуство. Ами… Щом не е тук, ще взема два билета и ще му оставя два пенса на бюрото.

Не личеше господин Хопкинсън да приема много посетители в музея. Имаше прах по пода, по музейните витрини и особено по експонатите. Повечето бяха с класическата форма на кравешки изпражнения, намекваща и за вкуса им, но се виждаха също кифлички, понички за близък бой, смъртоносни метателни банички и всевъзможни други разновидности, измислени от раса, която отдавна знаеше колко решаващ е въпросът с изхранването на бойното поле.

— И какво търсим? — попита тя разсеяно, вдишвайки дълбоко.

Във въздуха се усещаше отвратително познат полъх.

— Това е… Готова ли си за изненадата? Това е… Бойната франзела на Б’хриан Кървавия топор! — заяви Керът, който още тършуваше в чекмедже на бюрото до входа.

— Франзела, значи? Довел си ме да гледам франзела?

Ангуа пак подуши. Да. Кръв. Прясна кръв.

— Точно така — потвърди той. — Изложена е тук само за две седмици. Именно с тази франзела в ръце се е хвърлил в Битката в долината Куум и повалил петдесет и седем тролове… — Керът изведнъж поукроти тона. — Да де, било е отдавна и не бива древната история да ни заслепява за реалностите на мултиетническото общество във Века на плодния прилеп.

Изскърца врата.

— Тази бойна франзела… — обади се Ангуа от някъде другаде. — Черна е, нали? И доста по-голяма от стандартния размер?

— Ами да, позна — съгласи се Керът.

— А господин Хопкинсън… Нисичък ли е? И с къса козя брадичка?

— Той трябва да е.

— И със смазан череп, така ли?

— Какво?!

— По-добре ела да погледнеш — смънка Ангуа, отстъпвайки заднешком.

Кралският хералдически дракон седеше сам сред своите свещи.

„Ето какъв бил сър Самюъл Ваймс, Командирът на Стражата. Глупак. Явно не вижда нищо отвъд значката си. И такива хора се издигат на високи постове напоследък… Все пак и от тях има полза, може би затова Ветинари се е спрял на него. Глупаците често са способни да извършат неща, за които умните хора дори не биха дръзнали да помислят…“

Въздъхна и придърпа към себе си един тежък том. Книгата не беше много по-голяма от повечето наоколо — учудващ факт за всеки, който познаваше съдържанието й.

Позволяваше си да се гордее с творението си. Беше изключително постижение, но Дракона би се учудил — ако бе съхранил способността си да се учудва през последното столетие — колко лесно се оказа всичко. Вече не се налагаше да чете книгата. Знаеше я наизуст. Родословните дървета бяха разположени както си му е редът, всички необходими думи бяха написани на страниците. Оставаше му само да ги произнася напевно.

Титулната страница бе озаглавена „Потеклото на Кeрът Първи, крал на Алкх-Морпорк по волята на боговете“. Следващите десетина страници заемаше едно огромно и разклонено родословно дърво, което завършваше с „Взел за съпруга…“. По-нататък редовете бяха нанесени с молив за по-лесно изтриване в случай на нужда.

— „Делфина Ангуа фон Юбервалд“ — изрече Дракона. — „Баща… хъ-хъ… и сюзерен — барон Гай фон Юбервалд, известен и като Сребърната опашка. Майка — мадам Серафина Сокс-Блунберг, известна и като Жълтозъбата, родом от Генуа…“

Тази част беше резултат от сериозни проучвания. Очакваше агентите му да се затруднят с изясняването на… по-козинестите и ноктестите части от родословието на Ангуа, но се оказа, че планинските вълци също държат на тези подробности. Нямаше съмнение, че прадедите на Ангуа са били сред водачите на глутниците.

Кралският хералдически дракон се ухили. Поне от неговата гледна точка принадлежността към една или друга раса имаше само второстепенно значение. Важно беше преди всичко доброто потекло.

Е, какво да се прави… Бъдещето можеше да бъде и такова…

Остави книгата настрана. Едно от предимствата на необичайно дългия живот е възможността да прозреш колко крехко нещо е бъдещето. Хората обичат да ръсят глупости от рода на „вечен мир“ или „хилядолетна империя“, а само след половин поколение никой дори не си спомня как са се казвали, да не говорим пък къде разярената тълпа е разпръснала тленните им останки. Именно подробностите променят историята. Често само няколко мастилени реда вършат работа.

Придърпа друг том към себе си. И тази титулна страница започваше с „Потеклото на крал…“. Хм, как ли ще реши да се нарече човечето? Това май трудно се поддаваше на предсказване. Все едно…

Дракона взе молив и вписа на празното място думата „Нобс“.

И се засмя в осветената от свещи стая.

Хората охотно бърбореха за истинския крал на Анкх-Морпорк, без да научат жестокия урок на историята, която често доказва с кървави доводи, че истинският крал е онзи, който е бил коронясан.

И тази стая беше пълна с книги. Това беше първото впечатление от нея — влажна потискаща книжност.

Покойният отец Тубелчек лежеше проснат върху лавина от изпопадали книги. Никой не би могъл да кърви толкова и да остане жив, нито пък би оцелял с глава, заприличала на спукана топка. Изглеждаше като цапардосан с ковашки чук.

— Старата дама изхвърча оттук с писъци — обясни редови стражник Визит, отдавайки чест. — Затова влязох и заварих всичко както го виждате, сър.

— Точно както го виждам ли?

— Да, сър.

— А коя е старата дама?

— Представи се като госпожа Канацки, сър. Твърди, че тя е носела храната на жреца. И го обслужвала.

— Хм… В какъв смисъл?

— Мислех, че е ясно, сър. Премитала стаята и бършела прахта.

На пода наистина се виждаше преобърнат поднос, имаше и счупена паница с пръсната наоколо каша. Старата дама може би е била възмутена, че са похабили напразно плодовете на труда й.

— Докосвала ли е трупа?

— Твърди, че не го е доближавала, сър.

Значи жрецът бе успял да постигне най-спретнатата смърт в целия професионален живот на Ваймс. Ръцете му бяха скръстени на гърдите, а очите — затворени.

И имаше нещо в устата. Изглеждаше като свито на тръбичка листче и придаваше на мъртвеца смущаващо веселяшки вид, сякаш бе решил да си запали последната цигара чак след като се е споминал.

Ваймс внимателно извади мъничкия свитък и го изпъна върху дланта си. Бе изпълнен с прилежно написани, но непознати символи. Особено се набиваше на очи фактът, че пишещият се бе възползвал от единствената изобилно разлята наоколо течност.

— Гадост… — промърмори Командирът на Стражата. — Надраскано е с кръв. Някой може ли да открие смисъл в тези знаци?

— Да, сър!

Ваймс скришом завъртя очи.

— Слушам те, стражник Визит.

— Това са древни клачиански писмена. Използвало ги е едно пустинно племе — кенотините, сър. Имали са и много развита, но същностно порочна система на вярвания в…

— Да, да, ясно — прекъсна го Ваймс, който вече лесно разпознаваше разгарящия се проповеднически плам у Визит. — Имаш ли обаче представа какво означават?

— Бих могъл да науча, сър.

— Добре.

— Между другото, сър, намерихте ли време да надникнете в дипляните, които ви оставих на бюрото онзи ден?

— Бях прекалено зает, — отвърна Командирът на Стражата по навик.

— Няма страшно, сър — увери го Визит с посърналата усмивка на човек, мъчещ се да прави добро на околните против волята им. — Когато и да ги прочетете, ще бъде добре за вас.

Листове от разпилените вехти книги бяха пръснати навсякъде. По повечето имаше кървави пръски.

— Доста от тия писания май са религиозни — предположи Ваймс. — Може да намериш отговора в тях. — Той се обърна. — Детритус, огледай тук внимателно, разбрахме ли се?

Тролът спря насред заниманието си — старателно очертаваше с тебешир трупа.

— Ясно, сър. К’во да търся?

— Каквото се сетиш.

— Добре, сър.

Ваймс приклекна с пъшкане и опипа с пръст едно сивкаво петно на пода.

— Пръст…

— Често цапа подовете, сър — сподели охотно тролът.

— Само че тая е белезникава, а градът е върху чернозем.

— Ъхъ — досети се сержант Детритус. — Улика, сър.

— Е, може да е само пръст, разбира се. Нямаше как да не забележат още нещо. Някой се бе опитал да подреди десетки книги — извисяваща се куличка по големина, и то издигната с геометрична прецизност.

— Ей туй не го проумявам — призна си Ваймс. — Някой се нахвърля злобно на стареца. После някой — може да е бил самият той преди смъртта или пък убиецът — написва нещо със собствената кръв на нещастника. Навива листчето и го пъха в устата му като бонбонче. Накрая жрецът умира и някой му затваря очите, скръства му ръцете, нарежда ония книги и… после какво? Преспокойничко си излиза във врящия котел на всекидневието в Анкх-Морпорк?

Широкото чело на Детритус се набръчка от интелектуално усилие.

— Може… може и да има отпечатък от обувка на перваза — измъдри той. — Ей такваз Улика си струва да търсим.

Ваймс въздъхна. Макар в момента коефициентът за интелигентност на Детритус да съответстваше на стайната температура, тролът си оставаше добро ченге и дяволски способен сержант. С тази негова чудата глупост беше почти невъзможно да го залъжеш или заблудиш. Но колкото трудно се набиваха идеите в главата му, дваж по-трудно беше да ги изчовъркаш оттам след това.[10]

— Детритус — кротко подхвана Командирът на Стражата, — под прозореца има десет метра въздух, а още по-надолу е реката. И по нея не може да има… — Ваймс се запъна. В края на краищата говореше за река Анкх. — И да е имало следи от обувки — поправи се той, — трябва вече да са се запълнили.

Но за всеки случай надникна през прозореца. Реката примляскваше долу. Дори по прочутата й зловонна кора не личаха никакви отпечатъци. Само че на перваза имаше още от белезникавата пръст.

Ваймс изчегърта малко с нокът и я помириса.

— Пак бяла глина.

Изобщо не се сещаше да има бяла глина близо до града. Излезеш ли извън стените му, тупуркаш по тлъст чернозем чак до планините Овнерог. А ако е валяло скоро, докато стигнеш до другия край на някоя нива, ставаш с три-четири пръста по-висок.

— Бяла глина… — повтори той. — Къде, по дяволите, я има наоколо?

— Загадка — съгласи се Детритус.

Ваймс се ухили невесело. Наистина беше загадка, а той никак не ги обичаше. Имаха свойството да се раздуват, ако не ги разнищиш набързо. И да се размножават.

Обикновените убийства бяха всекидневие. Дори Детритус се справяше лесно с разследването им. Когато разстроена жена стои над поваления си съпруг, стиснала огънат ръжен в ръка, и крещи: „Не биваше да дрънка тез гнусотии за нашия Невил!“, едва ли можеш да проточиш разкриването на престъплението до следващата почивка за кафе. А когато разни мъже или части от тях висят от напречниците под тавана или са приковани към стените на „Кърпеният барабан“, обаче оцелелите клиенти си придават невинен вид, нямаш нужда от ума дори на Детритус, за да се сетиш с какво са се забавлявали.

Ваймс пак се загледа в покойния отец Тубелчек. Не можеше да повярва, че толкова кръв е изтекла от хилавото тяло с ръце като съчки. Жрецът едва ли би могъл да се съпротивява на когото и да било.

Набожен старец, който е обитавал тези две схлупени стаички и явно почти не е излизал от тях, съдейки по миризмите. Кого и с какво би застрашил?…

Редови стражник Визит подаде глава през вратата.

— Сър, долу дойде едно джудже без вежди и с опърлена брада. Вие сте го повикал. А няколко граждани твърдят, че отец Тубелчек е бил техният свещеник, и искат да го погребат достойно.

— А, значи Дребнодупе дойде. Кажи му да се качи. Другите ще трябва да почакат.

Джуджето изтрополи по стълбите, огледа сценката и успя да скочи навреме към прозореца, за да повърне в реката.

— По-добре ли си? — попита Ваймс след малко.

— Ъ-ъ, да. Надявам се.

— Тогава те оставям ти да се оправяш тук.

— Ъ-ъ… а какво по-точно искате да направя? — сепна се Дребнодупе, но Командирът на Стражата вече слизаше по стълбата.

Ангуа изръмжа — знак, че Керът може да отвори очи.

Веднъж Колън бе преценил, че момчето има нужда от малко добри съвети, и обясни на Керът за дребните чудатости на жените. Някои не обичали да се показват пред хората без грим, други пък винаги си купували по-малки куфари от мъжете, макар да тъпчели в тях доста повече дрехи. Ангуа пък не искаше да я виждат в преход от човешката към вълчата форма или обратно. Оправдаваше се пред него, че е само приумица, но не допускаше да я гледа в множеството й междинни образи, защото подозираше, че след това не би я погледнал повече.

А през очите на върколака светът беше различен.

Например беше оцветен само в черно и бяло. Поне нищожната му част, която като човек тя наричаше „видима“, беше едноцветна. Но кого ли интересуваше, че зрението е натикано на задната седалка, щом обонянието сядаше зад кормилото и подкарваше със смях и неприлични жестове към останалите сетива? В човешкия си облик Ангуа винаги помнеше миризмата с помощта на цветове и звуци. Кръвта беше наситено кафява и дълбоко басова, коравият хляб — изненадващо звънлив и яркосин, а хората — истински калейдоскопични четириизмерни симфонии. Защото обонянието проникваше и в пространството, и във времето. Ако някой постои на едно място само минута, за носа той ще е там дори след час и миризмата едва ще е започнала да се разсейва.

Тя сниши муцуна към пода и защъка в проходите между витрините на музея. После излезе да обикаля насам-натам отвън.

След пет минути се върна при Керът и пак му даде знака.

Когато той отвори очи, Ангуа навличаше ризата си през глава. В някои неща човешките ръце си бяха неоценимо предимство.

— Мислех, че ще тръгнеш по нечия следа… — учуди се Керът.

— Чия? — изненада се и тя.

— Моля?!

— Надуших него, теб и хляба. Това е.

— И нищо друго?!

— Пръст. Прах. Обичайното. Е, да, имаше и стари следи. Например научих, че ти си идвал тук преди седмица. Има всякакви миризми. На мас, месо, незнайно защо и на борова смола. Разни стари храни… Но мога да се закълна, че от вчера тук не е припарвала друга жива твар освен него и нас двамата.

— Но нали си ми казвала, че всеки оставя следа…

— Така си е.

Керът се взря в покойния уредник на музея. Както и да извърташе, както и да умуваше, не би могъл да стигне до заключението, че господин Хопкинсън е извършил самоубийство. Поне не и с бойна франзела.

— Вампири? — предположи той. — Някои от тях могат да летят…

Ангуа въздъхна.

— Керът, щях да знам, ако тук е влизал вампир през последния месец. — Има почти половин долар на дребно в чекмеджето — промърмори Керът. — Пък и някой крадец би дошъл само заради Бойната франзела, нали? Тя е безценно културно наследство.

— Нещастникът има ли близки?

— Май има сестра, още по-възрастна от него. Отбивах се при него веднъж месечно да си побъбрим. Знаеш ли, той дори ми позволяваше да пипам експонатите!

— Трябва да е било адски забавно — изтърси Ангуа и едва не си прехапа езика.

— Беше много… приятно, да — сериозно потвърди Керът. — Напомняше ми за дома.

Тя леко завъртя глава и влезе в стаичката зад малката зала. Приличаше на килерите на всички музеи. Беше претъпкана с боклуци и предмети, за които няма място във витрините, както и с изделия, чиято автентичност е, меко казано, съмнителна — например монети с надпис „52 г. пр. Хр.“. Имаше работни маси с късчета джуджешки хляб по тях, множество чукове за месене на тесто с всякакви размери и какви ли не хартии. Една пещ заемаше почти цялото останало пространство.

— Той проучваше стари рецепти — обясни Керът, който май искаше да докаже компетентността на господин Хопкинсън дори след смъртта му.

Ангуа отвори вратичката. Лъхна я нажежен въздух.

— Ама че пещ… Какви са тези неща вътре?

— Я да погледна… Ясно, правил е метателни кифлички. Ужасно оръжие за близък бой.

Тя затвори пещта.

— Да се върнем в Участъка, ще изпратят някого да…

Млъкна изведнъж.

Винаги имаше опасни моменти след метаморфозата, когато наближаваше пълнолуние. Не ги преживяваше особено зле, когато беше вълчица. Запазваще интелекта си или поне си въобразяваше, че е така, но пък животът на четириногото е по-простичък, затова при всички случаи беше дори прекалено умна за вълк. Ставаше по-тежичко, когато отново се превърнеше в човек. В първите минути, докато морфичното поле се възстанови напълно, всички сетива бяха болезнено изострени — миризмите оставаха невероятно силни, а ушите й долавяха звуци, недостъпни за жалкия човешки слух. Затова пък можеше да обмисля по-ясно онова, което възприемаше.

— Има още нещо… — проточи тя и пак подуши внимателно. — Слабо е… И не е човек. Все пак… Не можеш ли да го усетиш? Почти като пръст, но различно. И някак… жълто-оранжево…

Керът се прокашля тактично.

— Някои от нас не могат да се похвалят с обоняние като твоето.

— И преди съм го надушвала някъде из града. Не помня къде беше… Достатъчно силно е в сравнение с другите миризми. Някак кално…

— Е, по нашите улици кал колкото искаш…

— Не, не е точно кал. По-остро е. И по-вибриращо.

— Да си призная, понякога ти завиждам. Сигурно е приятно да си вълк. Поне от време на време.

— Има си и недостатъци.

„Веднага се сещам за бълхите — продължи тя мислено, когато заключиха музея. — И за проблема с храната. И за вбесяващата идея, че би трябвало да нося три сутиена наведнъж.“

Неуморно си повтаряше, че владее положението, и беше вярно в известен смисъл. В лунните нощи скиташе из града на четири крака и не можеше да отрече, че докопва по някое пиле, но не забравяше къде е била. На другия ден отиваше да пъхне малко пари под вратата.

Не е леко да си вегетарианка, която сутрин си изчопля късчета месо от зъбите. Но нямаше да се издъни.

Никога.

Дори нощем си оставаше Ангуа, не вълчица. Почти успяваше да се убеди в това. Върколакът не би се ограничил само с пилета.

Тя потрепери.

Кого се опитваше да надхитри? Никакъв проблем не е да си вегетарианец денем. Истинските мъки започваха, когато нощем се опитваше да не даде воля и на хуманитарните си вкусове.

Първите часовници започнаха да отбелязват единадесетия час, когато носилката се дотътри с клатушкане до двореца на Патриция. Краката на Ваймс се подгъваха, но той се насили да изкачи тичешком петте етажа и се свлече на най-близкото кресло в приемната.

Минутите се изнизваха една след друга. Никой не чукаше на вратата на Патриция. Той повикваше посетителите си с непоклатима увереност, че те вече чакат отвън.

Ваймс си седеше и се наслаждаваше на краткото спокойствие. Нещо в джоба на куртката му издаде звука „Зън, зън, зън-зън!“. Той въздъхна и извади кожен калъф с размерите на книга. Отвътре се подаде дружелюбно, но леко разтревожено личице.

— Е? — подкани го Командирът на Стражата.

— Единадесет часът преди обяд. Среща с Патриция.

— Нима? Между другото, вече е единадесет и пет минути.

— О… Срещата мина, тъй ли?

— Още не.

— Да продължа ли да я помня или не?

— Забрави я. Впрочем ти не ми напомни за срещата в Хералдическата палата в десет.

Духчето като че се готвеше да изпадне в паника.

— Нали трябваше да е във вторник? Абсолютно сигурен бях, че е във вторник.

— Беше преди час.

— Ох… — Духчето се омърлуши. — Ъ-ъ… ясно. Съжалявам. Хм… Ей, мога да ти казвам колко е часът в Клач, ако искаш. Или в Генуа. Или в Хунгхунг. Ти избираш мястото.

— Хич не ми трябва да знам колко е часът в Клач.

— Може и да поискаш — отчаяно смотолеви духчето. — Помисли си само колко ще се учудят хората, ако насред някой скучен разговор вметнеш: „В Клач са с един час след нас.“ Ако предпочиташ, нека да е Бес Пеларгик. Или Ефеб. Само попитай и ще ти кажа.

Ваймс въздъхна беззвучно. Имаше си бележник, имаше и полза от него. Веднъж Сибил — благословена да е от боговете — му донесе това духче с цели петнадесет функции, макар че десетина от тях изглежда се състояха в оправдания защо не може да изпълнява и останалите пет.

— Ами би могъл да запишеш паметна бележка — смили се накрая.

— Охо! Сериозно? Леле! Добре. Няма проблеми.

Ваймс се прокашля.

— Да говоря с ефрейтор Нобс за навременното явяване на служба; да говоря с него и за маркграфството му.

— Ъ-ъ… извинявай, това паметна бележка ли беше?

— Да.

— Съжалявам, но първо трябваше да кажеш „паметна бележка“. Убеден съм, че е обяснено в указанията за употреба.

— Добре де, това беше паметна бележка.

— Уви, налага се да го повториш.

— Паметна бележка: да говоря с ефрейтор Нобс за навременното явяване на служба; да говоря с него и за маркграфството му.

— Готово — заяви духчето. — Желаеш ли да ти напомня в точно определен час?

— По нашето време ли? — гадничко подхвърли Ваймс. — Или по клачианското?

— Всъщност бих могъл винаги да ти казвам колко е часът в…

— Предпочитам да си запиша това в бележника, ако нямаш нищо против — промърмори Ваймс.

— Както искаш. Мога да разпознавам и ръкописни букви — гордо съобщи духчето. — Аз съм много усъвършенстван модел.

Ваймс извади бележника си и го разтвори наслуки.

— И това ли ще разпознаеш?

Духчето примижа за миг.

— Ами да. Няма съмнение, че са ръкописни букви. Завъртулки, гуглички, всичко навързано. Тъй, де. Ръкопис. Нямам проблеми с разпознаването.

— А от теб не се ли очаква и да прочетеш какво е казано тук?

Духчето го изгледа недоверчиво.

— Казано ли? Че откога буквите говорят?

Ваймс пъхна в джоба си оръфания бележник и затвори капака на персоналния организатор. После продължи да чака.

Някой умник (поне несравнено по-умен от онзи, който бе обучавал духчето) бе сътворил часовника в приемната на Патриция. Тиктакаше си като всеки друг часовник. Но някак неравномерно, макар това да противоречеше на принципите, заложени в устройството на часовниковия механизъм. Тик-тактик… после неуловима пауза, само частица от секундата… так-тик-так… и следващото „тик“ изпреварваше пак с частица от секундата очакванията. За десетина минути мисловните процеси дори на най-закаления посетител се превръщаха в безнадеждна каша. Ваймс предполагаше, че Патрицият е платил щедро на часовникаря.

Стрелките показваха единадесет и четвърт. Командирът на Стражата се надигна от креслото и нарушавайки всякакви прецеденти, почука тихичко на вратата.

Отвътре не долиташе нито звук, не се чуваха неясни гласове.

Натисна дръжката. Не беше заключено. Лорд Ветинари често повтаряще, че точността била учтивостта на владетелите. Ваймс влезе.

Веселко усърдно изчегърта ронливата бяла пръст, след това се зае с огледа на покойника.

В Гилдията на алхимиците отделяха голямо внимание на изучаването на анатомията. Опираха се на древната теория, според която човешкото тяло било микрокосмос, отразяващ цялата Вселена, макар че е трудно да посочиш коя част от Вселената е малка и лилава, а освен това се полюшва жвакащо, когато я натиснеш. В Гилдията бездруго изучаваха и на практика анатомията, защото понякога се налагаше да я остъргват от стените.

Мъжът е бил убит чрез многократни удари по главата. С това горе-долу се изчерпваха заключенията. С някакъв много тежък и тъп инструмент.[11]

Какво ли още очакваше Ваймс?

Веселко огледа трупа от главата до петите. Нямаше други очевидни следи от насилие, обаче… По пръстите на жреца се виждаха няколко кървави петънца. Но нали кръв имаше навсякъде наоколо?

Два нокътя бяха счупени. Тубелчек се бе опитвал да се защити или поне да се предпази с ръце.

Джуджето се взря отблизо в пръстите. Имаше нещо набито под ноктите — лъщеше восъчно като гъста смазка. Веселко нямаше представа какво е и как е попаднало там, но може би част от новите му задължения бе да открие това. Прилежно извади плик от джоба си и събра веществото вътре, после залепи плика и му написа номер.

Накрая извади иконографа от кутията и се приготви да снима трупа. Точно тогава нещо привлече погледа на джуджето. Едното око на отец Тубелчек се бе поотворило, сякаш намигаше на вечността. Веселко се наведе. Май си въобразяваше, но…

Пак не можа да се увери. Умът е способен на какви ли не номера.

Отвори мъничката вратичка на иконографа и попита духчето, седнало вътре:

— Сидни, можеш ли да ми нарисуваш окото му?

Духчето присви очички и се вгледа през лещите.

— Само окото ли? — изписука то.

— Да. Колкото се може по-едро.

— Господинчо, нещо ти хлопа дъската.

— Я млъквай и работи! — отсече Веселко. Нагласи кутията на най-подходящото място и зачака. Отвътре се чуваше забързаното шумолене на четките. Най-сетне се завъртя ръчка и от процепа излезе още влажна рисунка.

Джуджето я разгледа и пак почука по кутията.

Вратичката се отвори.

— Сега пък какво има?

— Още по-едро. Да запълни целия лист. Не… — Веселко доближи снимката до очите си. — Само зеницата. Средата й.

— Да запълни листа ли? Ти си смахнат.

Веселко прибута кутията по-близо до трупа. Изчегъртаха зъбни колелца, докато духчето нагласяше лещите на фокус, и четките отново засвистяха по хартията.

Втора влажна снимка излезе от процепа. Изобразяваше голям черен диск.

Е… предимно черен.

Веселко напрегна очите си до болка. Да, имаше го, но почти невидимо…

Потропа настойчиво по кутията.

— Какво искаш, господин Смахнато джудже? — сопна се духчето.

— Ей това в средата. С най-голямото увеличение.

Обективът се подаде още по-напред. Веселко чакаше напрегнато. Чуваше мудните търпеливи дви жения на Детритус в съседната стая.

Излезе и третата снимка, а духчето надникна през вратичката.

— Дотук с капризите! — заяви то. — Свърши ми черната боя.

И този лист бе запълнен с черно… освен петънцето в средата.

Вратата на стаята се блъсна в стената и редови стражник Визит нахлу вътре, понесен от напора на малка тълпа. Джуджето гузно пъхна снимката в джоба си.

— Това е нетърпимо! — натърти дребосък с дълга черна брада. — Настояваме да ни пуснете! А вие кой сте, младежо?

— Аз съм Вес… ефрейтор Дребнодупе. Вижте какво, имам си значка и…

— А аз, ефрейторе, съм Уенджел Радли и имам немалко влияние в тази общност. Искам от вас незабавно да ни предадете тялото на горкия отец Тубелчек!

— Ние… такова, де… ние се опитваме да разкрием кой го е убил… — започна Веселко.

Усети някакво движение зад гърба си и лицата на натрапниците се сковаха от нескрита тревога. Озърна се — Детритус стоеше на прага на съседната стая.

— Тука всичко наред ли е? — попита тролът. Откакто Стражата зае ново, по-достойно положение, Детритус имаше истинска броня, а не едва преправени доспехи за слон. И както си бе прието за бронята на сержант, оръжейникът се бе постарал да изкове по нея стилизирани мускули за по-внушително присъствие. Само дето не бе смогнал да вмести по нея всичко, което имаше по тялото си тролът.

— К’во, неприятности ли? — обърна се той към джуджето.

Тълпата заотстъпва.

— Не създаваме безредици, сержант — увери го господин Радли. — Вие изведнъж се надвесихте над нас, та се стреснахме…

— Вярно, надвесвам се — потвърди Детритус. — Честичко става тъй. Изведнъж. Значи всичко е наред, а?

— Никакви проблеми, сержант.

— Туй проблемите са чудна работа — избоботи тролът замислено. — Все ги диря, пък кат ги намеря, хората разправят, че вече не били там.

Господин Радли се поизпъчи.

— Но ние все пак искаме да вземем тялото на отец Тубелчек, за да го погребем.

Сержантът пък се обърна към ефрейтор Дребнодупе.

— Ти свърши ли к’вото се искаше от тебе?

— Предполагам…

— И той още си е умрял, нали?

— О, да.

— Има ли начин да се оправи?

— След като е умрял ли? Съмнявам се.

— Добре тогаз. Айде, хора, можете вече да го отнесете.

Двамата стражници се отдръпнаха, докато тълпата изнасяше трупа.

— А бе, ти що снимаше мъртвеца? — сети се Детритус.

— Може би ще ни бъде от полза да знаем точното положение на тялото.

Тролът закима мъдро, а Дребнодупе пак извади снимката и се вторачи в нея. Беше почти черна, обаче…

Друг стражник се качи при тях.

— Ей, тука някой да се казва… — сподавен кикот -…Веселко Дребнодупе?

— Да — мрачно потвърди джуджето.

— Ами Командирът Ваймс иска веднага да отидеш в двореца на Патриция, ясно?

— Говориш ’а ефрейтор Дребнодупе! — тътнещо се сопна Детритус.

— Все едно ми е — успокои го джуджето. — По-лошо от това няма да стане.

Слухът в действителност е информация, която е толкова усърдно дестилирана, че може да се процеди навсякъде. Изобщо не се нуждае от прозорци и врати… понякога дори не се нуждае и от хора, които да го пренасят. Често съществува в свободно и диво състояние и фучи от ухо на ухо без посредничеството на устни и езици.

Вече бе плъзнал. От прозореца на спалнята на Патриция Ваймс виждаше хората, стичащи се към двореца. Засега нямаше гъмжило, още не можеше да се каже, че има и тълпа, но Брауновото движение на улиците запращаше все повече жители на Анкх-Морпорк в тази посока.

Поолекна му, когато зърна и двама-трима стражници да влизат през портата.

А лорд Ветинари отвори очи в леглото си.

— А… Командир Ваймс… — смънка той.

— Какво се случи, сър? — веднага попита Ваймс.

— Както изглежда, легнал съм.

— Намерих ви в кабинета, сър. Бяхте в несвяст.

— Нима?… Сигурно съм се… престарал. Е, благодаря. Ако бъдете така добър да ми помогнете — искам да стана…

Лорд Ветинари се помъчи да се надигне и тупна отново на възглавницата. Беше пребледнял. По челото му изобилно избиваха капки пот.

Някой почука на вратата и Ваймс я открехна едва-едва.

— Аз съм, сър — Фред Колън. Нося съобщение. Какво става?

— Фред, с кого разполагаме долу в момента?

— Ами освен мен дойдоха стражник Кремъчко и стражник Тупалчо, сър.

— Добре. Някой да изтича до дома ми и да поиска от Уиликинс всекидневната ми униформа. Също меча и арбалета ми. И торбата с нещата за дежурство. И малко пури. И да каже на лейди Сибил… ами просто да й каже, че имам да оправям бъркотия тук.

— Но какво става, сър?! Долу вече разправят, че лорд Ветинари умрял!

— Умрял ли? — промърмори Патрицият от леглото си. — Глупости!

Насили се да седне, спусна краката си да опрат пода, изправи се… и се свлече. Беше бавно и смразяващо рухване. При високия си ръст лорд Ветинари имаше откъде да пада. И го направи, сгъвайки се става по става. Отначало поддадоха глезените му и той тупна на колене. После се преви в кръста. Накрая челото му опря в килима.

— Ох…

— Негово превъзходителство е малко… — започна Ваймс, отказа се и извлече Колън в коридора. — Фред, като гледам, отровили са го. Това е.

Сержантът се втрещи от ужас.

— Леле, божке! Да доведа ли доктор?

— Ти луд ли си?! Нали искаме да оживее! — Ваймс си прехапа устните. Вече бе изрекъл каквото мислеше и първите димни струйки на мълвата сигурно плъзваха из града. — Но някой все пак трябва да го прегледа…

— Тъй си е! — съгласи се Колън. — Значи да повикам магьосник, а?

— Откъде да знаем, че не го е направил някой от тях?

— Леле, божке!…

Командирът на Стражата се замисли. Всички лекари в града работеха за Гилдиите, а пък всички Гилдии ненавиждаха Ветинари, затова…

— Когато събереш тук достатъчно от нашите, прати един да изтича до конюшните на Кралския хълм и да доведе Джими Поничката.

Колън съвсем се вцепени.

— Как тъй Поничката, сър? Че той нищичко не разбира от лечителство! Дава разни бълвочи на конете!

— Фред, просто го доведете.

— Ами ако не ще да дойде?

— Тогава му кажи, че Командирът Ваймс знае защо жребецът Смехоран не спечели Куирмското стодоларово дерби миналата седмица. И не забравяй да му споменеш, че тролът Хризопраз загуби десет хиляди долара от това надбягване.

— Сър, ама колко ви бива да гаднеете! — възхити се Колън.

— Съвсем скоро тук ще се струпат много хора. Искам двама стражници на пост пред тази стая. Предпочитам да са тролове или джуджета. Никой да не влиза без мое разрешение, разбрахме ли се?

Лицето на сержанта се разкриви от борбата на всевъзможни чувства. Накрая успя да изломоти:

— Ама… как тъй отровен? Нали си има опитвачи на храна и каква ли още не прислуга!

— Значи може да е един от тях.

— Да се смилят боговете, сър! Не вярвате никому, нали?

— Не вярвам, Фред. Между другото да не си го отровил ти? Майтап, бе — припряно добави Ваймс, защото Колън май се канеше да заплаче. — Хайде, тръгвай, че нямаме никакво време.

Командирът на Стражата затвори вратата и се облегна на нея. След малко завъртя ключа и подпря дръжката с облегалката на един стол.

Накрая вдигна Патриция от пода и го намести на леглото. Лорд Ветинари изпъшка и клепачите му трепнаха.

„Отрова… Най-скапаното нещо. Не вдига шум, отровителят сигурно е вече далеч оттук, често дори не се усеща на вкус или на мирис, може да е сложена в какво ли не…“

Патрицият отвори очи.

— Бих искал чаша вода.

На масичката до леглото имаше кана и чаша. Ваймс взе каната, без да се замисли, но изведнъж се вцепени.

— Ще пратя някого да донесе прясна — промълви след миг.

Лорд Ветинари примига мудно.

— Сър Самюъл, а на кого ще се доверите да налее водата?

Когато Ваймс слезе в голямата зала за аудиенции, там вече имаше тълпа. Хората се мотаеха насам-натам, разтревожени и неуверени, а в подобно състояние всички важни клечки търсят на кого да си изкарат яда.

Пръв притича господин Богис от Гилдията на крадците.

— Какво става, Ваймс? — попита той безцеремонно, но се натъкна на погледа на Командира на Стражата. — Тоест сър Самюъл… извинете — поправи се, тутакси омекнал.

— Смятам, че лорд Ветинари е бил отровен.

Гълчавата наоколо стихна. Богис осъзна, че щом е задал важния въпрос, волю-неволю трябва да продължи.

— А… фатално ли?

В тишината би се чуло и падането на карфица.

— Още не — осведоми го Ваймс.

Събралите се в залата сякаш по беззвучна заповед се обърнаха, съсредоточавайки вниманието си върху доктор Дауни, който в момента оглавяваше Гилдията на убийците.

— Не съм осведомен за никакво споразумение — изрече Дауни, — чийто обект е лорд Ветинари. Освен това съм убеден, че на всички ви е известна цената, която определихме за услуга, свързана с Патриция — един милион долара.

— Хм, кой ли разполага с толкова пари? — промърмори Командирът на Стражата.

— Ами… например вие, сър Самюъл — напомни Дауни и в залата прозвуча нервен смях.

— Да оставим това — махна с ръка Богис. — Искаме да видим лорд Ветинари.

— Не може.

— Не може ли? И защо, ако смея да попитам?

— По нареждане на лекаря.

— Нима? А кой е лекарят?

Зад Ваймс сержант Колън стисна клепачи.

— Доктор Джеймс Фолсън — официално съобщи Командирът на Стражата.

Минаха няколко секунди, докато някой се усети.

— Какво?! Ама вие да не говорите за… Джими Поничката? Той лекува коне.

— Известно ми е — потвърди Ваймс.

— Но защо точно той?!

— Защото повечето му пациенти оживяват. — Ваймс вдигна ръка, за да възпре шумните възражения. — Господа, принуден съм да ви напусна. Някъде се е притаил отровител. Бих искал да го намеря, преди да се е превърнал в убиец.

Тръгна обратно нагоре по стълбата. Преструваше се, че не чува виковете зад гърба си.

— Сър, сигурен ли сте за Поничката? — задъхано избълва настигналият го Колън.

— А ти имаш ли му доверие?

— На Джими? Как пък не!

— Правилно. Той не заслужава доверие и ние няма да му се доверяваме. Значи всичко е наред. Само че съм го виждал да вдига на крака кон, който всички останали бяха готови да пратят в кланицата. Фред, конските доктори са дльжни да си лекуват пациентите, иначе им е спукана работата.

Вярно си беше. Когато лекарят, занимаващ се с хора, след множество пускания на кръв и налагания с пиявици открие, че пациентът му се е споминал от досада, може да се измъкне лесно: „Ех, жалко, но такава е волята на боговете. Дължите ми тридесет долара.“ И го оставят да си отиде невредим. Така е, защото от една по-строга гледна точка хората не струват нищо. Затова пък добрият състезателен кон може да струва и двайсетина хиляди анкх-морпоркски долара. Ветеринар, който допусне расовото животно да се пренесе прекалено скоро на великата небесна ливада, би могъл да чуе откъм някоя тъмна пресечка: „Господин Хризопраз много се разстрои…“ И изведнъж ще открие, че остатъкът от живота му се е съкратил значително, затова пък е изпълнен с неприятни емоции.

— Май никой не знае къде са капитан Керът и Ангуа — вметна Колън. — В почивка са. Не успяхме да открием и Ноби.

— Поне едно дребно облекчение… — изсумтя Командирът на Стражата.

— Зън, зън, зън-зън! — обади се глас от джоба му.

Извади малкия персонален организатор и отвори капака.

— Какво има?

— Ъ-ъ… Дванадесет часът е — осведоми го духчето. — Имате обяд с лейди Сибил. — То огледа по-внимателно лицата на двамата мъже. — Нещо лошо ли казах?

Веселко Дребнодупе си избърса челото.

— Командир Ваймс е прав. Не е изключено да е използван арсеник. Признаците са налице. Вижте цвета на лицето му.

— Гнусно вещество — поклати глава Джими Поничката. — Да не е хапвал от постелката?

— Доколкото виждам, всички чаршафи са здрави, значи отговорът е не.

— А как пикае?

— Хм… Предполагам, че по нормалния начин.

Поничката си засмука зъбите. Бяха изумителни — с цвят на неизмито чайниче за запарка.

— Я го разходете малко на хлабав повод — заръча след кратък размисъл. Патрицият отвори очи.

— Вие лекар ли сте все пак?

Джими го погледна смутено. Не беше свикнал с говорещи пациенти.

— Ами да… имам богата практика.

— Аз пък имам бедни запаси от търпение — натърти Патрицият, опита се да стане, но пак падна по гръб на леглото.

— Ще му забъркам отвара — рече Поничката, примъквайки се към вратата. — Стиснете му ноздрите и я изливайте в гърлото му два пъти дневно. И никакъв овес, чухте ли?

Излезе припряно и остави Веселко насаме с Патриция.

Ефрейтор Дребнодупе огледа стаята. Ваймс не даде почти никакви нареждания, само каза: „Сигурен съм, че не са опитвачите на храната. Как да знаят предварително дали не би ги накарал да излапат цялата порция? Въпреки това ще накарам Детритус да си побъбри с тях. Ти разбери как е станало, ясно? Остави на мен да търся кой го е сторил.“

Ако не е погълнал отровата с храната или питието, какво остава? Да я изсипеш върху листче и да накараш жертвата да я вдиша… Да я сипеш в ухото, когато спи. Или пък с докосване… Може би стреличка… Или ужилване на насекомо…

Патрицият се размърда и се вторачи във Веселко с воднистите си зачервени очи.

— Кажете ми, младежо — вие полицай ли сте?

— Ъ-ъ… Съвсем отскоро, сър.

— Както виждам, вие сте от джуджешката народност.

Веселко не си направи труда да отговори.

— Арсеникът е много популярна отрова — продължи лорд Ветинари. — Използва се за какво ли не и се намира лесно. Стритите диаманти са били на мода столетия наред, макар че нищо лошо не причиняват. Също и гигантските паяци, незнайно защо. Живакът е за търпеливите, „аква фортис“ — за лишените от това достойнство. Отровата от испанска муха също се радва на немалко привърженици. Може да се постигне много с извлеци от различни животни. Но накрая винаги се връщаме към арсеника като при стар приятел… — Гласът на Патриция звучеше унесено. — Не е ли така, Ветинари? О, да, сър. Правилно. Но къде ще поставим отровата, щом знаем, че всички ще я търсят? Където най-малко биха очаквали, сър. Грешка. Ще я сложим там, където изобщо не очакват да я намерят…

Гласът стихна до неразличимо мънкане.

„Чаршафите — умуваше Веселко. — Или дори дрехите. Бавно се просмуква в кожата…“

Заблъска с юмрук по вратата. Един от застаналите на пост отвори.

— Донесете друго легло! — заповяда джуджето.

— К’во?

— Друго легло! Намерете отнякъде! Искам и нови чаршафи.

Внезапно погледна в краката си. Килимът не заемаше голяма част от пода. В спалнята обаче хората често ходят боси…

— Разкарайте този килим и донесете друг.

Какво друго оставаше?… Освен да съдерат тапетите от стените…

Сам Ваймс зяпаше през прозореца.

Ветинари не се вманиачаваше на тема телохранители. Бе използвал… да де, използваше опитвачи на храната, но същото правеха още мнозина. Патрицият обаче имаше собствен, и то доста особен принос към този обичай. Опитвачите получаваха добра заплата и бяха на почит и уважение… освен това по една случайност всички се падаха синове на главния готвач. Но основното предимство на Ветинари беше, че е по-полезен жив, отколкото мъртъв — от гледните точки на всички. Могъщите гилдии никак не го обичаха, но повече им харесваше той да е на власт, а не някой от друга гилдия да се настани в Продълговатия кабинет. В края на краищата Патрицият беше въплъщение на устойчивостта, макар клинична и студена като скалпел. Гениалният ум му бе подсказал прозрението, че хората държат на устойчивостта повече от всичко останало.

В същата стая, застанал пред същия прозорец, той бе казал веднъж на Ваймс: „Те си въобразяват, че искат добро управление и справедливост за всички, но за какво всъщност копнеят дълбоко в душите си? Само за едно — животът да си тече нормално и утрешният ден да е досущ като днешния.“

Командирът на Стражата обърна гръб на прозореца.

— Фред, какъв е следващият ни ход?

— Де да знам, сър.

Ваймс се тръшна в креслото на Ветинари.

— Помниш ли предишния Патриций?

— Стария лорд Щракникуфар ли? И него помня, и по-предишния — лорд Макара. Смахнати, та чак превъртели. Тоя поне не се кискаше и не носеше рокли.

„Говори за него в минало време. Хората вече се настройват…“

— Фред, долу май стана много тихо.

— Сър, когато кроят заговори, хората не вдигат шум.

— Но Ветинари не е мъртъв.

— Тъй вярно, сър. Само дето не държи юздите, нали?

Ваймс вдигна рамене.

— Ако схващам правилно, никой не държи юздите засега.

— Може и тъй да е, сър. Ама човек не знае какво ще му донесе съдбата.

Колън се бе вдървил в стойка „мирно“, гледаше строго в празното пространство и бе настроил старателно гласа си да не издава никакви чувства.

Командирът на Стражата веднага позна номера. Той също го прилагаше при нужда.

— Фред, за какво намекваш?

— За нищо, сър. Тъй говорят, сър.

Ваймс се облегна изнемощял.

„Тази сутрин уж знаех какво ще ми поднесе денят. Трябваше да се занимавам с проклетия герб. После идваше обичайната среща с Ветинари. Следобед щях да чета доклади, може би щях да намина да видя докъде са стигнали с новия участък на Улицата на чревцата. Накрая вероятно щях да си легна по-рано. А ето че Фред ми пуска фитили за… за какво всъщност?“

— Виж какво, и да имаме нов управник, няма да съм аз.

— А кой ще е, сър? — със същия бавен и сдържан глас попита Колън.

— Че да не го назначавам аз? Може да е…

Пропастта зейна пред него и той почувства как засмуква мислите му.

— Фред, всички тия усукани приказки са заради капитан Керът, нали? — Не отричам, сър. Нали никоя от гилдиите няма да търпи тип от друга гилдия да яхне града, пък всички харесват капитан Керът и… е, сещате се — носи се слух, че бил наследник на трона.

— Сержант, няма никакви доказателства за това.

— Аз не мога да кажа, сър. Не ги разбирам тия работи. А за доказателствата не съм толкоз сигурен — в гласа на Колън се промъкна кротка опърничавост. — Нали си има оня меч, пък и рожденото му петно е като корона и… Добре де, всички знаят, че той е кралят. Щото е обладателен… уф, не, обаятелен.

„Обаятелен — повтори на ум Ваймс. — О, да! Керът просто излъчва обаяние. Прави нещо с главите на хората. Би могъл да убеди и разярен леопард да се опомни, да си предаде зъбите на съхранение и да се заеме с общественополезен труд. И дори няма да забележи, че с това само ще отрови още повече живота на самотните старици.“

Ваймс нямаше доверие в обаянието.

— Фред, повече никакви крале в тоя град!

— Тъй вярно, сър. Впрочем Ноби се появи най-сетне.

— Фред, този ден е потръгнал от зле на по-зле.

— Сър, ама нали щяхте да го дъвчете за всички ония погребения…

— Е, да, животът продължава, работата — също. Добре, върви му кажи да се качи при мен.

Ваймс замалко остана сам. Повече никакви крале… Ваймс трудно би обяснил защо трябва да е така, защо идеята за крал на трона го вбесява дори в костния мозък. В края на краищата мнозина от Патрициите са били по-лоши от какъвто ще да е монарх. Да, обаче бяха такива.. някак си…равноправни с другите. А Ваймс започваше да скърца със зъби тъкмо от измишльотината, че кралете са друг вид човеци. Висша форма на живот. Едва ли не вълшебна. Ха, нямаше как да отрече, че тези глупости съдържат нещо като магия. Анкх-Морпорк и досега беше изпъстрен с „Кралско“ това и „Кралско“ онова, а разни съсухрени старчета още получаваха по няколко пенса седмично, за да вършат безсмислици — Главният кралски пазител на ключовете или Кралският пазител на скъпоценната корона, макар че отдавна нямаше ключове, особено пък корона.

Монархията беше като бурените. Плеви ги колкото си щеш, но корените остават под земята и са готови да избуят отново.

Приличаше до известна степен на хронично заболяване, сякаш и най-умният човек има малко бяло петънце в главата си, на което е издълбано: „Крале. Страхотна идея!“ Който и да бе сътворил човечеството, не си бе изпипал работата докрай, защото хората твърде лесно се прегъваха в коленете.

На вратата се почука. На теория в такъв звук не би трябвало да се долавя нещо подмолно, обаче го имаше. Тези трептения на въздуха подсказваха на подсъзнанието, че чукащият, ако не му бъде отворено, сам ще се вмъкне. След това ще свие всичко за пушене, оставено без надзор наоколо, ще прочете каквито документи му попаднат пред очите, ще отвори някое и друго чекмедже и ще надигне за бърза глътка първата бутилка с алкохол, която му се изпречи. Въпросната особа обаче не би стигнала до тежко престъпление, защото не е криминално настроена, а върши дребните гадости така, както невестулката освирепява — такава си й е природата. Иначе казано, в това почукване на вратата имаше скрити дълбини.

— Влез, Ноби — уморено подвикна Ваймс.

Ефрейтор Нобс се вмъкна предпазливо. Една от особените му дарби бе да се вмъква и право напред, а не само странично.

Отдаде чест непохватно.

У ефрейтор Нобс има нещо абсолютно неподатливо, помисли си Ваймс. Дори Фред Колън се приспособи към новото положение на Градската стража, но нищо не би могло да промени Ноби.

— Слушай, Ноби…

— Да, сър?

— Ъ-ъ …я седни.

Ефрейтор Нобс се настрои подозрително. Ако началството щеше да го дъвче, разговорът не би трябвало да започне така.

— Ами… Сър, Фред ми каза, че искате да ми кажете нещо за неявяването на работа…

— Това ли съм щял да ти казвам? А, да. Ноби, признай честно — на колко погребения на свои баби си бил досега?

— Ъ-ъ… На три — смънка Ноби неловко.

— Как тъй три?

— Ами първия път излезе, че бабчето не било съвсем умряло.

— Тогава защо ползваш толкова често извънредни почивки?

— Не ми се ще да ви кажа, сър…

— Защо?

— Ами ще побеснеете, сър.

— Може би — въздъхна Ваймс. — Но въображението не ти стига да познаеш какво ще те сполети, ако не ми кажеш…

— Ами, сър, всичко е заради ония празненства по случай тристагодишния юбилей, дето ще го честваме…

— Продължавай.

Ноби си облиза устните.

— Не ми се щеше да искам отпуск заради туй, щото Фред разправя, че се наежвате от такива истории. Но… нали знаете, че съм в едно дружество, сър…

Ваймс закима.

— Знам, знам — клоуните, които се труфят в пъстри дрешки и разиграват древни сражения с тъпи мечове в ръце.

— Анкх-морпоркското дружество за театрални възстановки на исторически събития — поправи го ефрейтор Нобс с намек за укор в гласа.

— Все същото е.

— И ние… таквоз, де… ще изиграем Битката за Анкх-Морпорк, като започнат празненствата. Затуй репетираме по-честичко.

— Започвам да схващам — въздъхна примирено Командирът на Стражата. — Значи си позволяваш в работно време да маршируваш напред-назад с тенекиен меч?

— Е… не е точно тъй, сър… Честно казано, яздя на бял кон напред-назад…

— Охо, играеш някой генерал, тъй ли?

— Ами… повечко от генерал, сър…

— Слушам те.

Гръклянът на Ноби подскачаше нервно.

— Аз… таквоз… ще бъда крал Лоренцо, сър. Нали се сещате… последния крал… дето вашият прадядо го…

Въздухът в стаята сякаш замръзна.

— Ти… ще… играеш…

Думите се трупаха тежко като напираща лавина на гнева.

— Знаех си, че ще побеснеете — унило отрони Ноби. — И Фред Колън си знаеше.

— Но защо тъкмо ти?…

— Хвърлихме жребий, сър.

— Значи ти загуби?

Ноби сгуши глава в раменете си.

— Не съвсем, сър… Трудно е да се каже, че загубих… По-скоро спечелих. Всички искаха да играят краля. Щото има кон и хубав костюм, сър. Пък и той е бил кралят.

— Бил е зъл изрод!

— Е, ония неща са станали отдавна, сър — още по-неспокойно смънка Ноби.

Командирът на Стражата се поуспокои.

— А кой изтегли късата сламка, за да играе Скалоликия?

— Ъ-ъ… Ъ-ъ…

— Ноби!

Ефрейтор Нобс провеси нос.

— Никой, сър. Не искат ролята, сър. — Той преглътна на сухо и забърбори с отчаяната решителност на човек, който иска мъката да свърши по-бързо. — Затуй ще правим сламено чучело, сър, та да пламне хубаво, като го хвърлим в огъня вечерта.

Лицето на Ваймс се скова. Ноби предпочиташе да му крещят. Това му се случваше често. Крясъците би понесъл лесно.

— Значи никой не е поискал да играе Скалоликия — ледено повтори Ваймс.

— Щото е загубил, сър.

— Загубил ли? Неговите Твърдоглавци са победили. Управлявал е града половин година!

Ноби пак зашава неловко на стола.

— Да де, ама… Всички в дружеството разправят, че не било редно да стане тъй. Било нещастна случайност, сър. Нали срещу него излязла десет пъти по-голяма армия, пък и той имал брадавици, сър. И да си го кажем направо, сър, бил е мръсно копеле. Отсякъл главата на краля. Да ме прощавате, ама затуй се иска да си гадняр.

Ваймс завъртя глава. Имаше ли значение. (Имаше…) Било е толкова отдавна. И какво ли го засягаха щуротиите на слабоумни романтици? Фактите си остават факти.

— Добре, разбрах — изрече той. — Дори е малко смешно, Ноби, защото трябва да ти кажа още нещо.

— Да, сър? — отдъхна си ефрейторът.

— Помниш ли баща си?

Ноби се накани отново да изпадне в паника.

— Туй пък що за въпрос е, сър?

— Чисто светско любопитство.

— Дали помня дъртия Главоч ли? Ами слабо, сър. Рядко го зървах, освен когато идваше военната полиция да го измъкне от мансардата.

— А известно ли ти е нещо за предишните поколения в рода ти?

— Нищичко не знам за разни поколения, ама сигурно са ви надрънкали цял куп лъжи, сър.

— Никой ли не те е осведомявал за твоите прадеди ?

— Само Главоча познавах, сър. Таквоз… ако ще ме подвеждате с въпросчета, та да стане дума накрая за ония чували със зарзават, дето изчезнаха от магазинчето на Шосето на петмезената мина, изобщо не съм припарвал до…

Ваймс размаха ръка с досада.

— Не ти ли остана от него някакво… наследство?

— Два-три белега, сър. И лакътят ми прещраква. Наболява ме, като ще се променя времето. Задуха ли студеният ветрец откъм Главината на Диска, сър, все си спомням за стария Главоч.

— Аха, ясно…

— Да де, остана ми и туй от него…

Ноби затършува под своя усилено ръждясващ брониран нагръдник. И това беше своеобразно чудо. Дори бронята на сержант Колън лъщеше, ако и да не блестеше. Но всеки метал в близост до кожата на Ноби потъмняваше стряскащо бързо. Ефрейторът напипа кожената връв, провесена на шията му. На нея бе окачен златен пръстен. Независимо от неоспоримия факт, че златото не ръждясва, украшението бе потъмняло необичайно.

— Даде ми го, като беше на смъртния си одър, сър — обясни Ноби. — Е, да се рече, че ми го даде, е попресилено…

— А каза ли ти нещо?

— Ами да. „Веднага да ми го върнеш, гадинко дребна!“ Туй ми каза. Беше на врата му, както аз го нося сега. Пръстенчето не е нищо особено, сър. Отдавна да съм го шитнал, ама само него имам за спомен. Е, и лакътя, като се застуди.

Ваймс взе пръстена и го опипа. Имаше печат, и то с герб. Годините, употребата и преди всичко непрекъснатият контакт с кожата на Ноби го бяха направили неразличим.

— Ноби, ти си от хералдически правоимащите.

Ефрейторът кимна покорно.

— Възможно е, сър, но си купих специален шампоан, може и да ми мине.

Командирът на Стражата въздъхна. Смяташе се за честен човек. Смяташе и че това е един от основните му недостатъци.

— Като намериш малко свободно време, отбий се в Хералдическата палата на улица „Писанка“, бива ли? Носи този пръстен и им кажи, че аз съм те пратил.

— Ъ-ъ…

— Няма страшно, не ти предстои нищо неприятно. Поне не и в буквалния смисъл.

— Щом казвате, сър…

— Ноби, човек с твоето положение изобщо не е длъжен да се обръща към мен със „сър“.

— Слушам, сър.

Когато ефрейторът излезе, Ваймс потършува из бюрото и извади избледнял екземпляр на „Справочникът на Туърп“. Предпочиташе да го нарича „Справочник за криминалните прослойки“. На страниците му не се споменаваше нищо за обитателите на бордеите, затова пък в изобилие присъстваха собственици на същите тези бордеи. Хората смятат, че ако живееш в бордей, това е едва ли не сигурен белег, че си престъпник. Незнайно защо обаче притежаването на цяла улица с бордеи отваря широко вратите и към най-висшите кръгове.

Напоследък май пускаха допълнени издания на справочника почти всяка седмица. Поне в едно Дракона беше прав — всеки в Анкх-Морпорк се мъчеше да измисли как да украси живота си с герб.

Ваймс отвори на „Дьо Нобс“.

Ами да, дяволите го взели, имаше родов герб. От едната страна на щита стоеше хипопотам, вероятно един от кралските символи на града, следователно пряк предшественик на Родерик и Кийт. Срешу него беше бивол от незнайна порода с типичното за Ноби изражение. Имаше си златен анкх и понеже това беше гербът на Дьо Нобс, трябваше да се предполага, че го е откраднал отнякъде. Самият щит беше в червено и зелено, с клиновидна лента, на която бяха изобразени пет ябълки. Ваймс не схвана какво общо имат тези плодове с воинските дела. Дали пък не са весела шегичка, от която всички в Хералдическата палата са се пляскали по краката, превивайки се от буен смях? Само че ако Дракона започне да се пляска прекалено силно, краката му току-виж се откъснали.

Въображението на Ваймс нямаше никакви затруднения да си представи Ноби в ролята на благородник. Защото единствената грешка на ефрейтора беше, че мърсува на дребно. Вмъкваше се в празни стаи тихомълком и отмъкваше евтинийки. Ако започнеше да се вмъква на цели континенти и да отмъква цели градове, като между другото изтребва повечето им обитатели, би се превърнал в истинска опора на обществото.

В справочника изобщо не се споменаваше фамилията Ваймс.

„Скалоликия не е бил опора на обществото. Убил е един крал със собствените си ръце. Било е необходимо, но обществото, каквото ще да означава проклетата думичка, не винаги си пада по хората, които вършат или казват необходимото. Вярно, погубил е и други хора, но тогава градът бил същинска клоака, глупашките войни не спирали и сме били покорни на Клачианската империя. Понякога е нужно едно мръсно копеле. Тогава историята е имала нужда от хирург, но се намерил само такъв с брадва в ръцете. С този инструмент доста проблеми се решават веднъж завинаги. Ама затриеш ли някакъв си окаян крал и вече си кралеубиец до края на вечността. Не ни е станало родов навик в края на краищата…“

Ваймс бе намерил дневника на Скалоликия в библиотеката на Невидимия университет. Нямаше съмнение, че прадядото е бил много корав тип, но и времената никак не са били леки. Бе написал: „Нека в огньовете на битките закалим нови хора, които няма да се вслушват в старите лъжи.“

Казал на хората, че са свободни. Те викнали „ура“, после той им показал каква цена трябва да платят за свободата и веднага го нарекли тиранин. След като бил предаден, хората се защурали като пиленца, излезли за пръв път в широкия свят, накрая се върнали на топло в курника и залостили вратата…

— Зън, зън, зън-зън!

Ваймс въздъхна и извади организатора.

— Казвай.

— Паметна бележка: среща с обущаря в два следобед.

— Още не е два, а срещата беше във вторник.

— Значи да я изтрия от списъка „Предстоящи задачи“?

Ваймс прибра в джоба си хаотичния организатор и пак застана пред прозореца.

Кой би могъл да има подбуда за отравянето на лорд Ветинари?

Не, така нямаше да стигне до никакъв отговор. Предполагаше, че ако насочи издирванията си в някой от най-забутаните квартали на града и се ограничи с дребничките старици, които не излизат от дома си, защото вратата е залепена с няколко слоя тапети, нищо чудно и да намери някого без подбуда. Патрицият оцеляваше досега, защото винаги уреждаше градските дела така, че бъдещето без него да е по-страшничко от бъдещето с него.

Значи биха рискували да го убият само безумци — боговете да са му свидетели, побъркани изобщо не липсваха в Анкх-Морпорк! — или пък тип, който е абсолютно убеден, че когато всичко рухне, той ще се изпъчи гордо върху руините.

Вслушаше ли се в думите на Фред (който знаеше чудесно какво мислят хората от улицата, защото по тези улици си прекарваше живота), значи капитан Керът отговаряше на описанието. Само че Керът май беше сред малцината, които изпитваха искрена симпатия към Ветинари.

Е, да, имаше още един човек, който можеше да се облажи от промяната.

„Да му се не види! — изсъска беззвучно Ваймс. — Туй съм аз, нали…“

За пореден път почукаха на вратата. Този път не разпозна кой е от другата й страна.

Отвори предпазливо.

— Аз съм, сър — Дребнодупе.

— Влез. — Олекна му, като си спомни, че поне някой на този свят има по-тежки проблеми от него.

— Как е негово превъзходителство?

— Състоянието му е стабилно.

— От смъртта по-стабилно няма… — промърмори Ваймс.

— Исках да кажа, сър, че е жив и вече чете в леглото. Господин Поничката му забърка някаква гъста лепкава отвара, вонеше на водорасли. Аз му приготвих една доза от солите на Глубул. Сър, сещате ли се за онзи старец в къщата на моста?

— Кой ст… Аха, светна ми. — Струваше му се, че е било преди седмици. — Какво ново за него?

— Ами… Наредихте ми да огледам всичко и аз направих няколко снимки. Ето една от тях, сър.

Квадратчето беше почти черно.

— Странно. Какво снимаше?

— Аз… Сър, чувал ли сте твърденията за очите на мъртъвците?

— Дребнодупе, ще ми се да запомниш, че не съм получил образованието си в училище.

— Казват, че…

— Кой казва?

— Ами хората, сър.

— Аха, намекваш за нещо, което било „всеизвестно“ или „общоприето“, тъй ли?

— Предполагам, сър.

— Ясно — завъртя глава Ваймс. — Все пак продължавай.

— Сър, последното нещо, което покойникът вижда преди смъртта си, се отпечатва на очните му дъна.

— А, ти за тая историйка ли ми говориш? Измишльотина.

— Да, но е учудващо. Ако в нея нямаше поне зрънце истина, не биха я разпространявали толкова упорито, нали? Привидя ми се някаква червена искрица, затова накарах духчето да рисува с голямо увеличение, преди всичко да е избледняло. Ето, точно в средата…

— А не е ли възможно духчето да си е съчинявало? — усъмни се Ваймс, но се вторачи в снимката.

— Сър, не им достига въображение да лъжат. Каквото виждат, това показват. — Хм, светещи очи.

— Две червени точки — правдиво го поправи Дребнодупе, — които не е изключено да се окажат светещи очи.

— Казано на място. — Ваймс си потърка брадичката. — Брей, че проклетия! Дано не се е забъркал някой бог в този случай. Само туй ми липсва, както сме закъсали. Можеш ли да направиш копия, за да ги разпратя по всички участъци?

— Разбира се, сър. Духчето има силна памет.

— Заеми се тогава.

Но преди Дребнодупе да се обърне, вратата се отвори безцеремонно. Бяха Керът и Ангуа.

— Керът, ти нямаш ли почивен ден?

— Открихме убийство, сър! В Музея на джуджешкия хляб. А когато отидохме в участъка, там ни увериха, че лорд Ветинари бил мъртъв!

„Тъй ли било вече? — подсмихна се мислено Ваймс. -Ето ти ги слуховете. Ако ги подправяхме с мъничко истина, цена нямаше да имат…“

— Като за труп диша доста добре — изрече на глас. — И мисля, че ще се оправи. Някой просто го е сварил неподготвен. Един лекар вече го прегледа. Не се тревожете.

„Само че неподготвен всъщност се оказах аз, защото трябваше да го пазя, нали?“

— За града ще бъде ужасно, ако го сполети беда! — натърти Керът.

Ваймс не откри нищо освен искрена загриженост в ясните му очи.

— Прав си. Но ние владеем положението. Ти не каза ли, че е имало още едно убийство?

— Да, в Музея на джуджешкия хляб. Някой е убил господин Хопкинсън с един от експонатите!

— Да не го е накарал да хапне от хляба?

— Не, ударил го е по главата, сър — обясни Керът с лека обида в гласа. — С Бойната франзела.

— Хопкинсън да не е едно старче с бяла брада?

— Да, сър. Нали помните, че ви запознах с него, когато ви заведох на изложбата на бумеранговите бисквити?

На Ангуа й се стори, че Ваймс трепна от спомена.

— И кой се е захванал да изтребва старци? — промърмори той, сякаш питаше целия свят.

— Не знам, сър. Стражник Ангуа не можа да открие нищо дори цивилна. — Керът размърда вежди многозначително. — Нито един експонат не е изчезнал. Ето с това е извършено престъплението.

Бойната франзела беше извънредно голяма. Ваймс я повъртя озадачено в ръцете си.

— Джуджетата я използват и като метателна брадва, нали?

— Точно така, сър. Миналата година на Игрите на Седемте планини Снори Щитогризеца събори с подобно оръжие шест яйца наведнъж от петдесет метра. И то със стандартна ловна франзела! Но това, което държите, е паметник на културата, сър. Вече не разполагаме с пекарската технология, необходима за изработването му. Бойната франзела е единствена по рода си.

— Значи е ценна?

— Извънредно, сър.

— А струва ли си да бъде открадната?

— Никому не бихте могли да я продадете! Всяко честно джудже би я разпознало от пръв поглед!

— Хм… Чухте ли вече за жреца, убит на Сбъркания мост?

Керът беше потресен.

— Дано не говорите за отец Тубелчек! Наистина ли?…

Ваймс не си направи труда да попита: „Че ти и него ли познаваш?“ Защото Керът познаваше всекиго.

— Как мислиш, дали е имал повече от един враг? — попита вместо това.

— Извинете, сър, не разбрах. Защо „повече от един“?

— Не е ли очевидно, че е имал поне един враг?

— Но той е… тоест беше много дружелюбен възрастен човек — промълви Керът. — Почти не излизаше от жилището си. Прекарва… тоест прекарваше цялото си време в четене на книги. Много се увличаше по религията. По всички религии. Изучаваше ги. Беше малко странен, но напълно безобиден. Защо някому би хрумнало да убие тъкмо него? Или пък господин Хопкинсън? Двама старци, които никому нищо лошо не са сторили…

Ваймс му върна Бойната франзела.

— Ще разкрием случаите. Стражник Ангуа, заеми се с това. Нека участва и… да, ефрейтор Дребнодупе. Той вече е навлязъл в разследването. Дребнодупе, и Ангуа е от Юбервалд. Може пък да имате общи познати.

Керът закима жизнерадостно, а лицето на Ангуа загуби всякакво изражение.

— А, х’друк г’хар Стражата, М’лкг’з — обърна се Керът към джуджето. — Х’х Ангуа… Ангуа г’хар, б’хк баргр’а М’лкг’з Кад’к…[12]

Ангуа се съсредоточи и успя да изграчи:

— Грр’дукк д’буз-х’драк…

Керът се разсмя.

— Но ти каза: „Малко прелестно рудодобивно сечиво с женска природа“!

Веселко се вторачи в Ангуа, която отвърна с неразгадаем поглед и промърмори:

— Ами джуджешкият е твърде труден език, ако не си ял чакъл цял живот…

Джуджето май не можеше да се отърси от слисването си.

— Ъ-ъ… Благодаря… Аз… такова… трябва да се измия…

— А отравянето на лорд Ветинари? — обърна се Керът към Ваймс.

— Възлагам случая на най-печения сред нас — отвърна Командирът на Стражата. — Свестен, кадърен, познава всички ъгълчета и кътчета на двореца като петте си пръста… Накратко — аз поемам разследването.

От надежда Керът бързичко премина към омърлушено учудване.

— Не искате ли аз да поровя? Бих могъл да…

— Не. Угоди на прищявката на един дъртак. Искам да се върнеш в Централния участък и да поемеш нещата в свои ръце.

— Какви неща?

— Всички! Покажи на какво си способен. Обработвай документацията. Състави новия график на дежурствата. Крещи на всекиго! Чети докладите!

Керът отдаде чест.

— Слушам.

— Радвам се. Тръгвай.

„А ако Ветинари загази наистина, никой не би казал, че си се навъртал около него…“

Капачето зад малката решетка в портата на Хералдическата палата се отвори със скърцане, съпроводено от ръмжене и скимтене.

— Да? Вие пък какво желаете?

— Аз съм ефрейтор Нобс.

Едно око се долепи до решетката, за да съзерцава творението пред себе си в целия му ужас.

— Вие да не сте бабуинът? Бяхме поръчали един за…

— Не. Идвам за един родов герб.

— Вие?!

Краткото възклицание побра цялото убеждение на издалия го, че има всевъзможни степени на благородството, простиращи се от равнището, надминаващо дори кралското, надолу чак до простолюдието, но в случая на ефрейтор Нобс ще трябва да бъде въведена нова най-низша категория.

— Тъй ми е наредено — унило обясни Ноби. — Всичко стана заради един пръстен, дето си го имам отдавна.

— Я минете през задния вход — смили се човекът зад портата.

Джуджето подреждаше оскъдните си професионални пособия, които смести някак в бившата тоалетна, когато тих звук го накара да се обърне. Ангуа се облягаше на рамката на отворената врата.

— Какво искаш? — сопна се Дребнодупе.

— Нищо особено. Дойдох само да ти кажа да не се притесняваш. Няма да се изтърва пред никого, ако не желаеш да се разчуе.

— Изобщо не разбирам за какво говориш!

— Вече ме лъжеш.

Джуджето изтърва епруветката върху импровизираната работна масичка и се свлече тежко на табуретката.

— Ама ти как позна? Дори другите джуджета не са наясно! Толкова внимавах как се държа!

— Да речем, че имам… особени дарби — нерешително промълви Ангуа.

Дребнодупе започна да търка разсеяно една колба.

— Не проумявам защо толкова се тревожиш — продължи Ангуа. — Мислех си, че джуджетата бездруго едва забелязват разликата между мъже и жени. Половината, които домъкваме тук по член 23, са от женски пол, поне аз го знам. Тъкмо тях укротяваме най-трудно…

— А какъв е този член 23?

— „Налитане с диви викове в пияно състояние с намерение да отсечеш краката на хората през коленете“ — веднага изрецитира Ангуа. — По-лесно е да ги записваме по номера в протоколите. Виж какво, в този град много жени биха искали да си подредят живота по джуджешки. Иначе какъв избор имат? Сервитьорки, Гилдията на шивачките или съпруги. А ти например можеш да вършиш всичко, което правят мъжете…

— Да де, стига да върша само онова, което правят мъжете — възрази Дребнодупе. Ангуа се запъна.

— О… Ясно. Ха! Позната история.

— Не умея да въртя брадва! — завайка се Веселка. — Страх ме е да се бия! И си мисля, че песните за злато са тъпотия! Мразя бирата! Дори не мога да пия като другите джуджета! Опитам ли се да излея цялата халба в гърлото си, всеки път почти удавям онези, дето са седнали зад мен!

— Да, сигурно е нужна особена ловкост — съгласи се Ангуа.

— А тук видях едно момиче да си върви по улицата и мъжете да подсвиркват подире му! И можете да носите рокли! Пъстри!

— Олеле… — Ангуа с мъка потисна смеха си. — И откога дамите от джуджешката общност се вълнуват от тези неща? Заблуждавах се, че сте много доволни от обичаите си…

— Лесно е да си доволна — мрачно вдигна рамене Дребнодупе, — когато не познаваш друг живот. Нищо им няма на панталоните-ризници, ако не си чувала за бельо!

— О, да… — смънка Ангуа.

Искаше да се настрои съчувствено и донякъде успяваше, но трябваше да стисне устни, за да не подхвърли: „Вие поне не подбирате такива дрехи, че да се разкопчават лесно с лапи.“

— Надявах се, че тук ще си намеря друга работа — жално нареждаше Веселка. — Сръчна съм с иглата и отидох да поразпитам в Гилдията на шивачките, а какво се оказа?!

Тя млъкна изведнъж и се изчерви.

— Мнозина допускат тази грешка в началото — успокои я Ангуа, изправи се и приглади униформата си. — Впрочем вече си направила впечатление на Командира Ваймс със способностите си. Според мен ще ти хареса при нас. Всеки в Стражата си има своите проблеми. Нормалните хора не стават полицаи. Ще свикнеш.

— Командирът Ваймс е малко… — притеснено подхвана Дребнодупе.

— Свестен е, когато е в добро настроение. Много му се пие, но напоследък не смее да близне. Нали си чувала какво казват? „Без една може, с една не може.“ Затова е толкова наежен. Вкисне ли се, ще започне да те настъпва по петите и ще ти крещи да се стегнеш.

— Ти обаче си нормална — смутено каза Веселка. — Допадаш ми.

Ангуа я погали по главата.

— Сега ти изглеждам такава, но като мине малко време, ще се увериш, че понякога съм същинска кучка… А, това какво е?

— Кое?

— Ами рисунката… С очите.

— Може да са две точици червена светлина — уточни добросъвестно Дребнодупе.

— Нима?

— Според мен са последното нещо, което отец Тубелчек е видял.

Ангуа се вторачи в черното квадратче и вдиша силно.

— Хм, пак ли?!

— Какво има? — стресна се Веселка.

— Откъде се носи тази миризма? — рязко попита Ангуа.

— Не е от мен! — побърза да отрече джуджето. Ангуа сграбчи малък плосък съд от масичката и го подуши.

— Аха! Същото като в музея! Откъде е?

— Най-обикновена глина. Беше пръсната по пода в стаята, където са убили стария жрец. Вероятно е паднала от нечия подметка.

Ангуа разтри малко глина между пръстите си.

— Трябва да е грънчарска глина — обясни джуджето. — И в Гилдията я използвахме. Нали се сещаш? За тигели и тям подобни. А съдейки по вида на тази, някой се е опитал да я опече, но не е налучкал подходящата температура. Нали виждаш как се рони?

— Грънци… — разсеяно промърмори Ангуа. — Познавам един грънчар…

Пак се загледа в рисунката на духчето от иконографа. „Само това не! Дано не е някой от тях…“

И двете крила на парадния вход в Хералдическата палата бяха широко отворени. Двамата нисши хералди подскачаха развълнувано около тръгващия си ефрейтор Нобс.

— Ваше превъзходителство удовлетворен ли е от посещението си при нас?

— Гнгн — изгъгна Ноби.

— Ако можем да ви бъдем полезни с още нещо?…

— Гнгн.

— Каквото се сетите?…

— Гнгн.

— Съжаляваме за случката с ботушите ви, ваше превъзходителство, но нашият хералдически змей е болнав. Когато изсъхне, лесно се изчетква.

Ноби се затътри замаяно по уличката.

— Дори ходи напето, нали?

— Е, да, почти няма съмнение, че стъпва на пети…

— Отвратително е да бъде най-презрян ефрейтор при такъв благороден произход…

Тролът Вулканчо отстъпваше заднешком, докато не се опря в грънчарското си колело.

— Нивгаш не съм правил таквоз нещо — заяви той убедено.

— Какво не си правил? — уточни Ангуа.

Тролът се поколеба.

Вулканчо беше огромен и… ами, скалист. Мъкнеше се по улиците на Анкх-Морпорк като малък айсберг и също като айсберг имаше скрити страни в живота си. Беше известен на мнозина като доставчик на… разни стоки. Почти всякакви. Не се гнусеше и от препродажба на предмети, които са сменили собственика си с излишна внезапност. Вулканчо никога не задаваше непредпазливи въпроси, защото не умееше да ги измисля.

— Ами нищо не съм направил — измъдри накрая. Отдавна се бе убедил, че всеобхватното отрицание е по-безопасно от рискованите уточнения.

— Радвам се да го чуя — изсумтя Ангуа. — А сега… я ми кажи — откъде вземаш глината?

Лицето на трола се сгърчи от усилие да предвиди в каква клопка ще го напъха подобен въпрос.

— Имам си фрактури… не, бе, фактури. Всичко съм си платил както си му е редът.

Ангуа кимна. Допускаше, че е вярно. Външността на Вулканчо подлъгваше, че той няма как да преброи до десет, без да откъсне нечия ръка, за да си послужи с допълнителните пръсти, пък и се знаеше, че има своето местенце в сложната криминална йерархия на града. Но си плащаше сметките. Ако искаш да имаш успех сред престъпниците, задължително е да се прочуеш с почтеността си към тях. Тя му показа образеца.

— Виждал ли си такава и преди?

— Хъ, глина. — Вулканчо се поотпусна. — Все нея гледам по цял ден. Да не искаш да й слагам серийни номера? Глина и толкоз. Отзад имам цели купчини. От нея се правят грънци, тухли и разни други неща. В тоя град е фрашкано с грънчари и всичките работят с глина. Ти що разпитваш за глината?

— Не можеш ли да познаеш откъде е взета?

Тролът взе парченцето, помириса го и го разтърка с пръсти.

— На туй му викаме хлабава глина — обясни дружелюбно, защото разговорът се отклоняваше от по-тревожните теми. — Боклучава, де. С нея се занимават ония дамички с грамадните обеци, дето майсторят кафеници, к’вито и с две ръце не мож ги вдигна. С доста шамот е смесена. Туй ще рече парчетийки от стари препечени грънци, ама много ситно натрошени. Тъй става по-яка. — Пак огледа парченцето. — Позагрели са го, само че не е добре изпечено.

— Нима не можеш да познаеш откъде е взета глината?

— Госпожичке, откъдето се взема глината — от земята.

Вулканчо си отдъхна — явно нямаше да задълбават в деликатни въпроси като скорошната пратка кухи статуи и съдържанието й. Както често се случва в такива положения, той реши да помогне, колкото му е по силите.

— Елате да хвърлите един поглед, значи.

Закрачи тежко пред тях. Двете дами от Стражата го последваха през работилницата, наблюдавани от две дузини недоверчиви тролове. Никой не се стреми към близко общуване с полицаи, особено ако причината да работи при Вулканчо е възможността да кротува на тихо местенце и да не се набива на очи поне няколко седмици. Мнозина идваха в Анкх-Морпорк, защото е градът на неограничените възможности, включително възможността да не ги обесят, заколят или надробят на парченца заради престъпленията, останали зад гърбовете им нейде из планините.

— Не се зазяпвай! — тихо настоя Ангуа.

— Защо? — озадачи се Веселка.

— Защото тук сме само двете, а те са поне двайсетина. И всичките ни дрехи са скроени за нормален брой ръце и крака.

Вулканчо ги изведе в задния двор на работилницата. Имаше множество наредени грънци в сандъци. Сушаха се сурови тухли в дълги редове. А под грубовато скован навес стърчаха няколко огромни купчини глина.

— Ей я на — услужливо посочи тролът. — Глина, значи.

— Наричате ли я с някаква по-особена дума, когато е струпана така? — стеснително попита Веселка и мушна с пръст глината.

— Ъхъ — потвърди Вулканчо. — На туй му викаме купчина.

Ангуа поклати глава унило. Дотук с надеждата за улики. Глината си беше глина и нищо повече. Бе се надявала да има най-различни видове.

И тогава Вулканчо даде своя неволен принос в разследването.

— Ще имате ли нещо напреки да си ходите през тая врата, моля? — смотолеви той. — Мойте бачкатори настръхват, кат ви зърнат, и требе да бракувам грънците после.

Посочи им голямата двойна врата, през която можеха да минават и каруци. Бръкна в единия джоб на престилката си и извади голяма връзка ключове.

Катинарът на вратата беше грамаден, лъскав и нов.

— Ха, точно ти ли се боиш от крадци? — подхвърли Ангуа.

— А, не си справедлива, госпожичке — засегна се тролът. — Някой потроши стария катинар, кат отмъкна нещо от двора. Май беше преди четири месеца.

— Отвратителна случка, нали? — лукаво изрече Ангуа. — Сигурно се питаш за какво плащаш данъци.

Трябваше да се признае, че в някои неща Вулканчо беше далеч по-схватлив от господин Желязнокор например. Просто се престори, че не е чул думите й.

— Нищо особено не откраднаха — смънка той и ги поведе към вратата любезно, но припряно.

— Да не са откраднали глина? — хрумна на ефрейтор Дребнодупе.

— Не струва много, ама не е хубаво — изръмжа тролът. — И се чудя що са сторили тая щуротия да откарат половин тон глина.

Ангуа се загледа в катинара.

— Ами да, странно — съгласи се разсеяно. Вратата тресна зад тях. Озоваха се в тясна пресечка.

— Представи си само, да откраднат толкова глина! — възкликна Веселка. — Той не се ли е оплакал на Стражата?

— Не ми се вярва — врътна глава Ангуа. — Осите не се оплакват от ужилване. Впрочем Детритус е уверен, че Вулканчо е замесен в контрабандата със „скалотръс“ в планините, затова само търси повод да изтърбуши всичко тук… Ех, а днес уж бях в почивка. — Отстъпи гърбом към отсрещната стена и огледа гъсто наредените шипове по оградата. — Слушай, възможно ли е да се изпече глина в пещ за хляб?

— О, не!

— Не се сгорещява достатъчно ли?

— Формата е неподходяща. Някои от грънците ще се препекат, други ще останат сурови. А защо питаш?

„Защо ли наистина? Ох, по дяволите…“

— Искаш ли да пийнем нещо? — предложи Ангуа.

— Само да не е бира — веднага отвърна Веселка. — И не ми се ходи в дупки, където трябва да пееш, докато пиеш. Или да се пляскаш по коленете.

Ангуа кимна със състрадание.

— Тоест да е някое местенце без джуджета, нали?

— Ъ-ъ…Да.

— Там, където отиваме, такъв проблем изобщо не може да възникне.

Мъглата се сгъстяваше бързо. Цял предиобед се спотайваше из улиците и зимниците, но вече се настаняваше удобно за нощувка. Надигаше се от земята, от реката, спускаше се от небето и се разстилаше като лепкаво, жълтеникаво и грапаво одеяло — реката Анкх във формата на капчици. Промъкваше се през най-малката пролука и успяваше да оцелее дори в отоплени стаи, насищайки въздуха със смъдяща очите мътилка, от която пламъчетата на свещите припукваха. А навън всеки силует сякаш надвисваше, всяка форма криеше опасност…

В мърлява пресечка на мърлява улица Ангуа само изопна рамене и бутна вратата.

Щом пристъпи в дългата, ниска и преди всичко тьмна зала, атмосферата вътре се промени забележимо. В един миг всичко се напрегна като охладен кристал, после напрежението изчезна. Хората вътре престанаха да се заглеждат.

Е, поне донякъде приличаха на хора.

Веселка застана по-близо до Ангуа.

— Какво е това място?

— Не че някой му е давал име, но ние го наричаме „Ковчезите“.

— Отвън не приличаше на гостилница. Ти как го откри?

— Не го откриваш. Някак попадаш тук, ако си на мястото си.

Джуджето се озърташе нервно. Нямаше представа точно къде са се домъкнали, само знаеше, че са някъде из лабиринта от криви улички в пазара за добитьк.

Ангуа застана пред бара. От здрача се появи по-плътна сянка.

— Здрасти, Ангуа — изгъгна с дълбок отекващ глас. — Плодов сок ли да бъде?

— Да. Леден.

— Ами джуджето?

— Ще го хапне възсуровичко — обади се някой и в мрака се разсмяха.

Звуците бяха доста чудати за слуха на Веселка.

Въображението й не успя да ги намести в нормални гърла.

— И аз ще пия плодов сок — промълви треперливо.

Ангуа си отдъхна, че Веселка изобщо не схвана смисъла на тъпата шегичка. Отвърза значката си от връвчицата и я тупна многозначително на тезгяха, после се наведе към бармана и му тикна иконографията под носа. Ефрейтор Дребнодупе още не беше сигурна дали зад бара стои човек. На стената над него имаше табела: „Не смейте да се преобразявате“.

— Игор, ти знаеш всичко, което става наоколо — изрече твърдо Ангуа. — Вчера двама старци са били убити. А преди няколко месеца от двора на трола Вулканчо е откраднат голям товар глина. Да си чул нещо?

— Че теб какво те засяга?

— Убийствата на старци са нарушение на закона. Разбира се, още много неща са нарушения на закона, затова ние от Стражата сме вечно заети. Предпочитаме обаче да се занимаваме с важните случаи. Иначе ще трябва да се захванем и с по-незначителните. Схвана ли за какво ти говоря?

Сенчестият силует обмисли думите й.

— Вървете да седнете, след малко ще ви донеса соковете.

Ангуа избра масичка в едно сепаре. Другите клиенти загубиха интерес към тях и пак се разприказваха помежду си.

— Но що за място е това?! — прошепна Веселка.

— Ами тук… на някои не им се налага да се преструват — проточи Ангуа. — На онези, които… трябва да внимават повечко как се държат. Сещаш ли се?

— Не.

Ангуа въздъхна.

— Вампири, зомбита, караконджоли, трупояди и какви ли още не. Неумре… Тоест различно живите — поправи се тя. — Всички те трябва да бъдат много предпазливи, да не плашат обикновените хора, да се вписват в средата. Така е в града. Намери си мястото, уреди си работа, не притеснявай никого и е доста вероятно пред вратата ти да не се появи тълпа с вили, колове и факли. Но понякога е приятно да попаднеш там, където останалите те познават какъвто си наистина.

Очите на Дребнодупе свикваха с мъждивата светлина и започваше да различава твърде особени форми по скамейките и столовете. Някои бяха забележимо по-едри от хората, у други изпъкваха острите уши и удължените муцуни.

— Ами онова момиче? — посочи смутено. — Тя изглежда… нормална.

— Това е Вайълит. Тя е фея на зъбчетата. До нея седи караконджолът Шлепел.

— Ъ-ъ… тук има ли върколаци?

— Един-двама.

— Мразя върколаците!

— Тъй ли?

Най-странната посетителка на заведението седеше сам-самичка до кръгла масичка. Наглед беше престаряла дама с шал и сламена шапка, украсена с изкуствени цветя. Зяпаше право пред себе си безцелно и добродушно. В тази обстановка плашеше много повече от всички наоколо.

— Тя пък коя е? — изсъска Веселка.

— Това е госпожа Гамидж.

— И с какво се занимава?

— С какво ли… Почти всеки ден се отбива да пийне нещо, търси си компания. Понякога ние… тоест те пеят с нея. Стари песни, каквито само тя си спомня. На практика е сляпа. Ако питаш дали е от неумрелите… Не. Не е вампир, върколак, зомби или караконджол. Просто една много възрастна дама.

Грамадно, космато и тромаво същество поспря до масичката на старицата и постави чаша пред нея.

— Портвайн с лимон. Да ви е сладко, госпожо Гамидж.

— Наздраве, Чарли! — дрезгаво се засмя тя. — Как е напоследък занаятът на водопроводчиците?

— Върви по мед и масло, мила — отвърна караконджолът и изчезна в мрака.

— Ама той водопроводчик ли е?! — ахна Веселка.

— Не, разбира се. Не знам кой е бил Чарли. Може да е умрял преди години. Тя обаче бърка караконджола с него, а кой ще седне да я разубеждава?

— Значи тя не знае, че тук…

— Виж какво, идвала е в заведението още когато се е наричало „Короната и топорът“. Никой не иска да й разваля удоволствието. Всички обичат госпожа Гамидж. И я… закрилят. Помагат й в някои дреболии.

— Например?

— Е, както чух, някой нахълтал преди месец в къщурката й и откраднал разни вехтории…

— Не ми прилича на помощ.

— …но вещите били върнати още на другия ден, затова пък двама крадци били намерени насред Сенките без нито капчица кръв в телата си. — Ангуа се усмихна малко озъбено. — Знаеш ли, всякакви гадости се разправят за неумрелите, но никога няма да чуеш за услугите, които правят на обществото.

Пред тях изникна барманът Игор. Оказа се, че има горе-долу човешка външност, макар че космите по ръцете му растяха нагъсто чак до пръстите, а веждите на челото му не бяха разделени. Той хвърли две подложки на масата и тръсна чашите върху тях.

— Може би вече ти се иска да си в бар за джуджета? — подметна Ангуа на Веселка и скришом огледа обратната страна на подложката си.

Дребнодупе пак се заозърта. Ако се намираше в бар за джуджета, подът вече щеше да е лепкав от похабена бира, из въздуха щяха да прехвърчат лиснати пенливи струи, а всички щяха да се надпяват. Вероятно щяха да изпълнят последния джуджешки хит „Злато, злато, злато“ или някоя от любимите си древни балади, например „Злато, злато, злато“. Само няколко минути по-късно щеше да литне със свистене първата брадва.

— Не, тук не може да стане толкова зле… — промърмори тя.

— Допий си сока — подкани я Ангуа. — Трябва да проверим… нещо.

Грамадна космата лапа сграбчи китката й. Ангуа вдигна поглед към страшната муцуна, която май се състоеше само от очи, уста и козина.

— Здравей, Шлицен — поздрави тя невъзмутимо.

— Ей, дочух, че един барон много ти се сърди.

Погълнатият алкохол сякаш се кондензираше на кристалчета пред устата му.

— Шлицен, това си е само моя работа. Защо не се върнеш зад вратата си, както се полага на добрия караконджол?

— Хъ, той разправя, че си била позор за Старата родина…

— Би ли ме пуснал, моля те — безстрастно изрече Ангуа.

Там, където я стискаше Шлицен, кожата й побеля.

Веселка пък се взираше вцепенено в раменете на създанието. То изглеждаше кльощаво, но мускулите му се виеха като въжета под козината.

— Да, бе — ухили се караконджолът, — как забравих, че си имаш и значка. И сега к’во ще…

Ангуа помръдна толкова бързо, че очите на околните нямаше как да не закъснеят засрамено. Свободната й ръка извади нещо изпод колана на униформата и го метна върху главата на Шлицен. Създанието се смръзна, само леко се олюляваше и стенеше. От темето му провисваха краищата на малък квадрат от дебел плат.

Ангуа избута рязко стола си и сграбчи подложката за чаша. Неясните фигури край стените замърмориха.

— Да се махаме! — подвикна тя на Дребнодупе. — Игор, дай ни половин минута преднина, после смъкни одеялото от главата му.

Излязоха тичешком. Слънцето само намекваше за присъствието си през мъглата, но беше ослепително ярко в сравнение с тъмата в „Ковчезите“.

— Какво му стана? — слисано избълва Веселка.

— Причиних му екзистенциална неопределеност — обясни малко мъгляво Ангуа. — Не знаеше има ли го или го няма — допълни по-разбрано. — Знам, че е жестоко, но само това средство познаваме срещу караконджолите. За предпочитане е да използваш синъо пухкаво одеяло. — Чак сега забеляза изцъкления поглед на джуджето. — Нали хората вярват, че караконджолите изчезват, ако се завиеш презглава с одеялото? Така че ако покриеш техните глави с одеяла…

— Ох, схванах… Олеле, много е гадно!

— Ще се опомни след десетина минути.

Ангуа метна подложката над една ограда.

— А какво дрънкаше той за някакъв си барон?

— Изобщо не го слушах.

Веселка потръпна, но не от влажния хлад.

— Както се досетих по наречието му, май и той е от Юбервалд като нас. Близо до нашите мини имаше един барон, който много мразеше някой да му се изплъзва…

— Да?…

— Цялото семейство бяха върколаци. Един от тях изяде мой втори братовчед.

Ангуа трескаво се зарови в паметта си. Спомените за някогашни трапези я измъчваха още от деня, когато каза: „Край, това не е живот!“ Джудже, джудже… Не, сигурна беше, че никога не е… А и останалите от семейството винаги се присмиваха на придирчивостта й към храната…

— Затова не ги понасям — обясняваше Веселка. — Е, някои вярват, че можели да се опитомят, но според мен вълкът си е вълк, колкото ще да е лъскава новата му козина. Те са зли поначало, не съм ли права? И всеки миг могат отново да подивеят.

— Да… Вероятно си права.

— А най-лошото е, че през повечето време са неотличими от истинските хора.

Ангуа примига и се зарадва, че я пазят и мъглата, и наивното доверие на Веселка.

— Почти стигнахме…

— А къде отиваме?

— Ще се срещнем с някого, който или е убиецът, или познава убиеца.

Джуджето спря.

— Но ти имаш само меч, а на мен и оръжие още не са ми дали!

— Не се тревожи, не са ни нужни оръжия.

— А, добре тогава.

— Защото изобщо не биха ни помогнали.

— О…

Ваймс открехна вратата, за да чуе по-добре за какво са всички тези крясъци долу. Дежурният ефрейтор — този път джудже — си имаше неприятности.

— Пак ли, бе?! Колко пъти те убиваха тази седмица?

— Ама аз само си гледах работата!

— Да връзваш чесън на плитки?! Нали уж си вампир? Я да си припомня с каква работа си се захващал напоследък… Тъй, заострял си колове за майстор на огради, изпробвал си очила за оптическата фирма „Аргус“… А бе, аз ли се заблуждавам или на тебе нещо ти има?!

— Извинете, Командир Ваймс…

Обърна се рязко към засмяното лице на човека, който се стремеше само да върши добро в този свят, макар че светът го тормозеше да прави и други неща.

— А… Стражник Визит. Боя се, че в момента съм много зает — изрече Ваймс припряно. — Пък и дори не съм убеден дали имам безсмъртна душа, ха-ха, та защо не наминеш пак, когато..

— Дойдох да докладвам за думите, чието значение трябваше да проверя — прекъсна го Визит.

— Какви думи?

— Написаните с кръвта на отец Тубелчек, не помните ли? Нали поискахте да проверя какво означават?

— О, да. Влез в кабинета ми — успокои се Ваймс. Не му предстоеше поредната мъчителна беседа за съсгоянието на душата му и за необходимостта да я изчетка хубавичко, преди да я е сполетяло вечното проклятие. Сега май щяха да говорят за нещо по-важно.

— Сър, написаното е на древния кенотински език. И е цитат от една тяхна свещена книга, макар да употребявам думата „свещена“ чисто условно, защото те са се заблуждавали за същността на…

— Да, да, сигурно си прав. — Ваймс се настани зад бюрото си. — Случайно да не гласи: „Господин Х го направи, аааах…“?

— Не, сър. Такава фраза не се среща в нито една от известните ми свещени книги.

— Предполагах — вдигна рамене Ваймс.

— Освен това прегледах някои документи в стаята на покойния и открих, че тези думи не са написани от неговата ръка.

Командирът на Стражата се оживи.

— Аха! Значи друг ги е надраскал? Да не е нещо като „Най-сетне си го отнесе, копеле, заради гнусотията, дето я свърши преди години“?

— Не, сър. И подобна фраза липсва в която и да било свещена книга. — Стражник Визит поумува. — Освен в Апокрифите към Отмъстителния завет на бог Офлър — поправи се добросъвестно. — Но на листчето, което намерихме, са написани слова от кенотинската „Книга на истината“… — той подсмръкна пренебрежително, — …както са я наричали незаслужено. Приписват ги на техния лъжебог…

— Може ли да чуя само думите, а сравнителното религиознание да оставим за по-нататък?

— Както желаете, сър. — Визит като че се обиди, но извади листче и се зачете презрително. — Това са заповедите, които техният бог уж дал на хората, след като ги омесил и опекъл от глина. Например „И да се трудиш плодотворно през всеки ден от живота си“. Или „Да не вдигаш ръка за убийство“. Също и „Смири душата си“. Ами горе-долу това е.

— Горе-долу или всичко? — уточни Командирът на Стражата.

— Всичко, сър.

— Значи са обикновени цитати от религиозни писания?

— Точно така, сър.

— А имаш ли представа защо листчето беше пъхнато в устата му? Нещастникът все едно се е канил да си запали последната цигара.

— Не знам, сър.

— Нямаше да се чудя — промърмори Ваймс, — ако беше „Порази враговете си“. Но както чувам от теб, имаме си работа с „Върши си работата и не досаждай“, нали?

— Сър, Кено е бил доста либерален бог. Не е наблягал прекалено на заповедите.

— Като за бог ми се струва едва ли не почтен.

Визит отново си позволи неодобрение.

— Е, да, но кенотините се погубили, защото пет века поред водили едни от най-кръвопролитните войни на континента.

— Хм, спестиш ли си мълниите и паството тутакси се разглезва — изсумтя Командирът на Стражата.

— Моля, сър?

— Нищо, нищо. Е, благодаря ти, стражник Визит. Ще се погрижа капитан Керът да бъде уведомен, благодаря ти още веднъж, не искам повече да ти отнемам време…

Отчаяно ускоряващият се глас на Ваймс не попречи на Визит да измъкне свитък изпод бронирания си нагръдник.

— Сър, донесох ви последния брой на „Само факти“, както и редовното издание на „Тръбен зов“. Съдържат много статии, сър, които несъмнено ще представляват интерес за вас.

— Ъ-ъ… Много съм ти признателен.

— Но неволно забелязах, сър, че брошурите и списанията, които ви оставих миналата седмица, си лежат недокоснати на бюрото ви.

— О, вярно, съжалявам, но нали знаеш какво става тук, твърде много работа се натрупа и едва намирам време да…

— Сър, никога не е прекалено рано да се замислите за вечното проклятие.

— Непрекъснато размишлявам на тая тема, стражник. Благодаря ти! — натърти Ваймс.

„Не е честно — поклати той глава, когато Визит най-сетне излезе. — В града, за който трябва да се грижа, оставят бележка на местопрестъплението, но дори не са проявили добронамереност да надраскат заплаха. Не са и последните отчаяни драскулки на жертвата, сочеща с кървав пръст убиеца си. Религиозни глупотевини… Каква полза от уликите, ако са по-загадъчни от самото престъпление?“

Записа си каквото чу от Визит и остави листчето на подноса „Входящи“.

Ангуа си спомни твърде късно защо заобикаляше отдалеч квартала на кланиците в тези дни от всеки месец.

Можеше да се преобразява по желание, когато й хрумне. Едно от свойствата на върколаците, което хората често забравят. Все пак се сещат за най-същественото — лъчите на пълната луна предизвикват промяната неизбежно.

Проникваха чак в ядрото на морфичната памет и я пробуждаха, без да се допитат за предпочитанията на Ангуа в момента. А до пълнолунието оставаха само два дни. Великолепната миризма на затворени натясно животни и пролята кръв в кланиците биеше като с чук по строгото й вегетарианство.

Тя се взря сърдито в мрачното здание отпред.

— По-добре да заобиколим откъм задния вход. Ти ще почукаш.

— Аз ли? — сепна се Веселка. — Те изобщо няма да ме забележат!

— Покажи им значката си и заяви, че си от Стражата.

— Ще ми се надсмеят!

— Все някога трябва да го направиш за пръв път. Хайде, опитай!

Вратата беше отворена от набит мъжага с окървавена престилка. Стъписа се, когато едната ръка на джудже го награби за колана, а другата му тикна значка под носа. Гласът на джуджето се разнесе свирепо някъде откъм района на пъпа му.

— Ние сме от Стражата, ясно? Ако не ни пуснеш, първо ще те изкормим, пък после ще видим…

— Добро начало — промърмори Ангуа, отстрани лекичко Веселка и се усмихна лъчезарно на касапина.

— Господин Чорапин, искаме да поговорим с един от вашите работници. По-точно с господин Дорфл.

Мъжът още се опомняше от набега на Дребнодупе, но успя да се ухили.

— Господин Дорфл, а? Тоя път какви ги е забъркал?

— Само искаме да поговорим с него. Може ли да влезем?

Герхард Чорапин сведе поглед към Веселка, тресяща се от нервно напрежение.

— Че имам ли избор?

— Да речем, че имате неприятен избор — уточни Ангуа.

Мъчеше се да заповяда на носа си да не надушва омайващата воня на кръв. А наблизо имаше и цех за колбаси. В него използваха всички части от животните, които иначе никой не би хапнал или дори разпознал. Миризмите на кланицата причиняваха спазми на човешкия й стомах, но някъде дълбоко в главата й друга част от нея седеше, облизваше се и точеше лиги от смесеното ухание на свинско, телешко, агнешко и…

— Ха, плъхове! — възкликна невъзмутимо тя. — Господин Чорапин, нямах представа, че сте започнал да снабдявате и заведенията за джуджета.

Касапинът изведнъж реши, че трябва да бъде много сговорчив.

— Дорфл! Веднага да се домъкнеш тук!

Прозвучаха стъпки и иззад дълга редица провесени на куки одрани телета се появи някаква фигура.

Повечето хора си имаха едно на ум за неумрелите. Ангуа знаеше добре, че Командирът Ваймс се чувства доста неуютно в тяхно присъствие, макар и да преодоляваше полека предразсъдъците си. Хората обаче изпитват потребност да се чувстват по-висши от някого. Живите мразеха неумрелите, които пък — тя усети как ноктите й се впиват в дланите — се гнусяха от неживите.

Големът на име Дорфл се клатушкаше едва забележимо, защото единият му крак беше мъничко по-къс от другия. Не носеше дрехи — нямаше какво да крие. Личаха си различните оттенъци на петната, където бе добавяна нова глина с годините. Всъщност бяха толкова много, че Ангуа се зачуди колко старо може да е създанието. Явно отначало са се постарали да изобразят по туловището му подобие на човешка мускулатура, само че кърпежите почти я бяха заличили. Големът вече изглеждаше досущ като охулените от трола Вулканчо кафеници — направени от хора, които си въобразяват, че на ръчната изработка трябва да й личи колко ръчно е изработена, за предпочитане с ясни отпечатъци от пръсти.

Тъкмо това стряскаше. Създанието изглеждаше ръчно изработено. Разбира се, беше си вярно — бе се поправяло със свои сили. Триъгълните му очи мъждукаха. Липсваха зеници, виждаше се само тъмночервена жарава.

Държеше тежък сатър с дълга дръжка. Погледът на Веселка се прикова в сечивото. Другата ръка на голема стискаше връв, на която водеше много едър, космат и смрадлив козел.

— Какво правищ, Дорфл? — обади се Ангуа. Големът кимна към козела.

— А, храниш козела-изменник?

Дорфл кимна отново.

— Господин Чорапин, нямате ли работа за вършене? — попита любезно Ангуа.

— Не, само ще…

— Имате друга работа — натърти тя.

— Аха… Тъй ли? Да, как не се сетих… Ще отскоча да проверя казаните за варене на карантията…

Преди да се отдалечи, касапинът поспря да размаха пръст под мястото, където би трябвало да е новът на голема.

— Ако пак си ме забъркал в някакви неприятности…

— Наистина не е зле да нагледате казаните! — остро изрече Ангуа.

Господин Чорапин побърза да се махне. В двора настъпи тишина, макар че градският шум се просмукваше приглушено през стените. А от другия край на кланицата от време на време се чуваше тревожното проблейване на овца. Дорфл стоеше напълно неподвижно, стиснал сатъра и забил поглед в земята.

— Това да не е трол, дегизиран като човек? — прошепна Веселка. — Какви очи има само!…

— Не е трол — отрече Ангуа. — Това е голем. Глинено създание. Машина.

— Ама прилича на човек!

— Защото е машина, направена по човешко подобие. — Ангуа мина зад голема. — Дорфл, ще ти прочета писмената.

Големът пусна козела и стовари сатъра върху един пън до Веселка, принуждавайки я да отскочи уплашено. После създанието хвана плочата, провесена на едното му рамо, стисна молива и написа:

„ДА.“

Чак когато Ангуа вдигна ръка, ефрейтор Дребнопупе забеляза тънката линия през челото на голема. За неин ужас цялото теме на главата се повдигна като капак. Ангуа преспокойно бръкна вътре и извади пожълтял свитък.

Големът застина, очите му угаснаха.

Ангуа разгъна свитъка.

— Свещени слова. С всички тях е така. Имат в главите си писмена от някаква отдавна забравена религия.

— Ти да не го уби?

— Не. Няма как да му отнемеш онова, което не е притежавал.

Тя сложи свитъка на мястото му и затвори главата с щракане. Големът отново се размърда, а очите му светнаха. Затаилата дъх Веселка не можа да се сдържи.

— Ама какво е това?!

— Дорфл, обясни й — нареди Ангуа. Дебелите пръсти стиснаха молива и зашариха светкавично по плочата за писане.

„АЗ СЪМ ГОЛЕМ. НАПРАВЕН СЪМ ОТ ГЛИНА. МОЯТ ЖИВОТ Е В СЛОВАТА. ПРИДОБИВАМ ЖИВОТ САМО ЧРЕЗ ВДЪХНОВЯВАЩИ СЛОВА. ЖИВОТЪТ НИ Е ТРУД. АЗ СЕ ПОДЧИНЯВАМ НА ЗАПОВЕДИТЕ И НЕ СПИРАМ ЗА ОТДИХ.“

— Какви вдъхновяващи слова?

„ТЕКСТОВЕ, ПОБРАЛИ В СЕБЕ СИ СЪЩНОСТТА НА ВЯРАТА. ГОЛЕМЪТ ТРЯБВА ДА РАБОТИ. ГОЛЕМЪТ ТРЯБВА ДА ИМА ГОСПОДАР.“

Козелът лежеше до създанието и преживяше лениво.

— Бяха извършени две убийства — започна Ангуа. — Почти сигурна съм, че едното е извършено от голем, може би и двете. Дорфл, не можеш ли да ни кажеш нещо за убийствата?

— Извинявай, но… — намеси се джуджето. — Значи… това нещо е одухотворено от слова?

— А защо не? В словата се крие мощ. Всеизвестно е. Сред нас има повече големи, отколкото би могла да си представиш. Вярно, отдавна не са на мода, но пък се съхраняват много дълго. Могат да работят под водата, в непрогледен мрак, до колене в отрова. И то години наред. Не се нуждаят от повивка или от храна. Те…

— Ами че това си е робство! — възкликна Веселка.

— В никакъв случай. Възможно ли е да поробиш дръжката на врата? Е, Дорфл, имаш ли нещо да ми кажеш?

Ефрейтор Дребнодупе все се озърташе към забития в пъна сатър. Думи като „дълъг“, „тежък“ и „остър“ се наместваха в главата й по-удобно, отколкото някакви свещени слова в кухия череп на голема.

Дорфл не шавна.

— Откога работиш тук? — попита Ангуа.

„ВЕЧЕ ТРИСТА ДНИ.“

— Имаш ли свободно време?

„ЕХИДЕН СМЯХ. КАКВО ЩЕ ПРАВЯ ПРЕЗ СВОБОДНОТО ВРЕМЕ?“

— Питам те дали винаги си тук, в кланицата?

„ПОНЯКОГА РАЗНАСЯМ ПОРЪЧКИТЕ.“

— И се срещаш с други големи, нали? Чуй ме, Дорфл — знам, че вие някак поддържате връзка помежду си. Ако някой от големите е започнал да убива истински хора, пукната пара не давам за шансовете ви. Скоро ще започнат да се събират тълпи със запалени факли в ръце. И с големи ковашки чукове. Схващаш ли за какво ти намеквам?

Големът вдигна рамене.

„НЕ МОГАТ ДА НИ ОТНЕМАТ ОНОВА, КОЕТО НЯМАМЕ.“

Ядосаната Ангуа разпери ръце.

— Пък аз се опитвам да се държа учтиво! Мога да те конфискувам на секундата. И ще ти лепна обвинение: „Пречи на разследването ми след тежък ден, когато съвсем ми е писнало“. Познаваш ли отец Тубелчек?

„СТАРИЯТ ЖРЕЦ, КОЙТО ЖИВЕЕ НА МОСТА.“

— Откъде го познаваш?

„НОСИЛ СЪМ МУ ПРАТКИ.“

— Убит е. Ти къде беше по това време?

„В КЛАНИЦАТА.“

— Ха, защо си толкова сигурен?

Дорфл се поколеба.

„ТРЯБВА ДА СЕ Е СЛУЧИЛО НЕОТДАВНА. ВИЕ СТЕ РАЗВЪЛНУВАНА. А ПРЕЗ ПОСЛЕДПИТЕ ТРИ ДЕНОНОЩИЯ АЗ РАБОТЕХ НЕПРЕКЪСНАТО ТУК.“

— Без да ходиш никъде ли?

„ДА.“

— По двадесет и четири часа в денонощието?

„ДА. ВЪВ ВСЯКА СМЯНА ИМА И ХОРА, И ТРОЛОВЕ. ТЕ МОГАТ ДА ПОТВЪРДЯТ. ДЕНЕМ КОЛЯ, ДЕРА, РАЗФАСОВАМ. НОЩЕМ ПРАВЯ НАДЕНИЦИ И ВАРЯ ДРОБОВЕ, СЪРЦА, ШКЕМБЕТА, БЪБРЕЦИ И ЧРЕВЦА.“

— Ужасно… — промълви ефрейтор Дребнодупе. Моливът се раздвижи.

„БЛИЗО СТЕ ДО ИСТИНАТА.“

Дорфл бавно завъртя глава към Ангуа и добави на плочата:

„ОЩЕ ЛИ ИМАТЕ НУЖДА ОТ МЕН?“

— Знаем къде да те намерим.

„СЪЖАЛЯВАМ ЗА СМЪРТТА НА СТАРЕЦА.“

— Браво на теб. Да си вървим, Веселке.

Когато излизаха от двора, сякаш усещаха с гърбовете си погледа на голема.

— Създанието лъжеше — заяви ефрейтор Дребнодупе.

— Защо ти хрумна?

— Ами такъв вид имаше.

— Вероятно си права — вдигна рамене Ангуа. — Но нали виждаш какъв огромен лабиринт е наоколо. Обзалагам се, че за нищо на света не бихме могли да научим дали не се е измъкнал за половин час. Май ще предложа на Командира Ваймс да го поставим под специално наблюдение.

— Тоест… цивилни ли?

— Нещо подобно — уклончиво потвърди Ангуа.

— Чудно е, че си имат любимо животинче в кланицата — промълви Веселка.

— Какво? А, ти за козела-изменник ли говориш? Почти във всички кланици има по един. Не е домашен любимец. Може да се каже, че работи тук.

— Как тъй работи? С какво би могъл да се занимава?

— Ха, с какво… Да влиза всеки ден в кланицата. Това му е работата. Представи си — имаш оградено място, пълно с уплашени животни. Блъскат се, нямат водач… А наклонената рампа, водеща към входа на сградата, им изглежда ужасно… Я виж, онзи козел обаче не го е страх! Стадото тръгва след него и… — Ангуа издаде неприятен звук — …накрая само козелът излиза от кланицата.

— Каква гадост!

— От неговата гледна точка всичко си е в реда на нещата. Нали нищо лошо не му се случва?

— Ти как научи?

— Щом си в Стражата, научаваш какво ли не.

— Виждам, че тепърва ще трупам разнообразен опит — поклати глава Веселка. — Например никога не би ми хрумнало, че трябва да си нося и късче от одеяло!

— Задължително специално оборудване, ако ще си имаш вземане-даване с неумрелите.

— Е, за чесъна и вампирите съм наясно. Срещу тях помага и всичко свято. А какво може да се използва срещу върколаците?

— Извинявай, не те чух… — смънка Ангуа, която още мислеше за голема.

— Имам си сребърна плетена жилетка и обещах на семейството си да я нося винаги, но какво друго е подходящо за върколаци?

— Няма да ти откажат джин с тоник — някак отчуждено промълви Ангуа.

— Моля?

— Какво?

— Някой ми каза, че в Стражата имало и върколак! Не мога да повярвам!

Ангуа спря и се взря в нея.

— Защото рано или късно вълкът в тях се пробужда — обясни Веселка. — Чудя се как Командир Ваймс търпи това.

— Да, в Стражата има върколак… — бавно изрече Ангуа.

— Знаех си, че онзи Визит е много особен!

Ченето на Ангуа увисна.

— Винаги изглежда гладен — продължи разпалено ефрейтор Дребнодупе. — И усмивката му е една такава… чудновата. Веднага го разпознах.

— Хм, май наистина изглежда гладен — призна Ангуа, но нищо друго не можа да измисли.

— Изобщо няма да му позволя да припари до мен!

— Чудесно.

— Ангуа…

— Да?

— А ти защо си носиш значката на каишка около шията?

— Ами… За да ми е винаги подръка. Нали се сещаш — при всякакви обстоятелства…

— И аз ли трябва да го правя?

— Не мисля.

Господин Чорапин подскочи от уплаха.

— Дорфл, тъпа глинено буцо! Не се прокрадвай така зад човек, който работи с машината за рязане на шунка! Колко пъти да ти казвам! Поне се опитай да вдигаш малко шум, като ходиш, проклет да си!

Големът му показа плочата си за писане.

„ТАЗИ НОЩ НЕ МОГА ДА РАБОТЯ.“

— Брей, капризи ще ми пробутваш! А машината за рязане на шунка не иска почивни дни!

„ДЕНЯТ Е СВЕЩЕН.“

Чорапин се вторачи в червените очи. Вярно, дъртият Риболист го предупреди за нещо подобно, когато му продаде Дорфл. „Понякогаш ще иска да излезе за няколко часа, щото почита свещените дни. Туй е заради драскулките, дето са му в чутурата. Ако не изтупурка до храма или там, където ходи, писмената няма да важат повече. Не ме питай що е тъй, не ги отбирам тия работи. Не му пречи, няма смисъл.“

Дяволското нещо му струваше петстотин и тридесет долара. Мислеше си, че го купи изгодно… и май нямаше съмнение в това. Тази твар спираше да работи само когато нямаше какво повече да върши. Ако се вярваше на мълвата, понякога и това не можеше да спре големите. Разправяха, че се случвало такова създание да наводни къщата, защото никой не му казал да не носи повече вода от кладенеца. Или пък миело съдовете до похабяване. Тъпи твари, но и полезни, стига да ги наглеждаш.

Да, но… Вече разбираше защо никой не ги задържаше задълго. Втрисаше се от двуръката машина, която просто си стоеше насреща му, попиваше всичко ставащо наоколо и го съхраняваше… Хм, къде ли? И никога не се оплакваше. Да де, изобщо не говореше.

Човек започваше да се пита чак толкова ли е изгодна сделката, а накрая с огромно облекчение връчваше разписката за парите на новия собственик.

— Доста свещени дни се насъбраха напоследък — подхвърли Чорапин.

„НЯКОИ ВРЕМЕНА СА ПО-СВЕТИ ОТ ДРУГИ.“

Нали уж не безделничеха? Нали уж големът съществуваше, за да работи?

— Не знам как ще смогнем…

„ТОВА Е СВЕЩЕН ДЕН.“

— Е, добре. Утре ще си свободен.

„ТАЗИ НОЩ. СВЕЩЕНИЯТ ДЕН ЗАПОЧВА ПО ЗАЛЕЗ СЛЪНЦЕ.“

— И се връщай по-бързичко — предаде се Чорапин. — Или ще те… Да се прибереш навреме, чу ли?

И това го вбесяваше. Човек нямаше с какво да заплаши тези твари. Не можеш да им удържиш от заплатата, защото не получават пари. Не можеш и да им вдъхнеш страх. Риболист разправяше, че някакъв тъкач заповядал на голема си да вземе чука и сам да се натроши на парченца. Създанието изпълнило заповедта.

„ДА.ЧУХ“

В известен смисъл нямаше значение кои са. Всъщност анонимността им беше задължителна. Самите те се смятаха за неразделна част от историческия процес, неотклонния напредък и неизбежното бъдеще. Те бяха хората, които смятаха, че Решителният Момент Е Настъпил. Властите могат да устоят срещу варварски нашествия, побъркани терористи и тайнствени ордени, но веднага загазват, ако преуспяващи анонимни особи седнат около голяма кръгла маса и започнат да мислят за решителния момент.

Един от тях отсъди:

— Така поне ще стане чисто. Не се пролива кръв.

— И всичко е за доброто на града, разбира се.

Закимаха тържествено. Изобщо не би им хрумнало да си обясняват взаимно, че каквото е добро за тях, трябва да е добро и за Анкх-Морпорк.

— Той няма да умре, нали?

— Явно можем да го поддържаме в… силно неразположение. Увериха ме, че дозата се отмерва съвсем точно.

— Чудесно. Предпочитам да е зле, отколкото да умре. Не бих разчитал Ветинари да си остане в гроба дори да бъде положен в земята.

— Между другото веднъж чух от самия него, че искал да бъде кремиран, когато умре.

— В такъв случай се надявам да пръснат пепелта му на много обширна територия.

— Ами Стражата?

— Че какво толкова?

— Аха. Схванах.

Лорд Ветинари отвори очи. Колкото и да беше нелепо, болеше го косата. Съсредоточи се и петното до леглото му се фокусира в Самюъл Ваймс.

— А, сър Самюъл… — немощно прошепна Патрицият.

— Как се чувствате, ваше превъзходителство?

— Наистина гнусно. Кой беше онзи нисък човечец с невероятно кривите крака?

— Джими Поничката. Като жокей яздел извънредно дебел кон.

— И този кон е бил състезателен?

— Несъмнено, сър, щом е участвал в състезания.

— Дебел състезателен кон? Но нали никога не би могъл да победи в надбягване?

— Не се е случвало нито веднъж, сър. Джими обаче припечели големи суми от това, че не побеждаваше.

— Разбирам… Даде ми мляко и някаква лепкава отвара. — Ветинари се съсредоточи. — От тях щях да си изповръщам червата.

— Известно ми е, сър.

— Ваймс, чувствам се като при тежък грип. И главата ми не работи особено добре.

— Нима, сър?

Патрицият се позамисли. И друго не му даваше мира.

— А той защо още мирише на коне? — попита накрая.

— Сега е конски доктор, сър. И то дяволски способен. Чух, че миналия месец лекувал кобилата Злополука и тя не паднала чак до последната права преди финала.

— Не е особено постижение.

— Не мога да се съглася, сър. Под грижите на други конски доктори животното се свличало още на стартовата линия.

— О, така ли… Брей, брей… Ваймс, твоята изострена подозрителност е дори отблъскваща.

— Благодаря за комплимента, сър.

Лорд Ветинари се понадигна на лакти.

— Ваймс, нормално ли е да ме болят ноктите на краката?

— Не бих могъл да преценя, сър.

— А сега мисля да почета малко. Животът продължава, нали така?

Ваймс доближи вратата към балкона. Отвън бе клекнала страховита фигура, която се взираше във все по-гъстата мъгла.

— Всичко наред ли е, стражник Чучур Долен?

— Фда, фшър.

— Ще затворя вратата да не влиза мъгла.

— Фрав фште, фшър.

Ваймс затвори и улови в стаята няколко белезникави пипала влага, които постепенно се разнесоха.

— Това пък какво беше? — учуди се Лорд Ветинари.

— Редови стражник Чучур Долен е водоливница, сър. Негоден е за участие в паради и е абсолютно безполезен в улични схватки, затова пък е ненадминат в стоенето на едно място. Направо е световен шампион в този спорт. Веднъж прекара три денонощия в дъжда върху един покрив, но накрая благодарение на него заловихме Парковия Чеп. Никой не може да се промъкне покрай него през балкона. В коридора патрулира ефрейтор Гимлетсон, ефрейтор Глодсон е в стаята под вас, редови стражници Кремъчко и Моренчо са в стаите от двете ви страни, а сержант Детритус ги обикаля непрекъснато и ако някой задреме, ще го срита безмилостно, сър. Случи ли се, ще се уверите в това, защото нещастникът ще профучи през стената.

— Добре се справяш, Ваймс. Правилна ли е догадката ми, че всички, които ме пазят, не принадлежат към човешката раса? Май са само джуджета и тролове.

— Тъй е най-безопасно, сър.

— Помислил си за всичко.

— Надявам се, сър.

— Благодаря ти, Ваймс. — Патрицият се облегна удобно на възглавницата и взе дебела купчина хартии от нощното шкафче. — Не ми позволявай повече да отнемам от времето ти.

Командирът на Стражата го зяпна. Лорд Ветинари го стрелна с поглед.

— Има ли още нещо, Ваймс?

— Ами… не, сър. Най-добре да бягам да си върша работата, нали?

— Ако нямаш нищо против. Впрочем уверен съм, че в кабинета ми са се натрупали какви ли не документи, изискващи вниманието ми, затова ще ти бъда много благодарен, ако пратиш някого да ми ги донесе.

Ваймс затвори вратата малко по-силно от необходимото. О, богове, как се вбесяваше, че лорд Ветинари успява да го включва и изключва, сякаш е механизъм… и му е присъща дарбата да изпитва благодарност колкото и на един гладен алигатор. Патрицият знаеше, че Командирът на Стражата ще си свърши работата, и не му отделяше повече внимание. Да, но някой ден Ваймс щеше… щеше… …щеше дяволски усърдно да си свърши работата, разбира се, защото не знаеше какво друго да прави. Но като разбираше положението си, се чувстваше още по-гнусно.

Навън мъглата беше плътна и жълтеникава. Той кимна на часовите и се загледа в лепкавите стелещи се пластове.

Можеше да отиде почти по права линия до Централния участък в Двора на Псевдополис. А заради мъглата притъмня рано. Никой не се мяркаше по улиците — хората си стояха вкъщи и уплътняваха прозорците заради влажните течения, които успяваха да се просмучат навсякъде.

Да… Пусти улици, студена влага…

Само от още едно нещо имаше нужда, за да стане идеално. Отпрати носачите да си вървят и доближи единия часови.

— Ти си стражник Късметсън, нали?

— Тъй вярно, сър Самюъл.

— Кой номер ботуши носиш?

Късметсън се втрещи.

— Какво, сър?!

— Човече, зададох ти съвсем простичък въпрос!

— Четирийсет и втори, сър!

— И ги купуваш от дъртия Тапис на „Нова обущарска“, нали?

— Тъй вярно, сър!

— Не е редно пред двореца да стърчи часови с картонени подметки — престорено весело се ухили Командирът на Стражата. — Бързичко събувай ботушите, стражник. Ще вземеш моите. Е, по тях още има… каквото там правят хералдическите змейове, но пък ще ти бъдат по мярка. И си затвори устата най-после! Давай ботушите, човече, и обувай моите. Задръж ги, имам много.

Стражникът зяпаше стъписан как Ваймс опъва по краката си евтините боклуци и потропва няколко пъти със затворени очи.

— Аха! Сега сме пред двореца, нали?

— Ъ-ъ… Да, сър. Току-що излязохте оттам, сър. От ей онуй голямо здание.

— Да де — потвърди жизнерадостно Ваймс, — но и да не бях излязъл оттам, щях да знам къде съм!

— Ъ-ъ…

— Заради калдъръма — дружелюбно обясни Командирът на Стражата. — Тук камъните са по-големички и леко вдлъбнати. Не си ли забелязал досега? Момко, научи се да мислиш и с краката си!

Зашеметеният стражник го проследи с поглед как изчезва в мъглата, тропайки щастливо.

Достопочтеният ефрейтор и маркграф на Анкх-Морпорк Ноби Нобс бутна вратата на Участъка и влезе замаяно. Сержант Колън вдигна глава иззад бюрото и ахна.

— Ноби, зле ли си? — попита, притичвайки да подкрепи олюляващата се фигура.

— Ужасия, Фред, ужасия ти казвам!

— Ей, седни, бе, мой човек. Прежълтял си.

— Издигнах се, Фред! — изпъшка Ноби.

— Гадост! Поне знаеш ли кой ти погоди тоя номер?

Ноби безмълвно му подаде свитъка, връчен му от Хералдическия дракон, и се прегърби на стола. Измъкна иззад ухото си късичък остатък от ръчно свита цигара и го запали с треперещи ръце.

— Не знам к’во става. Стараеш се, не си надигаш главата, не се забъркваш в неприятности, а накрая вземе, че ти се случи ей таквоз нещо.

Колън четеше свитъка бавно, а устните му помръдваха беззвучно, щом стигнеше до по-трудна думичка.

— Ноби, ама ти погледна ли го туй? Тука пише, че си лорд.

— Оня дъртак разправяше, че имало още много за проверяване, ама на него всичко му било ясно заради пръстена и останалото. Фред, к’во ще правя сега, а?

— Ще се кефиш в хермелинова мантия до петите и ще плюскаш от златни чинии!

— Ама туй е тъпото, Фред — няма мангизи, няма дворец, няма земя. Един петак не са ми оставили!

— Как тъй — нищо ли?

— Нищичко.

— Пък аз си мислех, че всички тузари си имат гърнета жълтици в килера.

— Аз и килер си нямам, Фред. Не знам к’во е да си лорд! Не ща да се труфя с тежкарски дрешки и да им ходя на разните балове.

Сержант Колън седна до него.

— Ти не знаеше ли, че имаш връзки във висшите кръгове?

— А, бе… Брат’чеда Винсънт веднъж го окошариха, щото посегнал на слугинче, дето работело при дукесата на Куирм…

— Домашна прислужничка или кухненска?

— Май кухненска.

— Е, тогаз не се брои. Някой друг знае ли за тая история?

— Е, момичето няма как да не е знаело, затуй го изтропало на…

— Не, бе, питам за лордството.

— Само господин Ваймс.

— Ето, видя ли. — Колън му върна свитъка. — Що ти трябва да разправяш? Няма да носиш златотъкани гащи и да се мъкнеш по балове. Ти си седи тука, ей сегичка ще ти донеса чаша чай, бива ли? Ще се оправим някак с тая щуротия, не се притеснявай.

— Ти си разбран човек, Фред.

— Значи ставаме двама, ваше благородие! — Колън размърда вежди заговорнически. — Схвана ли шегичката?

— Не ме бъзикай, Фред — изтощено помоли Ноби.

Вратата на Участъка се отвори. Мъглата нахлу вътре като пушек, сред който тлееха две червени очи. Белезникавите валма се пръснаха и откриха фигурата на един голем.

— Глък… — изтръгна се от гърлото на Колън. Големът им показа плочата си за писане.

„ДОЙДОХ ПРИ ВАС.“

— Ъхъ, ъхъ, то… таквоз… се вижда — изфъфли сержантът.

Създанието обърна плочата.

„ПРЕДАВАМ СЕ. АЗ УБИХ СТАРИЯ ЖРЕЦ. СМЯТАЙТЕ ПРЕСТЬПЛЕНИЕТО ЗА РАЗКРИТО.“

Когато се справи с четенето, Колън се втурна зад изведнъж оказалото се твърде крехко бюро и започна да рови в хартиите.

— Ноби, дръж го на прицел! Не го оставяй да се измъкне!

— Че той никъде не е хукнал…

Сержантът намери сравнително чист лист.

— Е, сега, значи… Най-добре да… Как се казваш?

Големът написа: „ДОРФЛ“.

Когато стигна до Бронзовия мост (калдъръм среден размер, тук-там камъните липсват), Ваймс вече се чудеше дали не е сторил глупост.

Есенните мъгли поначало си бяха гъсти, но такова нещо още не му се бе случвало. Непрогледната пелена поглъщаше градските звуци и превръщаше дори най-ярките светлини в слабовато мъждукане… а поне на теория слънцето още не беше залязло.

Вървеше покрай парапета. В мъглата пред него изпъкна тантуреста, лъскава от влага форма. Беше един от дървените хипопотами на моста, вероятно далечен роднина на Родерик и Кийт. От всяка страна имаше по четири, всичките вторачили се завинаги към морето.

Ваймс ги бе подминавал хиляди пъти. Смяташе ги за стари приятели. Много мразовити нощи бе прекарал на завет под някой хипопотам по времето, когато преди всичко гледаше да не си докара неприятности.

Защото точно така си беше, нали? И то не много отдавна. Бяха шепа хора в Стражата и главната им грижа неизменно си оставаше да не си докарат белята. После се появи Керът, изведнъж тесният кръг на живота им се разкъса. Вече имаха трийсетина човека (да де, също тролове, джуджета и разни други) и вече не се гушеха по-далеч от неприятностите, ами сами си ги търсеха… и ги намираха всеки път, разбира се. Смешна работа. И лорд Ветинари веднъж изтъкна по присъщия си двусмислен начин, че колкото повече стават полицаите, толкова набъбват и престъпленията. Както и да е, Стражата отново кръстосваше по улиците и макар не всички да се отличаваха с мощния шут на Детритус, биваше ги в ритането на неприятни задници.

Драсна клечка в един нокът на хипопотама и я закри с ръка, за да си запали пурата в мократа мътилка.

Ето например двете убийства. На никого не му пукаше освен на Стражата. Двама старци, убити в един и същ ден. Нищо не е откраднато… Веднага се поправи — поне не личи нещо да е откраднато. Най-отвратителното свойство на откраднатите неща е, че не са ти пред очите, когато отидеш на местопрестъплението. Почти сигурно е, че дъртаците не са въртели шашми с чужди жени. Може и отдавна да не са си спомняли що за шашми се въртят с жени. Единият си прекарвал времето сред книги за религии, другият — представи си само! — бил известен познавач на агресивното пекарство.

Повечето хора вероятно биха отсъдили, че старците са живели безупречно.

Само че Ваймс беше ченге. И знаеше, че никой не е напълно безупречен. Допускаше снизходително, че ако легнеш неподвижно в дълбок зимник, току виж, избуташ деня без някое престъпленийце. Да, ама пък могат да те обвинят в безделие, лентяйство и безхаберие.

А Ангуа се захвана доста настървено със случая. Открай време съчувстваше на смазаните от живота.

Както и Ваймс. Не можеше иначе. Трябваше да е на тяхна страна, защото малцина дори поглеждат онези, които не са чистички и благородни.

Всеки в този град се грижеше сам за себе си. Това беше и смисълът на съществуването на гилдиите. Хората се обединяваха в тях срещу другите хора. Гилдията бди над теб от люлката до гроба, а в случая с Гилдията на убийците — до чуждия гроб. Гилдиите дори поддържаха реда и законността… по своему. Кражбите без разрешително се наказваха със смърт при първо нарушение.[13] Гилдията на крадците също бдеше. Изглеждаше доста смахнато, но вършеше работа.

Само че градът работеше като машина. Чудесно, разбира се, но понякога хората попадаха между зъбните й колела.

Усещаше мокрите камъни насърчаващо истински под краката си.

О, богове, колко му липсваха напоследък! Някога обикаляше сам. И когато калдъръмът лъщеше наоколо към три сутринта, всичко изглеждаше някак смислено…

Вцепени се.

Светът се превърна в смразяващ ужас — онзи особеният, който няма нищо общо с дълги остри зъби, гнусна слуз или призраци, просто обикновеното е станало съвсем непознато.

Нещо изобщо не беше наред. Минаха няколко страшни секунди, преди съзнанието му да предъвче подробностите, услужливо пробутани от подсъзнанието. От неговата страна на моста имаше пет статуи. А трябваше да са четири. Обърна се много бавно на пети и се върна при първата. Ами да, беше си хипопотам. Както и втората, цялата изрисувана и изподраскана. Нищо свръхестествено не може да се открие в надписа „Зази е тъпчо“.

Стори му се, че твърде скоро стигна до следващата, а когато я погледна…

Две червени точки светнаха в мъглата над него. Нещо тъмно и едро скочи, събори го и изчезна в здрача.

Ваймс се изправи, тръсна глава и се втурна. Мисленето нямаше нищо общо с действията му. Тласкаше го напред прастарият инстинкт на гончетата и ченгетата да преследват всичко, което бяга.

Тичешком опипваше по навик колана си, за да задрънчи със звънчето и да повика при себе си други стражници. Командирът на Стражата обаче не носеше звънче. Трябваше сам да се оправя.

В занемарения кабинет на Ваймс капитан Керът се взираше в късче хартия:

„Поправка на водостоци в Участъка, Двора на Псевдополис. Материали, труд и доизпипване — 16,35 долара.“

Имаше още подобни документи, сред тях и сметките за гълъбите на стражник Чучур Долен. Керът знаеше, че сержант Колън не одобрява заплатата на полицай да се дава в гълъби, но нали стражник Чучур Долен беше водоливница и нямаше представа за какво служат парите. Знаеше обаче твърде добре какво да прави с гълъбите.

Все пак имаше напредък. Когато Керът се присъедини към Стражата, всички пари се побираха в тенекиена кутийка с надпис Полир за брони. Фирма „Сияен в ръката“. Излъскайте до блясък славните си кохорти!. Ако имаха нужда от налични, само трябваше да спипат Ноби и да го принудят да ги върне.

На бюрото намери и писмо от обитател на Парковата улица, един от най-изисканите квартали.

„Командир Ваймс,

Нощният патрул на нашата улица изглежда се състои само от джуджета. Нямам нищо против джуджетата, стига да се придържат към полагащото им се място (поне не са тролове), но човек неизбежно чува слуховете, които се носят за тях, а аз имам дъщери. Настоявам незабавно да вземете необходимите мерки, иначе ще отнеса въпроса до лорд Ветинари, който ми е близък приятел.

Оставам, сър, ваш покорен слуга Джошуа Катрейл.“

Ха, и това ли влизаше във всекидневието на полицията? Керът вече се питаше дали господин Ваймс не се опитва да му подскаже нещо, като му възложи да изпълнява временно неговите задължения. Имаше и други писма. Например председателят на джуджешката Лига за равен ръст настояваше безцеремонно на сънародниците му в Стражата да се разреши да носят традиционните си брадви вместо мечове и да им се възлага разследването само на престъпления, извършени от по-високи хора. От Гилдията на крадците се оплакваха от публичното изявление на Командира Ваймс, че повечето кражби се извършват от крадци.

Керът вече смяташе, че само някой с мъдростта на крал Айзаядану може да реши всички тези проблеми, а бе прочел единствено днешната поща.

Взе следващия лист: „Превод на текста, намерен в устата на отец Тубелчек. Защо е направено? С. В.“

Керът прилежно прочете превода и промълви сякаш на стените:

— В устата му ли? Някой се е опитал да пъхне думи в устата му?

Потрепери, но не от студ или от страх. В кабинета на Ваймс винаги беше студено. Командирът предпочиташе въздуха на улиците. Мъглата се виеше през отворения прозорец.

Следваща в купчината беше иконографията, направена от Веселка. Керът се взря в двете леко размазани червени очи.

— Капитане?

— Кажи, Фред — промърмори той, без да откъсва поглед от снимката.

— Спипахме убиеца! Спипахме го!

— Да не е голем?

— Ама вие как познахте?

„Тинктурата на нощта започна да се влива в супата на следобеда.“

Лорд Ветинари обмисли изречението и го одобри. Особено му хареса думата „тинктура“. Изпъкваше приятно на сивия фон на „супа“. Супата на следобеда. Да. В която плуват сухарчетата на часа за чай.

Съзнаваше, че има лека треска. В нормално състояние никога не би измислил такова изречение.

В мъглата зад прозорците едва се очертаваше силуетът на стражник Чучур Долен.

Водоливница, а? А той недоумяваше защо в сметката за заплати на стражата са включени и пет гълъба седмично. Водоливница в състава на Стражата, чиято задача е именно да бди. Сигурно капитан Керът е дал тази идея.

Патрицият стана полека от леглото и пусна щорите. Бавно се премести до бюрото, извади дневника си от чекмеджето, взе няколко листа и отвори мастилницата.

Докъде беше стигнал?

„Осма глава — прочете замаян. — Човешки приумици.“

А, да… Започна да пише: „Относно истината. Тя се изрича според случая, макар да се смята, че винаги е уместна…“

Чудеше се къде ли би могъл да вмъкне „супата на следобеда“ в трактата си или поне „тинктурата на нощта“.

Перото скрибуцаше по хартията.

Подносът със здравословната хранителна кашичка бе оставен презрително на пода. Лорд Ветинари имаше намерение да каже няколко по-строги думи на главния си готвач, когато се почувства по-добре. Храната бе опитана от трима, сред тях и сержант Детритус, който едва ли щеше да се трогне от предназначените за хора отрови.

Вратата беше заключена. От време на време чуваше успокояващите тежки стъпки на Детритус, който обикаляше подчинените си. Отвън мъглата се кондензираше по стражник Чучур Долен.

Патрицият топна перото в мастилницата и започна нова страница. Честичко поглеждаше в подвързания с кожа дневник, като си облизваше деликатно пръстите, за да го прелиства.

Ваймс трополеше задъхан след неясната бягаща фигура. Другият отпред като че не беше толкова бърз въпреки спазмите в краката на Ваймс и предупредителните бодвания в лявото му коляно, но всеки път, когато успяваше да го настигне, на пътя му се изпречваше увит от главата до петите пешеходец или ненадейно излязла от пресечка каруца.[14]

През подметките си усещаше, че минаха по Големия булевард и свърнаха наляво по Смотаната улица (настилка от малки равни квадратни плочи). Тук мъглата се сгъстяваше още повече, уловена сред клоните на дърветата в парка.

Ваймс тържествуваше. „Изтърва завоя, момчето ми, ако си мислил да ми се изплъзнеш в Сенките! Остава ти само да хукнеш по моста над Анкх, а там има стражник…“

Ходилата му обаче го предупредиха: „По Смотаната улица през есента има мокри листа!“

Обадиха се твърде късно.

Ваймс си удари брадичката в канавката, стана мъчително и отново се свлече, а Вселената около него се завъртя лудешки. Пак се надигна, затътри се няколко крачки в погрешна посока, тупна на задник и реши засега да се примири със съдбата си.

Дорфл стоеше кротко в голямата стая на Участъка, скръстил грамадните си ръце на гърдите. Пред голема бе нагласен арбалетът на сержант Детритус — някогашно обсадно оръжие. Зареждаше се с двуметрови стрели от закалена стомана. Ноби държеше пръст на спусъка.

— Ноби, веднага махни стрелата от това чудо! — заповяда Керът. — Оръжието не е за близък бой! Нали знаеш, че си имаме големи неприятности, докато научим къде е спряла стрелата!

— Измъкнахме самопризнание от това нещо! — похвали се сержант Колън, подскачайки развълнувано. — Да де, той и без туй си признаваше, ама накрая записахме и самопризнание! Ще си поприказваме с него и за други престъпления.

Дорфл вдигна плочата си пред очите на Керът.

„ВИНОВЕН СЪМ.“

Нещо падна от ръката му. Беше късо и бяло. Керът вдигна парчето от кибритена клечка и го огледа. Чак тогава обърна внимание на списъка, съставен набързо от Колън. Беше доста дълъг и съдържаше всички неразкрити престъпления в града през последните два-три месеца.

— За всички ли си призна?

— Още не — вдигна рамене Ноби.

— Не сме му ги прочели до края — обясни сержантът.

Дорфл написа на плочата си: „АЗ ИЗВЪРШИХ ВСИЧКО ТОВА.“

— Ей! — зарадва се Колън. — Господин Ваймс ще бъде много доволен от нас!

Керът пристъпи към голема, чиито очи сега светеха в бледооранжево.

— Ти ли уби отец Тубелчек?

„ДА.“

— Видяхте ли? — обади се наперено сержантът. — Безспорно е!

— А защо го направи? — упорстваше Керът. Не дочака отговор.

— И господин Хопкинсън в Музея на хляба ли уби?

„ДА.“

— Преби го до смърт с железен лост, така ли?

— Почакайте — смути се Колън, — нали казахте, че…

— Ти почакай, Фред — възпря го Керът. — Дорфл, а защо уби стареца?

Никаква реакция.

— Защо да ровим за причините? — учуди се сержантът. — Татко ми честичко повтаряше, че на големи не можеш да имаш вяра. Както те зяпат, всеки миг ще ти налетят.

— А някога убивали ли са човек? — заяде се Керът.

— Е, не са, ама не че им липсва желание — мрачно заяви Колън. — Татко ми разправяше, че по едно време работил с голем и оня все го изяждал с поглед. Щом се озърнел и го виждал как се е втренчил в гърба му.

Дорфл се взираше в отсрещната стена и не помръдваше. Керът си придърпа стол и го яхна с лице към облегалката. Разсеяно въртеше клечката между пръстите си.

— Знам, че не си убил господин Хопкинсън и не ми се вярва да си убил отец Тубелчек. Според мен си го заварил малко преди да умре. И предполагам, Дорфл, че си се опитал да го спасиш. Дори съм убеден, че ще докажа това, ако зърна писмената в главата ти…

Пламъкът в очите на голема сякаш освети цялата стая. Той пристъпи напред, вдигнал свитите си юмруци.

Ноби натисна спусъка на арбалета.

Дорфл небрежно улови стрелата в полет, чу се писък на изтерзан метал и стоманеният прът се нагъна нажежен в ръката му.

Но Керът незнайно как се озова зад голема и отвори главата му. Дорфл тъкмо се обръщаше, вдигнал стрелата като тояга, и светлината в очите му угасна.

— Докопах го — съобщи невъзмутимо Керът, показвайки им пожълтелия свитък.

В края на Смотаната улица имаше бесилка, на която някога провесваха злосторниците… тоест хората, обявени за злосторници, за да ги полюшва вятърът и да служат като нагледен урок по правосъдие и — поради намесата на природните процеси — по практическа анатомия.

Някога родителите водеха децата си тук, за да им втълпят в главите страшния пример за опасностите, дебнещи престъпниците, бунтовниците и онези, които случайно са се оказали на неподходящото място в неподходящия момент. Милите ангелчета се облещваха към жалките останки, изслушваха суровите поучения, а после (понеже се бяха родили в Анкх-Морпорк) обикновено казваха: „Ау, страхотия!“, и използваха трупа вместо люлка.

В по-новата си история градът изобрети по-прикрити и безотказни начини да се справя с всички, които престьпваха очертаните им граници. За да се съхрани традицията обаче, на бесилката се клатушкаше правдоподобна дървена кукла. Случваше се някой тъп гарван да я клъвне по очите и да отлети със скъсена човка.

Ваймс се довлече при бесилката, останал без дъх. Беглецът сигурно вече беше далеч оттук. През белезникавата мътилка не се процеждаха дори последните остатъци от залеза.

Ваймс застана под скърцащата бесилка. Всъщност звуците бяха предвидени в устройството й поначало. Каква е ползата от публичното възмездие, питаха с патос някои, ако не е съпроводено със зловещо скърцане? Във времената на благоденствие дори наемаха някой старец да задейства скърцалото, подръпвайки връвчица. Напоследък го бяха заместили с механизъм, чиято пружина се нуждаеше от навиване само веднъж в месеца.

По обесения се стичаха капки от мъглата.

— Пусто да остане! — прокле Ваймс и се помъкна обратно.

След десетина секунди се спъна в нещо. Беше дървена кукла, захвърлена в канавката.

Когато се върна при бесилката, само веригата подрънкваше унило на вятъра.

Сержант Колън чукна с кокалчетата на пръстите си по гърдите на голема и изтръгна кух звън.

— Ама той е като саксия — чудеше се Ноби. — Как тъй щъкат насам-натам, щом приличат на саксии? Не трябва ли да се пукат на парчета още с първата крачка?

— Отгоре на всичко са тъпи — нареждаше Колън. — Разказаха ми за един в Куирм, комуто заповядали да изкопае ров. Забравили и се усетили чак като почнали да газят до колене във вода, щото оная твар копала безспир, докато стигнала реката…

Керът сложи на масата свещените писмена и листчето, намерено в устата на отец Тубелчек.

— Туй нещо е мъртво, нали? — пожела да се увери сержантът.

— В момента е безобидно — успокои го Керът, като напрегнато сравняваше написаното на двете хартийки.

— Тъй е по-добре. Навремето пъхнах в килера един ковашки чук. Ей сега ще го…

— Не! — отсече Керът.

— Ама нали видяхте какво се канеше да ни стори!

— Не вярвам, че би се престрашил да ме удари. Май само искаше да ни сплаши.

— Успя, и още как!

— Фред, я погледни това…

Сержант Колън се наведе над бюрото.

— Чужди букви — подсмръкна насмешливо. Беше ясно, че според него чуждестранните азбуки не могат и да се сравняват с достойните родни букви, пък и най-вероятно смърдят на чесън.

— Нищо ли не ти прави впечатление?

— Ами… еднакви са — призна сержантът.

— На стария лист са писмената от главата на Дорфл. Другият е бил в устата на отец Тубелчек. Еднакви са до последната буква.

— А защо?

— Предполагам, че Дорфл е написал думите и е пъхнал листчето в устата на стареца малко преди смъртта му — проточи Керът, чийто поглед още шареше по редовете.

— Ей че гнус — смръщи се Ноби. — Тоя е извратен, казвам ви….

— Не ме разбра — завъртя глава Керът. — Написал е думите, защото са единствените, за които е сигурен, че ще подействат…

— Как тъй ще подействат?

— Нали си учил за дишането уста в уста? — подсети го Керът. — При оказване на първа помощ? Бяхме заедно на курсовете в младежката асоциация.

— Дойдох, щото ме подлъгахте, че поднасят безплатно чай с бисквити — начумери се Ноби. — А като ми дойде редът да се упражнявам, манекенът взе, че избяга.

— Все едно — махна с ръка Керът. — Целта е да бъде спасен животът. Искаме хората да дишат, затова им вкарваме въздух в дробовете…

И тримата изгледаха голема.

— Само че тия твари не дишат — възрази Колън.

— Вярно, големът познава само един начин за поддържане на живота — писмената в главата му.

Този път тримата първо се вторачиха в листчетата, след това се заозъртаха към мъртвата статуя, в която се бе превърнал Дорфл.

— Тука застудя — потрепери Ноби. — Усещам аз, като нещо не е наред. Лъхна ме хлад, все едно някой…

— Какво става? — попита Ваймс, изтръсквайки наметалото си от влагата.

— …отвори вратата — завърши Ноби.

Десет минути по-късно сержант Колън и ефрейтор Нобс вече бяха свършили с дежурството за всеобщо облекчение. Колън не можеше да преглътне идеята за продължаване на разследването, след като някой си е признал. Тя изправяше на нокти опита и нагласата му. Получаваш самопризнание и край. Иначе си е чисто недоверие към хората, амаха! Не бива да се вярва на невинните. Виновните обаче са надеждни хора. Всякакви други измишльотини удрят полицейската работа право в сърцето.

— Бяла глина — промълви Керът. — Това намерихме. И то зле опечена. Дорфл е направен от тъмна теракота, твърда като скала.

— Преди края си старият жрец е видял голем — напомни Ваймс.

— Сигурен съм, че Дорфл е бил там. Но това не означава, че е убиец. Просто се е озовал там, когато старецът е умирал.

— Виж ти… И защо?

— Ами… Още не знам. Но съм срещал Дорфл и преди. Стори ми се много благо същество.

— Да де, само че работи в кланица!

— Сър, може би кланицата не е толкова неподходящо място за едно благо същество — промърмори Керът. — Впрочем проверих какъвто архив имаме и не открих нито едно нападение, извършено от голем. Още по-точно — нито едно престъпление.

— Я стига — подсмихна се Ваймс. — Всеизвестно е, че… — Запъна се, щом цинично настроените му уши чуха какво изрича устата. — Нито едно ли?!

— А, знам, че все се намира по някой, чийто приятел чул от дядо си… Това е несериозно. На големите не им е позволено да вредят на хората. Такива слова имат в главите си.

— Е, няма как да отрека, че се втрисам от тях.

— Сър, всеки се втриса от тях.

— И се разказват какви ли не истории за тъпотиите им — един направил хиляда чайника от сутринта до вечерта, друг изкопал дупка, дълбока цели километри…

— Аз също съм ги чувал, сър. Все пак не стигат до престъпления. Само се бунтуват.

— Как тъй се бунтуват?

— Като изпълняват тъпо дадените им заповеди, сър. Лесно е да си го представите — някой се разкрещява на голема: „Я иди да правиш чайници!“, и той ги прави. Не е редно да ги виним, че се подчиняват, сър. Нали не са му казали точно колко чайници да направи? Никой не очаква и не иска от тях да мислят, затова те си го връщат тъпкано именно като не мислят.

— Бунт чрез работа, а?

— Това си е мое хрумване, сър. Но един голем сигурно вижда смисъл в него.

И двамата неволно се озърнаха към неподвижното туловище в стаята.

— Дали ни чува? — усъмни се Ваймс.

— Едва ли, сър.

— А каква е тая щуротия със словата?…

— Хм… Според мен те мислят, че мъртвият човек някак си е загубил свещените слова. Не ми се вярва, че разбират как сме устроени, сър.

— Ха, досущ като мен!

Ваймс се загледа в кухите очи на голема. Темето на Дорфл беше повдигнато и през дупките се процеждаше светлината в стаята. Командирът на Стражата бе видял какви ли не страхотии по градските улици, но смръзналият се голем беше по-лош от всичко друго. Твърде лесно му беше да си въобрази как очите пламват и създанието се устремява в атака, размахало юмруците си със силата на парен чук. Все пак в ума му се прокрадваше подозрение, че не са само глупави фантазии. Опасността сякаш бе вградена в тези твари… и можеше да се развихри всеки миг.

„Ами ето защо всички ги мразим. Безизразните им очища ни зяпат, тежките им глави се обръщат след нас и нима не изглежда, че запомнят лица и имена? И като чуеш слух, че някой голем смазал нечия глава в Куирм или в още по-далечни земи, направо си умираш да повярваш.“

Обади се едно гласче, което му шепнеше само посред нощ или — както ставаше преди — след половин бутилка уиски: „Така ги използваме, че има от какво да се плашим. Знаем, че заслужаваме да си го отнесем…“

„Не… Нищо особено няма в тия очи. Големите са само глина и вълшебни слова.“

Ваймс вдигна рамене.

— Преди малко подгоних един голем. Стоеше на Бронзовия мост. Дяволите го взели! Виж какво, имаме самопризнание, имаме и снимката на очите. Ако не можеш да измислиш нищо по-добро от… от предчувствие, значи трябва да…

— Какво, сър? — подкани го Керът. — Нищо повече не можем да му сторим. Той си е мъртъв и в момента.

— Неодушевен.

— Да, сър, щом така предпочитате.

— Но ако Дорфл не е убил старците, тогава кой?

— Не знам, сър. Но Дорфл май знае. Може да е бил по следите на убиеца.

— А дали не са му заповядали да прикрива някого?

— Нищо чудно, сър. Или сам е решил да постъпи така.

— Ха, още малко и ще започнеш да ме уверяваш, че тия твари имат чувства! Къде се дяна Ангуа?

— Реши да провери това-онова, сър. А аз се озадачих от… това, сър. Беше в ръката на Дорфл.

— Парче от кибритена клечка?

— Сър, големите не пушат и не палят огън. Странно е, че носеше тъкмо кибритена клечка.

— Охо! — присмехулно възкликна Ваймс. — Имаме си Улика!

Следите на Дорфл властваха над всичко друго по улиците. Смесените ухания на кланицата изпълваха ноздрите на Ангуа.

Движеше се на зигзаг. Големът сякаш бе решил да мине по всички булеварди и улички, които водеха в нужната му посока.

Стигна до една задънена пресечка. В края й се виждаше само голямата врата на някакъв склад. Ангуа вдиша дълбоко. Тук се объркваха много други миризми. Тесто. Боя. Смазка. Смола. Остри, гръмки, свежи миризми. Пак подуши. Хм, и плат ли? Вълнен, нали?

А в калта на улицата се препокриваха неизброими отпечатъци. От много големи крака.

Човешката част от съзнанието й, която никога не изчезваше напълно, веднага забеляза, че излизащите от склада следи са върху влизащите. Тя защъка насам-натам и огледа внимателно. Десет-дванадесет същества, всяко със своя отличителна миризма… на стока, а не на живот… съвсем наскоро бяха слезли по стълбата. После се бяха върнали.

Тя също се спусна и се натъкна на непреодолимо препятствие.

Врата.

Лапите не бяха подходящи за борба с дръжките на врати.

Ангуа се огледа. Никой не се мяркаше, само мъглата висеше между околните постройки.

Тя се съсредоточи и се преобрази, облегна се отмаляла на стената, докато светът престане да се върти, и натисна дръжката на вратата.

Попадна в голямо мазе. Дори със зрението си на върколак не би открила вътре нищо особено.

А трябваше да остане в човешкия си облик. Така мислеше по-ясно. За нещастие в човешкото й съзнание немалко място заемаше мисълта, че в момента е гола. Ако някой намери гола жена в мазето си, ще започне да задава въпроси. А може и да не си направи труда дори да попита „Искаш ли?…“, ами направо да мине към действия. Ангуа не се съмняваше в способността си да се справи с такова положение, но предпочиташе.да не я принуждават. Едва ли би успяла да обясни убедително раните от вълчи зъби и нокти.

Значи не биваше да губи време.

Стените бяха нашарени с големи и малки букви, до една със спретнатия почерк на големите. Бяха използвали тебешир, боя, въглен, дори длето. Редовете се кръстосваха и препокриваха, докато станат почти неразгадаеми. Тук-там личаха по няколко думи:

„..И НЕ БИВА ДА… СТОРЕНОТО ОТ НЕГО НЕ Е… ГНЯВ КЪМ СЪЗДАТЕЛЯ… ГОРКО МУ, КОЙТО НЯМА ГОСПОДАР… СЛОВАТА В… ГЛИНА ОТ НАШАТА… НЕКА МОЯТ… ДА НИ ПОВЕДЕ КЪМ СВОБ…“

Подът беше разровен, като че мнозина са кръстосвали напред-назад. Ангуа приклекна, разтърка малко пръст между пръстите си и я помириса. Лъхаше на работилници. Нямаше нужда от вълчето си обоняние, за да разбере това. Един голем не мирише на нищо освен на глина и на мястото, където работи…

Напипа парченце дърво, дълго три-четири сантиметра. Кибритена клечка без фосфорна главичка.

За броени минути откри още десет, захвърлени небрежно в ъглите. Имаше и половинка от клечка, пусната малко встрани от останалите.

Нощното й зрение отслабваше постепенно, но обонянието не се предаваше толкова лесно. Разнообразните миризми бяха още по-отчетливи по клечките. А вонята на кланица, която вече свързваше по навик с Дорфл, се усещаше само по половинката.

Седна и се загледа в купчинката дървени парченца. Тук са се събрали дванадесет създания, вършещи мръсна работа. И не са се застояли задълго. Обсъждали са нещо, както личеше по надрасканите стени. Направили са нещо с единадесет цели клечки (дали миришещият на смола голем работи в кибритена фабрика?) и с една пречупена.

После са се разотишли. А Дорфл се е запътил право към Централния участък, за да се предаде на Стражата.

Но защо?

Пак подуши отблизо половинката. Нямаше как да се заблуди за миризмата на кръв и месо.

Дорфл сам се обвини в убийство…

Ангуа плъзна поглед по изписаните стени и потръпна.

— Наздраве, Фред — вдигна халбата си Ноби.

— Утре ще върнем парите в касичката, никой няма да забележи — сам се утешаваше сержант Колън. — Пък и ние бяхме в спешна нужда, тъй де…

Ефрейтор Нобс се взираше унило в чашата си. Хората често правеха това в „Кърпеният барабан“, след като бяха задоволили изгарящата ги жажда и можеха да отделят внимание на онова, което пият.

— Сега к’во ще правя, а? — изстена Ноби. — Щом си тузар, искат да носиш разни корони, наметала и такива ми ти глупости. Сигурно ще струват цял сандък мангизи. И трябва да вършиш разни работи. — Пак надигна халбата за дълга глътка. — Благородният задлъжнява, тъй казват хората.

— Не, бе, благородството задължава — поправи го Колън. — Ъхъ. Означава да не се излагаш. Да пръскаш пари за благотворителност. Да си добър с бедняците. Да даваш старите си дрехи на градинаря, докато още стават за носене. Знам ги аз тия правила. Чичо ми беше иконом на старата лейди Селачии.

— Аз пък си нямам градинар — мрачно напомни Ноби. — И градина си нямам. Пък старите ми дрехи са на гърба ми. — Пак отпи от бирата. — Ха, значи тя си е давала вехтите роклички на градинаря, а?

Сержантът закима.

— Тъй, тъй. Човекът си беше особняк, честно казано. — Размаха ръка към съдържателя. — Рон, още две халби „Слабо светло“. — Озърна се към Ноби. Другарчето му изглеждаше по-окаяно от друг път. Трябваше да го подкрепи в бедата. — Ей, най-добре донеси две наведнъж за него!

— Наздраве, Фред.

Сержант Колън изопна вежди от учудване, когато първата халба бе изпразнена на един дъх. Ноби я остави на масата с доста неуверено движение и заломоти:

— Нямаше да е зле с торба мангизи. — Подхвана полека другата халба. — Пък аз си мислех, че няма как да станеш тузар, ако не си богат мръсник. Мислех си, че с едната ръка ти пъхат пачката, с другата ти нахлупват короната на тиквата. Щото е тъпо да си беден тузар. И от двете неща само лошото взимаш. — Довърши халбата и я тресна на масата. — Виж, щеше да ми е хубавичко да съм от простолюдието, ама да имам мангизи.

Съдържателят се наведе към ухото на Колън.

— К’во му става днеска на ефрейтора? Не бях го виждал да повтаря, а вече осма халба изльоква.

Сержантът също сниши глас съзаклятнически.

— Трай си, Рон, ама Ноби се мъчи, щото е лорд.

— Леле, тъй ли било? Я да ида да отпуша кенефа, че то се знае как къркат и драйфат лордовете.

В Централния участък Сам Ваймс безцелно пренареждаше клечките. Изобщо не попита Ангуа дали е сигурна в догадките си. Подозираше, че би могла да различи по миризмата дори срядата от неделята.

— Кои ли са били другите? Наистина ли са големи? — зачуди се на глас.

— Трудно е да се познае по следите, но така си мисля — увери го тя. — Щях да тръгна да ги търся, но реших, че е по-добре веднага да дойда тук.

— Но защо си убедена, че са големи?

— Заради стъпките. И защото нямат собствена миризма. Усещаше се само с какво се занимават… — Думите й пречеха като дебела стена. — И са имали дълъг спор. Но е бил спор на големи. С писане по стените. Стори ми се, че доста са се разгорещили. — Пак си представи стените в мазето. — Някои са писали твърде натъртено, с грамадни букви. При хората това съответства на яростен крясък…

Ваймс се взираше начумерено в клечките. Единадесет, а дванадесетата — пречупена. Не беше нужно да си гений, за да се досетиш какво е ставало.

— Теглили са жребий и Дорфл е загубил. — Въздъхна. — Става все по-зле. Някой от вас знае ли колко големи има в града?

— Никой не знае — завъртя глава Керът. — И е трудно да се провери. Не ги правят от няколко века, обаче те се износват много бавно.

— Наистина ли никой вече не прави големи?

— Забранено е, сър. На жреците им избива пяна на устните, когато започнат да говорят за това. Твърдят, че е сътворяване на живот, пък това било работа само на боговете. Но търпят онези, които вече ги има, защото… ами защото са незаменими. Някои работят в затворени подземия, задвижват денонощно машини или не излизат от рудници. Сам знаете — вършат черната работа, влизат на опасни места. Предполагам, че са стотици…

— Стотици ли?! — намръщи се Ваймс. — А сега са започнали да се срещат потайно и да кроят заговори? Само туй ни липсваше! Трябва да ги унищожим до последния.

— Защо?…

— На теб харесва ли ти да си имат свои тайни? Помисли, де — с троловете и джуджетата се погаждаме някак, дори неумрелите са живи по свой начин, макар и адски гаден… — Ваймс срещна погледа на Ангуа. — Да де, някои от тях. Ама тия твари?… Те са създадени само за работа. Все едно лопатите да се срещат, за да си побъбрят!

— В мазето… имаше… и друго — промълви Ангуа. — Трудно е да се обясни. Някакво… усещане.

Ваймс кимна, за да я насърчи. Отдавна престана да се присмива на неясните предчувствия и усещания на Ангуа. Например тя винаги знаеше къде е Керът. Ако стоеше в Участъка, познаваха, че и Керът идва, само по погледа й към вратата.

— Казвай.

— Ами… тежка мъка,сър. Ужасна, непоносима тъга. Ъ-ъ… това е.

Ваймс кимна още веднъж и се почеса по носа. Денят му се стори прекалено дълъг, а още не му се виждаше краят. И му се пиеше неописуемо. Светът си беше достатъчно крив и без собственото му настроение да е толкова вкиснато. А видян през дъното на чашата понякога се избистряше и всичко си идваше на мястото.

— Сър, вие хапнахте ли нещо днес?

Ангуа се вглеждаше внимателно в него.

— А бе, май закусих сутринта — смънка Ваймс.

— Нали знаете какво казва сержант Колън, когато види някого да изглежда така?

— „Тоя е като изсмукан.“

— Същият вид имате и вие сега. Щом ще оставате, поне да пийнем кафе и да си поръчаме пирожки и понички.

Ангуа се пресегна към старата кутия, в която държаха дребните пари. Оказа се учудващо лека.

— Тук трябваше да има поне двадесет и пет долара! — разсърди се тя.

Обърна кутията и на пода падна късичка угарка.

— Дори разписка ли не е оставил? — разочарова се Керът.

— Разписка ли?! Нали говорим за Ноби?

— Да, разбира се…

В „Кърпеният барабан“ всичко бе притихнало. Часът на нехайното веселие отмина само с дребно сбиване. Беше ред на бездънната покруеа.

Пред Ноби вече стърчеше цяла гора от халби.

— А, бе, к’ва полза, кат помислиш, а? — попита той възмутено.

— Можеш да го шитнеш — подсказа Рон.

— На място речено — съгласи се сержант Колън. — Доста богаташи ще ти ръснат чувал жълтици за такваз титла. Говоря ти за ония типове, дето вече си имат голямата къща и всичко останало. Душа дават да станат тузари с титла.

Поредната халба замря във въздуха, преди да стигне до устата на Ноби.

— Хиляди долари ти казвам — вдъхна му смелост Рон.

— Или повечко — вдигна мизата Колън. — Направо ще се изтрепят кой да я докопа.

— Извъртиш ли хитро далаверата, направо лягаш да си папаш париците до края на живота — заяви Рон.

Халбата не трепваше. Противоречиви изражения се бореха за място по буците и криволиците, от които се състоеше лицето на Ноби, но само намекваха за ужасната битка, която се вихреше в душата му.

— Ще се изтрепят, а?… — изломоти накрая. Колън се отмести тромаво. Не беше чувал досега толкова отрова в гласа на ефрейтора.

— Тъкмо ще си бъдеш от простолюдието, ама богат — потвърди Рон, който не се отличаваше с такъв усет за бурите в душевния климат.

— Значи да шитна рожденото си право за… баница… с… нещо си…

— За паница леща — услужливо подсказа един от кибиците, за да не се провали зрелището.

— Ъхъ, ъхъ! — олюля се Ноби. — Ама от мен да знаете… има си го и онуй, дето… дето не се продава… Ха! Който ми свие кесията, нищо не ми взима, прав ли съм?

— Тъй си е — вдигна рамене един мъж на съседна маса, — по-скапана кесия от тая не съм виждал.

— Щото… к’ва полза имам от цял куп мангизи, а?

Пиячите наоколо се озадачиха. Тъп въпрос от рода на „Струва ли си да се накъркаш?“ или „Нали ти харесва да бачкаш до припадък?“.

— А, бе… — обади се един от тях, по-настроен за размисъл — …можеш да си купиш голяма къща, много кльопачка и… пиене… мацки, такива ми ти работи…

— И в туй ли е щастието на човека, а? — възмути се Ноби, блещейки се изцъклено.

Другите онемяха. Не им се щеше да се залутат в такъв метафизичен лабиринт.

— Аз пък ще ви река — продължи нравоучително Ноби, който вече се поклащаше толкова ритмично, че приличаше на обърнато махало, — че тия глупости нищо не струват! Особено пък пред гордостта от про-про-из-изхода.

— Пропроизизхода ли? — не разбра сержант Колън.

— Дядовци и други типове — щедро го осветли по въпроса Ноби. — Аз, значи, си ги имам за разлика от вас!

Сержантът се задави с поредната глътка.

— Всички си имаме дядовци — невъзмутимо възрази съдържателят. — Иначе нямаше да седим тука и да те слушаме.

Ноби се опита неуспешно да фокусира погледа си върху него.

— Вярно! — призна, след като поумува. — Прав си, значи! Само че… само че аз ги имам в повечко, ясно? В тия вени тече кралска кръв, ясно?

— Временно — подхвърли някой.

Наоколо се засмяха, но някак обещаващо, а Колън се боеше от толкова недвусмислени намеци. Спомни си две неща: първо, оставаха му само шест седмици до пенсионирането, и второ, отдавна не бе посещавал тоалетната.

Ноби бръкна в джоба си и извади намачкан свитък.

— Виждате ли го, а? Право на гръб… не бе, герб. Виждате ли? Тука пише „Маркграф“. Аз съм, значи. И можете… можете… можете да сложите лицето ми над вратата.

— Ами да, и туй може да стане накрая — промърмори съдържателят, който зорко оглеждаше клиентите си.

— Питам, значи — що не смените името на тая дупка, да я наречете „Маркграфът на Анкх“, пък аз ще наминавам честичко да пийна по едно, става ли? Като се разчуе, че тука пие маркграф, бизнесът ще потръгне, а? Пък аз нищичко няма да искам в замяна, к’во ще кажете? И хората ще си рекат — туй е свястна кръчма, значи, щом лорд Дьо Нобс се отбива…

Някой стисна Ноби за гърлото. Колън не познаваше грубияна. Беше просто един от покритите с белези небръснати редовни клиенти, чиято функция в такъв час беше да отварят бутилките със зъбите си или — ако са в наистина добро настроение — със зъбите на някой друг.

— Ти к’во дрънкаш, бе — май не сме ти от соя, а?

Ноби величествено размаха свитъка. Устата му се отвори да избълва думи — както сержант Колън предвиждаше със смразяваща увереност — от рода на „Я ме пусни, бе, простако нищожен!“.

С огромно присъствие на духа и пълно отсъствие на здравомислие сержантът се провикна:

— Негова светлост черпи всички!

В сравнение с „Кърпеният барабан“ в „Кофата“ на Бляскавата улица цареше досадно спокойствие. Стражата бе превърнала заведението в свой втори дом, в тих храм, където отдаваше почит на изкуството на напиването. Не че поднасяха особено добра бира, затова пък халбите се появяваха веднага, без излишни приказки… и на вересия. Тук стражниците не бяха длъжни да виждат всичко, което става наоколо, нито пък някой им тровеше живота. А никой не може да се мери с тях в умението да се просмукват мълчаливо с алкохол след осемчасова смяна на улицата. Това занимание ги предпазваше по-добре дори от шлема и бронята. Така светът не изглеждаше прекалено противен.

Пък и съдържателят господин Сиренко беше изкусен слушател. Много добре чуваше реплики като „Следващата да е двойна“ или „Донеси направо бутилката“. Знаеше и правилните отговори, например „На вересия ли? Няма проблеми!“. Стражниците си плащаха сметките рано или късно, иначе трябваше да слушат укорите на капитан Керът.

Ваймс седеше вкиснат над чаша лимонада. Искаше му се да пийне само едно, но разбираше прекрасно защо това няма да се случи. Незнайно как единственото питие имаше свойството да се побира накрая в десетина чаши. Но не му ставаше по-леко от това, че си познаваше проблема.

Повечето стражници от дневната смяна вече се събраха в кръчмата, дойдоха и двама-трима, които уж имаха почивен ден.

Колкото и мърляво да беше свърталището, харесваше му да сяда тук. Сред гълчавата мислите му потичаха по-лесно.

Когато господин Сиренко допусна заведението му да стане на практика петият участък на Стражата, една от подбудите му беше сигурността. Общо взето, стражниците пиеха кротко. Преминаваха от вертикално в хоризонтално положение с минимална врява, не стигаха до свирепост в сбиванията и не чупеха прекалено много неща от инвентара. И никой никога не се опитваше да го ограби, защото стражниците се настървяваха невероятно, когато някой им пречеше да се напият на спокойствие.

Затова се изненада, когато вратата се отвори с ритник и вътре нахлуха трима мъже, размахали арбалети.

— Никой да не мърда, иначе е свършено с него!

Бандитите спряха пред тезгяха. Забелязаха с учудване, че появата им май не смути потенциалните жертви.

— Ох, да му се не види, никой ли няма да затвори тая врата? — изръмжа Ваймс.

Седналият до изхода стражник изпълни заповедта.

— Залости я! — добави натъртено Командирът на Стражата.

Тримата се заозъртаха. Очите им постепенно свикваха с полумрака, от който останаха със силно впечатление за бронираност, подплатена и с шлемовост. Нищо обаче не помръдваше. Само множество ччфтове очи се взираха в тях.

— Ей, момчета, отскоро ли сте в града? — попита господин Сиренко, излъсквайки стъклена чаша.

Най-дръзкият от тримата тикна арбалета си под носа му.

— Давай веднага париците до последния грош! — изкрещя заплашително. — Иначе — обърна се към смълчаната зала — се простете с кръчмаря си.

— А бе, будала, знаеш ли още колко кръчми има наоколо? — подхвърли някой.

Господин Сиренко тъй и не отмести критичния си поглед от скърцащата в ръцете му чаша.

— Стражник Бедрогриз, знам, че ти изтърси тая глупост — изрече хладнокръвно. — Между другото, натрупал си вересии за два долара и трийсет пенса.

Грабителите се скупчиха един до друг. Не очакваха да попаднат в такава кръчма. Отгоре на всичко им се причуваше, че разнообразни остриета излизат полека от ножниците и каниите си.

— Ей, не сме ли се срещали наскоро? — обади се Керът.

— О, богове, пак ли тоя! — изпъшка мислителят сред бандитите. — Дето щеше да ни отреже главите с питка!

— Нали господин Желязнокор трябваше да ви отведе в Гилдията на крадците?

— Таквоз, почна се една препирня за някакви си данъци…

— Ей, не му казвай нищо!

Керът се плесна по челото.

— Ох, вярно, данъчните декларации! Сигурно господин Желязнокор се тревожи, че не му ги занесох!

Бандитите така притиснаха гърбовете си, че заприличаха на шесторък дебелак, който харчи твърде много пари за шапки.

— Ъ-ъ… — смънка единият. — Стражниците не убиват просто ей тъй, нали?

— Да, въздържаме се — потвърди Ваймс, но уточни: — Когато сме на работа.

Най-дръзкият от грабителите изведнъж скочи, награби Ангуа и я принуди да стане.

— Ще си излезем оттука живи и здрави, иначе момичето ще си докара белята, ясно? — изсъска той злобно.

Някой прихна.

— Надявам се да не убиеш никого — промълви Керът.

— Туй ние ще си го решаваме!

— Не говорех на теб — обърна се Керът към бандита.

— Не се тревожи, ще се оправя — увери го Ангуа. Огледа още веднъж всички около масите, за да е сигурна, че Веселка не е в кръчмата, после въздъхна.

— Добре, господа, да свършваме с тази история по-бързичко.

— Не си играй с храната! — подхвърли някой. Чу се хихикане, което пресекна, щом Керът се загледа в тази посока. Стражниците изведнъж осъзнаха колко интересна гледка са чашите им.

— Няма нищо — кротко изрече Ангуа. Грабителите долавяха смътно, че тук става нещо смахнато, но не можеха да го налучкат. Започнаха да се примъкват към вратата. Никой не се надигна от мястото си, когато дръпнаха резето и излязоха заедно с Ангуа в мъглата.

— Няма ли да помогнем? — разтревожи се един от новаците в Стражата.

— Не заслужават да им помагаме — отсече Ваймс.

Навън се разнесе дрънчене на паднала броня, последвано от протяжно гърлено ръмжене. И от писък. Още един писък. И трети писък, прекъснат от „НЕНЕНЕнененененененеНЕ!…. Ъъърргххх!“ Нещо се блъсна тежко във вратата.

Ваймс стрелна с поглед Керът.

— Вие двамата със стражник Ангуа… хм… добре ли се погаждате?

— Чудесно, сър — увери го Керът.

— Някой би могъл да си помисли, че… а-а-а… са възможни дребни затруднения…

Пльосване на тяло, съпроводено с тихо бълбукане.

— Стремим се да ги преодоляваме, сър — малко по-силно сподели Керът, за да заглуши шума.

— Дочух, че баща й никак не е доволен от нейното желание да работи при нас…

— Сър, в Юбервалд не са особени почитатели на законността. Смятат, че е подходяща само за слабаците. Позволявам си да отбележа, че баронът не се отличава с развито гражданско съзнание.

— С други думи — доста е кръвожаден или поне такава слава му се носи.

— Тя иска да остане в Стражата, сър. Харесва й да среща различни хора.

Навън нещо изкъркори. Нечии нокти драснаха по прозореца. Притежателят им падна внезапно.

— Е, аз не ви се бъркам — отрони Ваймс.

— Оценявам това, сър.

За няколко секунди настъпи тишина, сетне вратата се отвори бавно. Ангуа влезе, оглаждайки дрехите по тялото си, и си седна на стола. Останалите стражници едновременно започнаха втори сеанс по изучаване на чаши.

— Ъ-ъ… — запъна се Керът.

— Рани от див звяр — осведоми го Ангуа. — Но единият от тях неволно простреля другия в крака.

— Мисля — проточи Ваймс, — че е най-добре да напишеш в доклада „Самонараняване при оказване на съпротива срещу задържане под стража“.

— Слушам, сър.

— Не е много редно да представяме случая така — намръщи се Керът.

— Те се опитаха да ограбят нашия бар и да вземат вър… тоест Ангуа за заложник — напомни Ваймс.

— О, сега разбирам, сър — поклати глава Керът. — Самонараняване. Ами да. Разбира се.

Тишина и спокойствие се бяха спуснали и в „Кърпеният барабан“. Трудно е да вдигаш шум, когато си в несвяст.

Сержант Колън се възхищаваше от собственото си хитроумие, проявено на едро, чрез десетлитров коктейл от ром и джин с накълцани вътре двайсетина лимона.

Все пак неколцина бяха останали по столовете си — сериозните пиячи, които се наливаха, сякаш е настъпил последният ден в живота им. Всъщност се надяваха да е точно така.

Фред Колън пък бе стигнал до дружелюбно-разговорчивия етап в къркането. Обърна се мудно към мъжа до себе си.

— Убавичко си е тука, а, приятелче?

— Ох, ама к’во ще разправям на жената после?… — изпъшка несретникът.

— Ми не’ам. Що не й речеш, че си бачкал до късно? И земи, че лапни е’но ментово бонбонче да не лъхаш…

— До късно ли? Хе! Изритаха ме! Мене! Майстора! Петнайсет годинки изкарах в „Спаджър и Уилямс“, ама бизнесът им издуха, щото Кери подби цените. Преместих се при Кери, после — бум! — и там няма работа за мене! „Излишен си“ — викат ми. Заради скапаните големи! Отнемат препитанието на истинските хора! Че за к’во им е на тях да бачкат, а? Не ги чакат гладни гърла вкъщи, я! А проклетата твар пипа тъй сръчно, че не й виждаш ръцете!

— Срамота…

— Да ги потрошим тия гадини, туй викам аз. Да де, имахме си голем и в „Спаджър и Уилямс“, ама вехтата развалина само се мъкнеше насам-натам, а не бръмчеше като муха. Ей, пич, и ти си дръж очите отворени, че накрая ще вземат и твойта работа!

— А, не, Скалоликия туй няма да го изтърпи — похвали се Колън, поклащайки се плавно.

— Ами тогаз няма ли да се намери местенце и за мене при вас?

— Не’ам — вдигна рамене сержантът. Мъжът до него май се раздвояваше. — К’ъв ти е занаятът?

— Фитилджия съм, пич.

— А, сериозна работа, ’начи.

— Ето, Фред — потупа го по рамото съдържателят и остави на масата гъсто изписано листче.

Колън се загледа с любопитство в танцуващите числа. Накрая реши да се съсредоточи само в онова най-отдолу, но се оказа твърде голямо, за да го осмисли.

— А, туй пък к’во е?

— Сметката на негова императорска лордска маркграфска светлост.

— Стига тъпотии, бе, никой не може да изкърка толкоз… Няма да платя!

— Сметката набъбна, щото вписах и счупеното.

— К’во счупено, бе?

Съдържателят измъкна тежка сопа от скривалището й под тезгяха.

— Ти избираш — ръце, крака. Само кажи.

— Айде, бе, Рон, познаваме се от години!

— Вярно, Фред, редовен клиент си. Затуй ще те оставя първо да си затвориш очите.

— Ама мангизите едва ще ми стигнат!

Съдържателят се ухили.

— Ето, видя ли, късметлия си.

Веселка Дребнодупе се облегна на стената до бившия клозет и захриптя.

Алхимиците придобиваха това умение в самото начало на кариерата си. От наставниците си знаеше, че има два показателя за добрия алхимик — атлетичен и интелектуален. Алхимюсьт отговаря на атлетичните критерии, ако е способен да прескочи работната маса и да се покрие зад уютно дебела яка стена за не повече от три секунди. С теста за интелигентност се справя, щом винаги знае точния момент, когато трябва да извърши спортния си подвиг.

Имаше си проблеми и с лабораторното оборудване. Задигна каквото можа от Гилдията, но истинската алхимическа лаборатория трябваше да бъде претъпкана със съдове, които сякаш са изработени на конгрес на хълцащите стъклари. На достойния алхимик не му се налагаше да използва вместо колба керамична чаша с нарисувано на нея мече. Ефрейтор Нобс вероятно щеше да се разстрои много, като види пораженията, нанесени на чашата от опитите на ефрейтор Дребнодупе.

Когато прецени, че пушеците вече са се уталожили по стените, тя се осмели да влезе отново в малката стаичка.

Имаше и още нещо, което я дразнеше. Книгите по алхимия бяха великолепни, всяка страница — истински шедьовър на най-способни гравьори, но в тях никъде не се намираха съвети като „Отвори навреме прозореца“. Разбира се, имаше подробни указания: „Добавяйте куирмска вода към цинка, докато газът започне да се отделя бурно на мехурчета“, обаче липсваха практичните допълнения: „Не правете това в собствения си дом и се сбогувайте с веждите си“.

Както и да е…

В импровизираните колби и епруветки обаче липсваше кафяво-зеленикавата лъскавина, която според „Наръчника на алхимика“ е сигурен признак за наличие на арсеник в пробата. Веселка вече направи опити с всички храни и напитки, които откри в кухните и килерите на двореца. За целта конфискува всика празна бутилка и чаша от Участька.

Реши да опита още веднъж със съдържанието на пакетче номер 2. Приличаше на мазно сирене. Сирене ли?… От дима й се замайваше главата. Ами да, помнеше, че взе проби и от сирене. Нямаше съмнение, че пакетче номер 17 съдържаше малко ланкърско със сини жилки, което влезе в неистово взаимодействие с киселината, проби дупчица в тавана и покри половината работна маса с гъста утайка, застинала подобно на катран.

Все пак извърши теста.

Само няколко минути по-късно трескаво разлистваше бележника си. Първата проба, взета от кухните (пикантен гъши пастет), бе вписана под номер 3. Ами номер 1 и 2? Ясно, първата проба беше бялата глина от Сбъркания мост… А втората?…

Намери каквото търсеше. Не може да бъде!

Пак се озърна към колбата. Насреща й сякаш се пулеше подигравателно арсенът в чиста метална форма.

Имаше още мъничко от пробата. Защо да не опита пак?… Но не е ли по-добре да се посъветва с някого?…

Втурна се към голямата стая, където дежуреше един трол.

— Къде е Командир Ваймс?

— При Сиренко, ефрейтор… — тролът се ухили — …Дребнодупе.

— Благодаря и да ти се връща тъпкано.

Тролът пак се обърна към разтревожения монах в кафяво расо.

— И к’во?

— Ами най-добре той сам да ви разкаже. Аз само седях зад съседното бюро.

Монахът постави пред трола малко бурканче със сивкав прах. Около буркана бе вързана папийонка.

— Желая да се оплача! — изписука прашецът. — Работих там само пет минути и ето какво стана! Сега ще минат поне няколко дни, докато си възвърна формата!

— Къде си работил? — не разбра тролът.

— В „Безподобни църковни принадлежности“ — подсказа смутеният монах.

— В отдела за светена вода — уточни вампирът.

— Откри арсеник ли? — оживи се Ваймс.

— Да, сър. Големи количества. Пробата просто е просмукана с арсеник. Но…

— Казвай, де!

Веселка заби поглед в краката си.

— Повторих реакцията, сър, и знам, че всичко е правилно…

— Добре. От какво взе пробата?

— Ами в това е проблемът, сър. Не беше нещо от двореца. Защото отначало малко се обърках и работих с пробата от жилището на отец Тубелчек. Взех я изпод ноктите му, сър.

— Какво?!

— Забелязах под ноктите му вещество, подобно на смазка, и предположих, че го е одрал от нападателя си, сър. От работна престилка или друга дреха… Остана още малко от пробата, сър, ако желаете да я провери независим експерт. Няма да ви се обидя.

— Но какво би правил старецът с отрова? — недоумяваше Керът.

— Сигурно е одраскал убиеца — настоя Веселка. — Сещате се… Сбили са се…

— И с кого се е бил? — намръщи се Ангуа. — С Арсениковото чудовище ли?

— О, богове — въздъхна Ваймс. — Колко е часът?

— Зън, зън, зън-зън!

— Проклятие!…

— Девет часът — обади се духчето от джоба на Ваймс. — „Бях нещастен, защото нямах обувки, докато не срещнах човек без крака.“

Стражниците се спогледаха.

— Това защо го каза? — с пресилена сдържаност попита Ваймс.

— Ами на хората им допада, когато от време на време изричам вдъхновяващ афоризъм или гатанка.

— И кога срещна оня, безкракия?

— Не съм го срещал! — възмути се духчето. — Това беше метафорично изказване.

— Схванах — кимна Командирът на Стражата. — Ако го беше срещнал наистина, можеше да го попиташ дали вкъщи няма обувки, от които вече не се нуждае.

Чу се тихичък врясък, когато натика насила духчето обратно в калъфа му.

— Още нещо, сър…

— Продължавай — уморено промърмори Ваймс.

— Разгледах внимателно глината, която намерихме на местопрестъплението. Тролът Вулканчо забеляза, че в нея има много шамот, тоест надробени стари грънци. Ами… Позволих си да отлюспя малко от глината на Дорфл, за да я сравня. Не знам какво да кажа… Духчето в иконографа умее да рисува и най-малките детайли… В онази, бялата глина има частици досущ като глината на Дорфл, която съдържа много железен окис.

Ваймс въздъхна. Наоколо се наливаха с алкохол. Само от една чашка всичко щеше да му стане ясно…

— Някой от вас да се досеща какво означава цялата бъркотия?

Керът и Ангуа завъртяха глави.

— Е, трябва ли да се получи нещо смислено — малко по-остро изрече Командирът на Стражата, — ако знаем как се снаждат всички парченца на картинката?

— Като в пъзел ли, сър? — недоумяващо се обади Веселка.

— Да! — натърти Ваймс толкова гръмогласно, че всички в кръчмата млъкнаха. — Май остава само да намерим парченцето със синьото небе и листата на дърветата, за да сглобим прелестния пейзаж!

— Сър, на всички ни денят се стори твърде дълъг — утеши го Керът.

Ваймс се прегърби отмалял.

— Тъй си е… Утре, Керът, искам да провериш какви ги вършат големите в града. Ако са намислили някоя щуротия, трябва да знам. А ти, Дребнодупе… Отиди да ровиш навсякъде в стаичките на стареца за още арсеник. Как ми се ще да повярвам, че ще намериш…

Ангуа предложи да придружи ефрейтор Дребнодупе до квартирата й. Джуджето се учуди, че всички онези мъже в кръчмата се съгласиха. В края на краищата Ангуа после щеше да се прибира сам-самичка, нали?

— Не те ли е страх? — попита Веселка, докато се промъкваха през влажните струи на мъглата.

— Никак.

— Но нали такова време е любимото на разни главорези и обирджии? А ти спомена, че живееш в Сенките…

— Така е, но отдавна никой не ми е досаждал.

— А, може би се плашат от униформата ти?

— Възможно е — вдигна рамене Ангуа.

— Дано са си набили в главите, че трябва да уважават Стражата.

— Кой знае.

— Ъ-ъ… Извинявай, че те питам, но ти и капитан Керът…

Ангуа чакаше с любезна усмивка.

— Ъ-ъ…

Ангуа се смили.

— Ами да, ние сме „ъ-ъ“. Но аз си останах в пансиона на госпожа Кейк, защото трябва да имаш свое място в град като този. — „И добросърдечна хазяйка, която съчувства на онези с особени потребности и проблеми. Слага дръжки, които се отварят и с лапа, оставя по някой отворен прозорец по време на пълнолуние…“ — Място, където да бъдеш такава, каквато си. А и Участъкът бездруго вони на чорапи.

— Аз отседнах при чичо ми Тежкорък — сподели Веселка. — Не ми е много приятно там. Всички говорят за мини и рудници през цялото време.

— Ати?

— Че какво толкова има да се каже за рудодобива? — вдигна рамене бунтовното джудже. — А като се разпалят на тема злато!… Честно си признавам — златото е доста по-голяма тъпотия, отколкото хората си представят.

— Мислех си, че джуджетата са влюбени в златото! — изненада се Ангуа.

— Ами, само така разправят, докато го прикоткат в прегръдките си.

— Ти сигурна ли си, че си джудже? Извинявай. Пошегувах се глупаво.

— Би трябвало да има и по-интересни неща в този живот — прически, дрехи, хора….

— Олеле… Като в разговорите между момичета?

— Нямам представа какво си приказват момичетата помежду си. Само джуджетата са ми ясни.

— Същото е и в Стражата — охлади надеждите й Ангуа. — Можеш да бъдеш от какъвто пол си поискаш, стига да се държиш по мъжки. В Стражата няма мъже и жени, само свои хора. Скоро ще научиш разговорите им наизуст. Общо взето, свеждат се до количествата изпита бира снощи, колко люто било кърито и къде са повръщали. Просто не забравяй, че мислят предимно с долните си глави. И скоро ще им хванеш цаката. Разбира се, трябва да си подготвена и за просташките вицове.

Веселка се изчерви.

— Е, май не съм ги чувала наскоро — призна Ангуа.

— Защо? Да не си им се карала?

— Не, омръзна им да ги разказват, когато и аз започнах. Чудно, но изобщо не се смяха, дори когато правех най-недвусмислените жестове. Според мен не беше честно.

— Няма какво да умувам, ще си намеря друга квартира — въздъхна Веселка. — Тук не съм си на мястото.

Ангуа погледна за миг дребната фигурка, крачеща до нея. Долавяше познатите симптоми. Всеки има нужда от свое място и понякога го намира единствено вътре в главата си. Струваше й се странно, че изпитва такава симпатия към Веселка. Може би заради сериозната й искреност. Или заради факта, че единствена — с изключение на Керът — не трепереше лекичко от страх, когато говореше с нея. И то само защото не знаеше. Ангуа се мъчеше да съхрани невежеството й като някаква мъничка скъпоценност, но пък можеше да познае и кога някой има отчаяна нужда от промяна в живота си.

— Слушай, и без това ще минем близо до Брястова улица — подхвърли сдържано. — Защо не… хм, наминеш замалко? Имам някои неща, които няма да са ти излишни.

„А аз скоро няма да се нуждая от тях — добави мислено. — Когато си тръгна оттук, не бих могла да нося нищо.“

Редови стражник Чучур Долен наблюдаваше мъглата. След неподвижността втората му най-силна страна беше взирането. Освен това имаше похвалната способност да не издава нито звук. Всъщност в пълното бездействие беше сред най-добрите майстори в целия свят.

Сега се вглеждаше в мъглата, подпрял брадичка на дланите си.

Мъглата вече се разстилаше по-равномерно и тук, шест етажа над улиците, беше лесно да повярваш, че си на брега на студено, осветено от луната море. Всички звуци се смекчаваха и сякаш се притесняваха от силата си. Настъпи полунощ, после отмина.

Редови стражник Чучур Долен наблюдаваше мъглата и си мислеше за гълъби.

Искаше съвсем малко неща от живота и почти всички опираха до гълъбите.

Около „Пет на седем“ мъглата светеше и съскаше. Пламъците подскачаха и на пръв поглед им оставаше съвсем малко да подпалят облаците. Лятото желязо изстиваше във формите си. Ехтяха чукове из ковачниците наоколо. Железарите работеха в съгласие не със стрелките на часовника, а с неумолимата физика на разтопения метал. Макар да наближаваше полунощ, в „Леярна и ковачница Силен в ръката“ кипеше оживление.

В Анкх-Морпорк мнозина носеха фамилията Силен в ръката. Срещаше се често сред джуджетата. Тъкмо това подтикна Томаш Ковач да я приеме с официално съдебно решение. А озъбеното джудже, размахало чук на табелата над портала, беше рожба на въображението му. Хората смятаха, че изкованото от джуджетата е по-добро, и Томаш Ковач реши да не ги разубеждава.

Лигата за равен ръст възрази срещу постъпката му, но разпрата стихна от само себе си, защото повечето членове на председателството й бяха хора — джуджетата са прекалено заети, за да се занимават с такива глупости[15], — а и основният им довод се крепеше на факта, че господин Силен в ръката, с рождено име Ковач, е прекалено висок, тоест ако спазеха собствените си принципи, самите те извършваха явна дискриминация.

Томаш преспокойно си пусна брада и носеше стоманен шлем, ако очакваше да му досаждат заядливци. Между другото вдигна и цените си с двадесет пенса на долар.

Наредените в двора механични чукове удряха с грохот, задвижвани от голямо колело с впрегнати в него биволи. Имаше още мечове и щитове за изковаване. Отвсякъде изригваха искри.

Силен в ръката свали шлема си (един тип от председателството на лигата пак намина да го тормози) и го избърса с кърпичка отвътре.

— Дибук? Къде си, дяволите те взели?

Усещането за запълнено пространство го накара да се обърне.

Неговият голем стоеше само на една-две педи зад гърба му и светлините на леярната играеха по тъмночервената изпечена глина.

— Колко пъти съм ти казвал, че не искам да ме издебваш така, а? — кресна Силен в ръката, за да надвика шума.

Създанието вдигна плочата си пред очите му.

„МНОГО ПЪТИ.“

— Свърши ли си твоите работи в светия ден? Много се забави, да знаеш!

Нова дума на плочата: „СЪЖАЛЯВАМ.“

— Е, щом си вече тук, върви да поемеш трети чук и ми прати господин Винсънт в канцеларията. Разбра ли?

„ДА.“

Силен в ръката се качи по стълбата. Горе се обърна пред вратата и огледа озарените от червеникаво сияние леярна и ковачница. Видя Дибук да застава до посочения му чук и да показва плочата си на главния майстор. Винсънт тръгна към стълбата. После големът взе една заготовка за меч, пъхна я под чука за няколко удара и я захвърли настрана.

Силен в ръката се втурна надолу.

Преди да преполови стъпалата, Дибук пъхна главата си под чука.

Когато собственикът стъпи на земята, отекна първият удар.

Още препускаше по покрития с шлака и пепел двор, следван по петите от работниците, когато проехтя вторият удар.

Тъкмо стигна до Дибук и чукът удари за трети път. Светлината в очите на голема замъждука. Безизразното лице се пропука.

Чукът се вдигна…

— Залегнете! — изрева гръмовно Силен в ръката. …и след миг останаха само керамични парчетии.

Когато тътенът заглъхна, Силен в ръката се изправи и си изтупа дрехите. Навсякъде се кълбеше прахоляк. Чукът бе изскочил от рамката си и лежеше до наковалнята сред купчина отломки от голема.

Собственикът вдигна нерешително късче от стъпало, пусна го на земята и издърпа плочата от останките.

„СТАРЦИТЕ НИ ПОМАГАХА!

НЕ УБИВАЙ!

ГЛИНА ОТ МОЯТА ГЛИНА!

СРАМ.

ПЕЧАЛ.“

Майсторът надникна над рамото му.

— Туй чудо що стана?

— Аз откъде да знам? — озъби му се Силен в ръката.

— Ама той разнесе чая следобед и нищо му нямаше. После излезе за два-три часа и ето ти сега…

Собственикът вдигна рамене. Големът си е голем и с това всичко се изчерпва… но от спомена за главата, наместваща се под гигантския чук, още го тресеше.

— Оня ден чух — подхвана майсторът, — че в дъскорезницата на Мътната улица нямали нищо против да продадат своя голем. Нацепил цял махагонов дънер на клечки или нещо подобно. Да отида ли да поразпитам?

Силен в ръката още веднъж прочете думите върху плочата.

Дибук не бе особено словоохотлив. Пренасяше нажежено до червен блясък желязо, изковаваше заготовки с юмруците си, почистваше сгур от отливки, които биха овъглили всеки човек… без да изрече дори думичка. Е, да, не можеше да говори, обаче оставяше у всички впечатлението, че не би приказвал дори да имаше дар слово. Просто си вършеше работата. Никога не бе изписвал наведнъж толкова думи, колкото преди да се затрие сам.

А те подсказваха на Силен в ръката за черна мъка, за напиращ безмълвен вой. Ама че тъпотия! Тези неща не можеха да се самоубиват, нали?

— Шефе, питах те искаш ли да си намерим друг отнякъде? — сепна го майсторът.

Собственикът запрати ядно плочата към стената и с облекчение я видя да се пръска на късчета.

— Не искам. Разчистете тук. И поправете проклетия чук.

Сержант Колън положи сериозно усилие, за да вдигне глава над ръба на канавката.

— Ти… ти добре ли си, ефрейтор лорд Дьо Нобс? — успя да изгъргори.

— Не знам, Фред. Тая мутра чия е?

— Мойта, Ноби.

— А, слава на боговете, уплаших се да не е моя.

Колън се отпусна по гръб.

— Ноби, пльоснали сме се в канавката… Ооох…

— Всички сме в канавката, Фред, само дето някои зяпат звездите…

— Е, аз пък зяпам твойто лице, ща не ща. По-добре да бяха звездите, сериозно ти говоря. Хайде, надигай се…

След няколко безплодни напъна двамата някак се изправиха взаимно.

— Къдедеде сме… сме, Ноби?

— Няма спор, че излязохме от „Барабана“… Ей, кой ми е метнал чаршаф на тиквата?

— А, бе, Ноби, туй е мъглата.

— Ами тия крачища под мене?

— Трябва да са твойте. Мойте са си при мене.

— Ясно, чатнах. Ооох… Сержант, май доста изкърках.

— Къркан като лорд, а?

Ноби предпазливо вдигна ръка към шлема си и установи с напипване, че някой му е нахлупил хартиена корона. Намери мечтания фас зад ухото си.

Настъпваше онзи гнусен момент, когато след няколко великолепни часа в канавката започваш да изпитваш тежкото възмездие на изтрезняването, но все още си достатъчно пиян, за да стане направо непоносимо.

— Сержант, а как се донесохме дотука, а?

Колън се почеса по главата, но трепна измъчено от звука.

— Ми кат гледам… — Порови в оръфаните парцалчета на паметта си. — Кат гледам… дрънкахме си нещо за нападение срещу двореца, та да вземеш к’вото ти се падало по право…

Ноби се задави и изплю угарката.

— Ама не го направихме, нали?

— Само дето ти врещеше, че трябвало…

— О, богове… — изхленчи ефрейторът.

— После се издрайфа овреме, та да се опомниш.

— Олекна ми, да знаеш.

— Да, де… но ти се издрайфа върху Грабливия Хоскинс. Добре, че той се спъна в някого, та не можа да ни докопа. — Колън изведнъж започна да се тупа по джобовете. — И още имам от парите в кутийката. — Поредният тъмен облак на спомена надвисна в небето на забравата. — Е… поне останаха три пенса…

Ужасът на положението им проникна дори в мозъка на Ноби.

— Три?! Пенса?!

— Че как да останат повече… Ти като почна да поръчваш ония скъпотии за всички в кръчмата… Таквоз, де, ти нямаше пари и или трябваше аз да платя, или тебе да те…

Сержантът недвусмислено прокара ръба на дланта си по гърлото.

— И к’во — ние платихме за кефа на всички?!

— Кефеха се, та чак се оляха — унило промърмори Колън. — Ами аз до днеска не знаех, че можело да се поръчва джин в халби.

Ноби се напрегна да разпръсне мъглата поне в главата си.

— Айде, бе, сержант, че кой пие джин на халби?

— Аз все туй се опитвах да ти набия в чутурата, но кой да ме слуша…

Ноби подсмръкна.

— До реката сме. Що не се замъкнем…

Нещо изрева съвсем наблизо. Беше нисък и протяжен вой като от сирена на кораб в голяма беда. Такива звуци се чуват от обор в нощта, когато вълците наоколо са прегладнели. Точеше се сякаш безкрайно, но спря толкова внезапно, че свари тишината неподготвена.

— …много надалеч оттука — довърши Ноби. Звукът бе свършил работата на леден душ и литър силно кафе без захар.

Колън се обърна рязко към него. Усещаше, че панталонът му спешно се нуждае от пране.

— Откъде се разнесе туй нещо?

— Ами… ей оттам, нали?

— Не беше ли от обратната посока?

В мъглата опитите да се ориентират май губеха смисъл.

— Виж к’во… — замислено промълви сержантът. — Трябва да докладваме, и то незабавно.

— Правилно — одобри Ноби. — И сега накъде?

— Ами дай просто да бягаме, пък ще видим.

Огромните уши на редови стражник Чучур Долен потрепнаха, когато боботещият рев проехтя над града. Внимателно завъртя главата си наляво, после надясно, за да установи височината, посоката и разстоянието. И ги запомни.

Викът се чу и в Участъка, макар приглушен от мъглата.

Влезе в отворената глава на голема Дорфл и отекна вътре, прониквайки в мъничките пукнатини на глината, докато незабележими дребни частици затрептяха в съзвучие.

Безжизнените очни кухини останаха вперени в стената. И никой не чу вопъла, изтръгнал се в отговор от мъртвата глава, защото нямаше уста, която да го издаде, и дори съзнание, което да го насочи, но въпреки това разкъса нощта:

„ГЛИНА ОТ МОЯТА ГЛИНА, НЕ УБИВАЙ! И НЕ УМИРАЙ!“

Самюъл Ваймс сънуваше Улики.

Отнасяше се към тях с предубеждение. Дори с инстинктивно недоверие. Само пречеха.

А особен скептицизъм у него пробуждаха типовете, които поглеждат мимоходом друг човек и мълвят величествено на спътника си: „Ето, драги ми господине, оскъдните догадки, които мога да споделя с вас — той е зидар, работи с лявата ръка, прекарал е няколко години в търговския флот и напоследък има сериозни затруднения.“ После се впускат в поредица от глупашки обяснения за мазоли, стойка и овехтяване на обувки. Хич не им хрумва, че съвсем същите факти биха могли да се изтълкуват така: мъжът просто е навлякъл старите си дрехи, защото е зидал огнището за барбекю в двора си, татуировката пък му е останала от времето, когато е бил пиян и седемнадесетгодишен[16]. А колкото до флота… хваща го морска болест дори когато се подхлъзне на мокри павета. Ама че самонадеяност! Ама че оскърбление към богатото и хаотично многообразие на човешките преживелици!

Това важеше и за по-устойчивите веществени доказателства. В истинския свят е най-вероятно отпечатъците от стъпки по цветната леха да са оставени от ленивия мърльо, нает да измие прозорците. А писъкът в нощта е изскочил от гърлото на сънен мъж, станал да пикае посред нощ и настъпил четката за коса на съпругата си.

Тъй, ами — истинският свят е прекалено истински, за да търпи малки спретнати намеци. Претъпкан е с всякакви неща. Не с отхвърляне на невъзможното се стига до истината, колкото ще да е невероятна, а чрез несравнимо по-трудния процес на отхвърляне на възможностите… една по една. Вършиш си работата до премала, търпеливо задаваш въпроси и се вглеждаш зорко. Обикаляш и приказваш, а дълбоко в душата си се надяваш отчаяно, че нервите на някой мръсник ще се скъсат и той ще се предаде на силите на реда.

Случките от деня се бутаха и подритваха в главата на Ваймс. Големи тупуркаха наоколо като тъжни призраци. Отец Тубелчек му махаше весело, после главата му избухваше и затрупваше Командира на Стражата с думи. Господин Хопкинсън лежеше мъртъв в собствената си пещ, захапал филия от джуджешки хляб. Дорфл провлачваше единия си крак, край отворения му череп кръжаха думи като рой пчели. По средата наперено танцуваше Арсеник — дребно заядливо зелено човече, което бръщолевеше несвързано.

В един миг му се стори, че някой от големите изкрещя.

После виденията започнаха да избледняват. Големи. Пещ. Слова. Жрец. Дорфл. Големите маршируваха и от грохота на краката им целият сън подскачаше…

Ваймс отвори очи. До него лейди Рамкин изсумтя и се обърна на другия си хълбок.

Някой блъскаше грубиянски по вратата на парадния вход. Още замаян и с натежала глава, Ваймс се надигна на лакти и подхвърли на потъналия в мрак свят:

— Кое време е, та вдигат такава тупурдия?

— Зън, зън, зън-зън! — обади се бодро гласче откъм нощното шкафче.

— О, не, моля те…

— Пет часът, двадесет и девет минути и тридесет и една секунди сутринта. „Спестеното е спечелено.“ Желаеш ли да ти представя дневния график? И докато ме слушаш, защо не отделиш мъничко време да попълниш регистрационната ми карта?

— Какво? Какви ги плещиш, бе?

Ударите по вратата не преставаха. Ваймс се свлече странично от леглото и напипа кибрита. Най-сетне запали свещ и полузатича, полузалитна надолу по стълбата към вратата.

Оказа се, че го е събудил стражник Визит.

— Идвам заради лорд Ветинари, сър! Този път е по-зле!

— Някой отиде ли да доведе Джими Поничката?

— Тъй вярно, сър!

В този час мъглата провеждаше отстъпление с бой срещу зората и сякаш целият свят беше затворен в топче за тенис на маса.

— Надникнах, щом застъпих на дежурство, и той беше в безсъзнание, сър!

— Как разбра, че не е заспал?

— На пода, сър, и то облечен?

Двама стражници бяха настанили Патриция на леглото му, когато Ваймс влетя в двореца задъхан и с болки в коленете. „О, богове, вече не е като в годините с палка в ръка и звънче на колана. Без да се замисля, пробягвах половината град в лудешка гонитба с кримките.“ С гордост и мъничко срам той добави: „И нито едно от гадните копелета не успя да ме спипа!“

Лорд Ветинари още дишаше, но восъчният цвят на лицето му подсказваше, че смъртта може да означава леко подобрение в състоянието му.

Погледът на Ваймс обхождаше трескаво стаята. Във въздуха се стелеше познатата мътилка.

— Кой отвори прозореца?

— Аз, сър — призна си Визит, — преди да тръгна към дома ви. Стори ми се, че има нужда от чист въздух.

— Щеше да е по-чист, ако беше оставил прозорците затворени — поклати глава Командирът на Стражата. — Сега слушай: след две минути искам всички — разбра ли, всички! — които са останали тук през нощта, да бъдат събрани в приемната зала. Някой да доведе ефрейтор Дребнодупе. И да каже на капитан Керът какво е станало.

„Объркан и разтревожен съм. Значи първата ми работа е да прехвърля грижите си и върху околните.“

Обикаляше и се взираше. Не беше нужно да е майстор на разследването, за да установи, че Ветинари е станал и е седнал зад писалището си. Личеше, че е поработил. Свещта бе изгоряла докрай. Вероятно бе съборил мастилницата, когато се е свлякъл от стола.

Ваймс потопи пръст в локвичката мастило и го помириса. После посегна към подостреното перо, но се подвоуми, извади кинжала си и повдигна перото много предпазливо. По него май нямаше хитроумно направени шипчета, но все пак го отдели, за да го огледа ефрейтор Дребнодупе.

Стигна и до листа хартия, с който се бе занимавал Ветинари.

Учуди се, че няма написани редове, а усърдно сътворена рисунка. Изобразяваше крачеща фигура, която обаче се състоеше от безброй други дребни фигурки. Приличаше на плетените човеци, които някои задръстени племена отвъд Главината правеха за празника на годишния цикъл на Природата, в чиято чест струпваха колкото се може повече природни остатъци и ги подпалваха.

Съставената от хиляди образи фигура носеше корона на главата си.

Избута рисунката към края на бюрото и пак се зае да оглежда. Провери внимателно за подозрителни тресчици. После приклекна и огледа какво има отдолу.

Навън се развиделяваше. Командирът на Стражата се отби в двете съседни стаи, за се увери, че щорите са вдигнати. Върна се в кабинета на Ветинари, пусна щорите, затвори вратите и тръгна покрай стените, за да търси издайнически светли дупчици.

Докъде щеше да стигне така? Да лази по пода, за да търси трески и там? Да си представя тръби за пускане на отровни стрелички? Пак вдигна щорите.

Вчера Ветинари бе започнал да се опомня. А сега изглеждаше съвсем закъсал. Някой бе успял да му навреди през нощта. Но как? Бавнодействащата отрова е същинска дяволия. Трябва да измислиш как да я пробутваш на жертвата всеки ден.

„А, не… Най-елегантният начин е да накараш жертвата сама да си дава отровата всеки ден. Не става с трески или с пирончета, защото няма да се одрасква на тях непрекъснато… С какво се занимава той всеки ден?“

Ваймс измъкна затрупана книга с множество отбелязки в нея — парчета от стари писма.

„Отрова като арсеника трябва да проникне в тялото. Не е достатъчно да я докосва. Или греша? Има ли форма на арсеника, която прониква през кожата?“

Никой не можеше да влезе при Патриция. Командирът на Стражата почти не се съмняваше в това. Не очакваше да има нещо нередно в храната или водата, но за всеки случай щеше да насъска Детритус пак да си побъбри приятелски с готвачите.

„Дали е вдишал нещо? Но как ще го пускат във въздуха всеки ден, без да събудят подозрения? Все същото е — трябва да вкарат отровата в стаята. Ами ако вече е била в стаята? Дребнодупе смени килима и леглото. Какво друго да измислим? Да изчегъртаме боята от тавана ли? Ветинари е споменал нещо за отровата пред Дребнодупе… Слагала се там, където никой нямало да надникне…“

Ваймс се усети, че още зяпа книгата. Нищо не успяваше да разчете в нея. Сигурно беше таен код или нещо подобно. И понеже познаваше Ветинари, не се и надяваше, че нормален човек би успял да разгадае шифрите му.

Книгата също може да се напои с отрова, нали? Вярно… но какво от това? Наоколо има още много книги. Трябва да си уверен, че непрекъснато ще отваря точно тази. А накрая ще си принуден да вкараш отровата в тялото му по друг начин. Като се убоде веднъж, човек започва да внимава.

Ваймс понякога се безпокоеше от всевластната си подозрителност. Щом започнеш да се питаш дали човек може да бъде отровен чрез думите, защо пък да не обвиниш тапетите, че са го побъркали? Впрочем този отвратителен зеленикав оттенък наистина би подлудил когото ще да е…

— Зън, зън, зън-зън!

— А, не!…

— Събуждането ти в шест часа! Добро утро! Ето и предварително уговорените ти срещи за деня — в десет преди пладне…

— Я да млъкваш! Каквото и да си запомнил за днес, то няма да…

Командирът на Стражата се запъна и се върна до бюрото. Ако очакваш да пипа по един лист всеки ден…

Лорд Ветинари беше всеизвестен с великолепната си памет. Но нали всеки си записва? Няма как да запомниш всяка дреболия. „Сряда: в 3 часа следобед терор, в 3 и четвърт почистване на ямата със скорпионите…“

Вдигна организатора към устата си.

— Има паметна бележка за тебе — съобщи на духчето.

— Ура! Нямам търпение да я чуя! И не забравяй първо да кажеш „паметна бележка“!

— Да говоря с… Проклятие! Паметна бележка:

„Ами дневникът на Ветинари?“

— Това ли е?

— Да.

Някой почука особено учтиво на вратата. Командирът на стражата я открехна.

— А, ти ли си, Дребнодупе?

Ваймс примига. Нещо не беше наред с това джудже.

— Сър, ей сега ще приготвя още от отварата на господин Поничката. — Джуджето се обърна към леглото на Патриция. — Ох, не изглежда никак добре, нали?

— Повикай някого и го преместете. Но първо накарай слугите да подготвят стая.

— Слушам, сър.

— А след като си свършат работата, избери наслуки друга стая и го пренесете в нея. И смени всичко, ясно? Мебели, вази, килими…

— Ъ-ъ… Разбрах, сър.

Ваймс се поколеба. Чак след двайсетина секунди схвана какво го смущаваше.

— Слушай, Дребнодупе…

— Да, сър?

— Ти… нещо… ушите…

— Обици, сър — нервно подсказа джуджето. — Даде ми ги стражник Ангуа.

— Сериозно? Ами… Бива… Само не знаех, че и вие носите накити.

— Сър, прочути сме с пръстените си.

— Разбира се, не отричам…

Вярно беше — никой не можеше да изкове вълшебен пръстен по-изкусно от джуджетата. Но… Вълшебни обици? Все едно. Някои вирове са твърде дълбоки, за да цамбуркаш безгрижно в тях.

Сержант Детритус подхождаше с интуитивен усет към подобни положения. Бе строил в редица всички служители в двореца и им крещеше оглушително.

„Виж го само старото ни приятелче Детритус — помисли Ваймс, слизайки по стъпалата. — Преди няколко години си беше обикновен тъп трол, а сега е един от най-ценните ни стражници, стига да го караш да повтаря получените заповеди, за да си сигурен, че ги е разбрал. А бронята му е по-лъскава дори от нагръдника на Керът, защото изобщо не му е скучно да я лъска. И овладя тънкостите на полицейската работа, както я вършат почти навсякъде във Вселената, тоест да реве разярено в лицата на хората, докато се предадат и си признаят. Единствената причина да си нямаме разправии с едноличен терористичен тролски режим в негово лице е лекотата, с която можеш да объркаш мисълта му — достатъчно е да му приложиш гадния номер да отричаш всичко на инат.“

— Знам, че всички сте забъркани! — ръмжеше страшно Детритус. — Ако виновният не си признае тутакси, целият персонал — чухте ли, целият персонал! — ще бъде затворен в тъмницата и ще метнем ключа в реката! — Посочи с дебел показалец една яка кухненска прислужничка. — Ти го направи, признай си!

— Не съм аз.

Сержантът обмисли новия обрат за секунда и ревна:

— А де беше снощи? Признай си!

— В леглото си, разбира се!

— Аха, правдоподобна версия и искаш да ти хванем вяра? Я си признай, винаги ли си в леглото нощем?

— Разбира се.

— Признай си — имаш ли свидетели?

— Виж го ти простака!

— Аха, нямаш свидетели, значи ти си виновна! Признай си!

— Не съм аз!

— А,тъй няма да…

— Добре, добре, благодаря засега, сержант — потупа го Ваймс по рамото. — Всички ли се събрахте тук? — Опари редицата със сърдит поглед. — Хайде, де, казвайте — всички ли сте тук?

Хората се оглеждаха взаимно и накрая някой вдигна ръка колебливо.

— Милдрид Лесна не е тук от вчера. Тя чисти горните етажи. Едно момче дойде да ни каже, че Милдрид трябвало да си остане вкъщи.

Командирът на Стражата усети лекичък студен гъдел по тила си.

— А не знаете ли какво е станало?

— Не, сър. Всичките й неща са си тук.

— Ясно. Сержант, преди да приключиш с дежурството, прати някого да я потьрси. И върви да се наспиш. Вие се разотивайте да вършите каквото ви се полага. А… Господин Дръмнот, един момент.

Личният секретар на Патриция бе наблюдавал досега похватите на Детритус със стъписан ужас.

— Слушам ви, Командир Ваймс.

— Каква е тази книга? Да не е дневникът на негово превъзходителство?

Дръмнот я взе и погледна корицата.

— Така ми се струва.

— Успяхте ли да разгадаете шифъра?

— Нима е шифрована?

— Моля? Никога ли не сте се опитвал да я прочетете?

— А защо да я чета, сър Самюъл? Не е моя, нали?

— Известно ли ви е, че предишният му секретар се опита да го убие?

— Да, сър. Веднага ще добавя, сър, че вече бях разпитван до припадък от вашите стражници.

Секретарят разлисти книгата и веждите му се извиха на челото.

— Какво ви казаха?

Дръмнот се замисли.

— Ами… „Ти си го направил, признай си! Всички са те видели, вече доста хора те издадоха, значи си виновен като едното нищо, признай си!“ Общо взето, това беше. А когато отрекох, че аз съм извършителят, въпросният полицейски служител изглеждаше много озадачен.

Секретарят лекичко си облиза пръстите и продължи да прелиства книгата. Ваймс се вторачи в ръката му.

Стъргането на трионите сякаш режеше и хладния въздух на утрото. Капитан Керът почука на двукрилата порта на склада за дървен материал и след малко му отвориха.

— Добро утро, господине! Доколкото знам, имате един голем тук.

— Имах — отвърна търговецът.

— Ех, че история! — процеди през зъби Ангуа. — Още един…

Досега станаха четири. Онзи в леярната легнал под чука, вторият в склада за каменоделски материали вече представлява десет керамични пръста, щръкнали изпод няколко тона варовикова скала, а големът от пристанището бил видян за последен път да крачи към морето по зловонната кора на реката…

— Смахната работа — отсъди търговецът, почуквайки с пръст по туловището на голема, — Сидни се кълне, че това нещо чегъртало упорито с триона, докато си отрязало главата. Имам поръчка за голяма партида ясенови дъски и трябва да я изпълня до следобеда. А сега кой ще ги нареже, ако смея да попитам?

Ангуа вдигна главата на голема. Доколкото можеше да се каже, че има някакво изражение, то бе съсредоточено напрежение.

— А пък Алф казва — продължи търговецът, — че снощи в „Барабана“ някой си разправял как големите започнали да трепят хора…

— Още проучваме различни версии — прекъсна го любезно Керът. — Вие сте господин… Пребъл Скинк, нали? Вашият брат държи магазинчето за пълнене на лампи на Въжената улица, а дъщеря ви е прислужничка в Университета.

Мъжът го зяпна изумен. Керът познаваше всички.

— Ъхъ…

— Вашият голем излезе ли замалко от склада вчера вечерта?

— Ами да, беше по-раничко… Написа нещо за някакъв си свят ден. — Търговецът ги стрелна с гузен поглед. — Трябва да ги пускаме, иначе нещо става с думите в главите им…

— После големът се върна и работи цяла нощ, така ли?

— Вярно. Че какво друго да прави? А когато Алф дошъл с първа смяна, видял го да излиза от дъскорезницата. Нещото си стояло и изведнъж взело триона…

— Вчера да не е бичил борови трупи? — осведоми се Ангуа.

— Тъй си беше. Сега откъде ще намеря бързичко друг голем, а?

— А това какво е?… — Ангуа извади обрамчена плоскост от купчина стърготини. — Плочата му за писане, нали?

Подаде я на Керът, който зачете на глас:

— „Не убивай. Глина от моята глина. Позор.“ Имате ли представа защо е написал тези думи?

— И аз се чудя — вдигна рамене търговецът. — Те вечно вършат тъпотии.

— Ще взема плочата като веществено доказателство. Желая ви приятен ден. — Когато излязоха от склада, Керът попита Ангуа: — Защо се интересуваше от боровите трупи?

— Същата смола надуших в мазето. И този голем е бил там.

— Всички са били там — въздъхна Керът. — А сега се самоубиват.

— Не можеш да си отнемеш онова, което нямаш — възрази Ангуа.

— А как да го наречем тогава? „Самоунищожение на движима собственост“? Вече няма как да попитаме… — Чукна с нокът по плочата. — Имаме отговорите. Остава да се досетим какви са били въпросите.

— Как тъй нищо? — наежи се Ваймс. — Непременно е в книгата! Облизва си пръстите, за да я прелиства, и с всеки ден получава поредната доза арсеник! Гнусна хитрост!

— Извинете, сър — отстъпи назад Веселка, — но не открих дори нищожна следа от арсеник. Опитах с всички известни ми тестове.

— И няма никакво съмнение?

— Мога да я изпратя в Невидимия университет. В Крилото за високоенергийна магия са измислили нов морфичен генератор. С магия лесно биха…

— В никакъв случай! — отсече Командирът на Стражата. — Ще дьржим магьосниците настрана от случая. По дяволите! Половин час се надявах, че всички нишки са ми в ръчичките…

Ваймс се върна зад бюрото си. Отново нещо го смущаваше във външността на джуджето, но пак не успяваше да определи какво е то.

— Дребнодупе, нещо изпускаме от поглед.

— Тъй вярно, сър.

— Я да видим с какви факти разполагаме. Ако искаш да отровиш някого бавно, трябва да му даваш редовно малки дози. Уж внимаваме за всичко, което Патрицият прави. Няма как да е от въздуха в стаята. И ти, и аз влизаме там всеки ден. Почти сигурни сме, че не е в храната. Да не го жили нещо? Можеш ли да впръскаш отрова в оса например? Необходимо е да…

— Извинявам се, сър, ама…

Ваймс рязко обърна глава.

— Детритус, нали ти казах да си отспиш?

— Накарах ги да ми кажат адреса на онуй момиче — Лесна, както заповядахте — отвърна тролът, същинско въплъщение на съвестния служител. — Отидох там, ама много хора се тълпяха на вратата и надничаха.

— Че какво е станало?

— Бяха съседи. Пред вратата се трупаха разревани жени. Спомних си как ми рекохте веднъж… Оная думичка, дипло ли беше…

— Дипломация.

— Ъхъ. Да не крещя на хората и такива ми ти работи. Викам си — требе да се пипа изтънко. Пък и мятаха разни неща по мене. Затуй се върнах в участъка. Тука съм ви написал адреса.

Тролът отдаде чест и излезе олюлявайки се, защото го бяха улучили с възголемичък камък по главата.

— Благодаря ти, Детритус! — подвикна Командирът на Стражата след него. Плъзна поглед по големите закръглени букви, изписани старателно от ръката на трола. — „Петльова улица, номер 27, първи етаж, отзад.“ А стига, бе!

— Познавате ли мястото, сър?

— Как да не го познавам, като съм се родил на тая улица? Оттатък Сенките се намира. Лесна… Лесна… Ами да, спомних си. Имаше госпожа Лесна на отсрещната страна на улицата. Кльощава женица. Все шиеше нещо. Бяха голямо семейство. Е, всички семейства бяха многолюдни, щото нямаше друг начин да се стоплиме.

Намръщи се над листчето. Не очакваше да научи кой знае какво. Слугинчетата винаги се втурваха на помощ на майките си при най-малкото произшествие в семейството. Какво повтаряше баба му? „Имаш син, докато се ожени, ама дъщеря ти си е дъщеря до гроб.“ Не се съмняваше, че ако прати стражник да поразпита, само ще му загуби времето…

— Я виж ти… Петльова улица. — Пак се вторачи в хартийката.

„Защо ли не я прекръстя на Алея на спомените?“ Не биваше да прахосва силите на Стражата заради приумиците си. Но защо да не надникне самият той, ако има път наблизо? Да, така ще направи по някое време, и то още днес.

— Ъ-ъ… Дребнодупе?

— Да, сър?

— Ами… устните ти… Червеното…

— Точно така, сър. Червило.

— Аха… Ъ-ъ… Червило ли? А, да, червило…

— Даде ми го стражник Ангуа, сър.

— Много мило.

Наричаха я Залата на плъховете — на теория заради милите подробности от интериора. Някой от предишните обитатели на двореца бе решил да въведе по-авангардни решения във вътрешния дизайн. Вероятно е смятал, че фреската с танцуващите плъхчета е гениално постижение. И по килимите бяха изтъкани шарки с плъхове. На тавана тварите се гонеха в кръг, а опашките им се преплитаха в средата. Само след половин чае в това помещение хората започваха да изпитват непреодолимо желание да си измият ръцете.

Скоро щяха да изчерпят запасите от топла вода в двореца, защото тук се събираше цяла тълпа.

По общо мълчаливо съгласие креслото бе заето — и запълнено — от госпожа Розмари Палм, оглавяваща Гилдията на шивачките[17].

— Тишина, моля! Господа!

Гълчавата започна да заглъхва.

— Доктор Дауни, моля.

Шефът на Гилдията на убийците кимна любезно.

— Приятели мои, сигурен съм, че всички осъзнаваме положението, в което се намираме…

— А вашият счетоводител е особено наясно — подхвърли някой от множеството.

Нервният смях скоро стихна, защото едва ли е благоразумно да се кикотиш в лицето на човека, който знае точната цена на смъртта ти.

Доктор Дауни се усмихна кротко.

— За пореден път ви уверявам, господа… и дами, разбира се, че не съм осведомен за каквото и да било споразумение, засягащо лорд Ветинари. Освен това ми се струва немислимо някой от членовете на нашата Гилдия да използва отрова в конкретния случай. Негово превъзходителство се е обучавал при нас. Всички предпазни мерки са му известни. И не се съмнявам, че ще се възстанови бързо.

— А ако това не стане? — намеси се госпожа Палм.

— Е, никой не е вечен — отвърна доктор Дауни с невъзмутимия глас на човек, поучил се от богатия си опит. — Алтернативата е да се сдобием с нов управник на града.

Всички се смълчаха и чак затаиха дъх. Думичката „кой“ сякаш пърхаше над главите им.

— Да де, ама… — започна Герхард Чорапин, президентът на Гилдията на месарите. — Той беше… Да си го речем честно… Я си спомнете някои от предишните…

Фразата „Този поне не е безнадеждно побъркан“ изплува едновременно в повечето глави.

— Да, признавам — обади се госпожа Палм, — при Ветинари стана много по-безопасно да се ходи по улиците…

— Вие най-добре знаете, мадам — сериозно отвърна Чорапин.

Госпожа Палм го изгледа високомерно, а неколцина от присъстващите се ухилиха.

— Исках да кажа — натърти тя, — че една скромна вноска в Гилдията на крадците е достатъчна, за да се чувстваш в пълна безопасност.

— О, да, а мъжете могат спокойно да посещават домовете за…

— …за спазарена нежност — решително отсече госпожа Палм.

— Именно, за същото говорех. Вече са сигурни, че няма да се събудят голи-голенички и пребити до синини.

— Освен ако предпочитанията им не са точно такива — вдигна рамене предводителката на Гилдията на шивачките. — Ние се стремим да постигнем пълно удовлетворение на клиентелата. Дори с точно прицелен удар, ако се налага.

— Животът поне стана по-предвидим под властта на Ветинари — вметна господин Грънцис от Гилдията на пекарите.

— Той хвърля всички улични актьори и мимове в ямата със скорпионите.

— Вярно е. Но да не забравяме, че човекът си има и недостатъци. Поддава се на прищевките си.

— Убеден ли сте? В сравнение с някои от предшествениците си е твърд като скала.

— И на лорд Щракникуфар можеше да се разчита… Зависи в какво — мрачно подхвърли господин Чорапин. — Да не сте забравили как направи коня си градски съветник?

— А вие пък признайте, че конят не беше най-некадърният съветник, особено ако го сравним с другите…

— Доколкото си спомням, по онова време останалите съветници бяха една ваза, винаги пълна със свежи цветя, купчинка пясък и трима човека, които скоро обезглавиха.

— Ами сбиванията? Разни дребни шайки крадци, които все се вкопчваха помежду си и не им оставаха сили да се занимават с кражбите… — с тъга си спомни господин Богис.

— Да, сега положението определено е… по-устойчиво.

Отново се смълчаха. В това беше същината, нали? Вече имаше някакъв ред. Каквото и да разправяха за стария Ветинари, той поне се грижеше след днешния ден да настъпи утрешният. И ако човек умреше от нож в леглото си, това поне му се случваше според общоприетите правила.

— По времето на лорд Щракникуфар беше по-интересно — възрази някой.

— Да, докато внезапно не откриеш, че ти е паднала главата от раменете.

— Лошото е — намеси се господин Богис, — че от тая работа всички се побъркват. Сложете на мястото му който ще да е от нас и след няколко месеца ще си бъбри с теменужките, а между другото ще заповядва да дерат хората живи.

— Ветинари обаче не е луд.

— Зависи от гледната точка. За да си чак толкова здравомислещ, трябва и да си доста смахнат.

— Аз съм само една слаба жена — подхвана госпожа Палм в пълно противоречие с интимния опит на неколцина от мъжете в залата, — но ми се струва, че пред нас се открива интересна възможност. Или дълги боричкания, докато някой надделее, или още сега се разбираме кой ще го наследи. Е, какво избирате?

Предводителите на гилдиите се опитваха хем да се спогледат, хем да не срещнат погледите си. Кой ли щеше да е следващият Патриций? Преди щеше да има тежък сблъсък с твърде много противници, но сега…

Вярно, вземаш властта, но в комплект с главоболията. Много промени настъпиха. Напоследък всеки беше принуден да влиза в пазарлъци, за да уравновесява почти несъвместимите интереси. Никой с поне мъничко ум в главата не бе и помислял да убие Ветинари от години, защото светът с него беше за предпочитане пред света без него.

Освен това… Ветинари успя да опитоми Анкх-Морпорк точно както се дресира куче. Взе един от по-дребните хищници сред множество други зверове наоколо, удължи зъбите му, укрепи челюстите му, разви мускулите му, сложи му нашийник с остри шипове, напълни му стомаха с най-отбрано месо, а после го насъска да захапе света за гърлото.

Накара всички шайки и групички да проумеят, че е по-добре редовно да си режеш парче от тортата, отколкото да я налапаш цялата заедно с ловко пъхнатото в нея кълцано стъкло. Принуди ги да си научат урока — малкото парче е особено вкусно, ако тортата расте непрекъснато.

Анкх-Морпорк единствен сред всички градове в равнините отвори вратите си за троловете и джуджетата. (Ветинари често изтъкваше, че сплавите са по-яки и гъвкави от чистото желязо.) И имаше полза. Другите раси правеха най-различни неща — понякога правеха бели, но много по-често правеха пари. И макар Анкх-Морпорк да имаше много врагове, те трябваше да въоръжават армиите си със заеми. А кредитите идваха почти само от Анкх-Морпорк, при това със съсипваща лихва. От доста години нямаше истински кръвопролитни войни. Анкх-Морпорк ги превърна в крайно неизгодно занимание.

Преди хилядолетия древната империя бе наложила на всички съседи своя Пакс Морпоркия с недвусмисленото послание: „Не се бийте с нас, че ще ви затрием“. Този път пипаха по-изтънчено: „Щом желаеш да се сражаваш с нас, ще поискаме да си изплатиш ипотеката. Между другото копието, с което се каниш да ме мушнеш, ми принадлежи. Дал съм ти пари и за щита, с който смяташ да се предпазваш. И свали купения от мен шлем, когато дръзваш да ми говориш, нещастен дребен длъжнико!“

Но сега цялата машина, която бръмчеше толкова тихичко, че всички забравяха за съществуването й и я бъркаха с естественото устройство на света, изведнъж пристърга зловещо.

Шефовете на гилдиите поровиха в съкровените си мисли и решиха, че онова, което искат, не е властта. Преди всичко желаеха утрешният ден да е точно копие на днешния.

— Да не забравяме за джуджетата — натърти господин Богис. — Дори някой от нас… разбира се, не намеквам за необходимостта да е някой от нас… но когато който и да е поеме юздите в свои ръце, какво ще правим с джуджетата? Яхне ли ни отново тип като лорд Щракникуфар, ония ще излязат на улицата да ни секат като дървета.

— Хм, да не предлагаш случайно някакво… гласуване? Или проучване кой е най-популярен?

— О, не. Само че… всичко вече е по-сложничко. А пък от властта на хората им се замайват главите.

— И започват да падат главите на околните.

— Ще ми се да не повтаряте това до втръсване — намеси се госпожа Палм. — Човек ще си помисли, че на вас вече са ви отсекли главата.

— Ами, как да ви кажа…

— Ох, вие ли сте, господин Въртел… Най-искрено ви моля да ми простите.

— Като президент на Гилдията на правниците — сериозно изрече господин Въртел, най-уважаваното зомби в Анкх-Морпорк — бих препоръчал да търсим преди всичко стабилност, обмисляйки позицията си. Питам се дали бихте имали нещо против да ви посъветвам…

— А колко ще ни струва? — заяде се господин Чорапин.

— Монархията е символ на стабилността.

— Само не се опитвайте да ни внушите, че…

— Вгледайте се внимателно в Клач — невъзмутимо продължи господин Въртел. — От десетки поколения там властват серифите. И какъв е резултатът? Политическа стабилност. Помислете и за Псевдополис. Или за Сто Лат. Или дори за Ахатовата империя…

— Е, стига, де! — с досада промълви доктор Дауни. — Всеизвестно е, че кралете…

— О, монарсите идват и си отиват, детронират се един друг и така нататък — снизходително се съгласи господин Въртел. — Важното е, че се съхранява институцията. Освен това съм убеден, че ще прозрете възможността да внесем някои… компромисни елементи.

Долови, че завладя изцяло вниманието им.

Пръстите му разсеяно докоснаха шева, който крепеше главата му към шията. Преди много години господин Въртел бе отказал категорично да умре, докато не получи в пълен размер хонорара за собствената си адвокатска защита.

— За какво намеквате? — намръщи се скептично господин Грънцис.

— Според мен всички сте наясно, че въпросът за възродяването на наследствената монархия в Анкх-Морпорк бе повдиган няколко пъти напоследък.

— Да — кимна господин Богис. — И то от неизлечимо луди. Това е неразделна част от симптомите — започват да си носят гащите на главите, разговарят с дърветата в парка, точат лиги, решават, че градът отново се нуждае от крал…

— Именно. Но да речем, че трезвомислещи хора се заемат да обмислят проблема…

— Продължавайте — насърчи го доктор Дауни.

— Има прецеденти. Монархии, които са се оказвали лишени от удобен владетел, са го… придобивали. Някой роден в подходящ момент потомък на друга династия. В края на краищата необходим е човек, който знае само как да се перчи по сцената, както казват актьорите.

— Извинете, но нима предлагате да си повикаме крал? — стъписа се господин Богис. — Да пуснем обяви за работа, а? „Овакантен трон, кандидатът да си носи своя корона.“

— Всъщност — непреклонно продължи господин Въртел — в историята има случай, когато гражданите на Генуа изпратили послание до Анкх-Морпорк и помолили един от тукашните генерали да им бъде изпратен за повелител. Тяхната династия се погубила чрез толкова бясно кръвосмешение, че последният им крал се опитвал да се съеши със самия себе си. Дори в учебниците ни по история е отбелязано, че сме им изпратили нашия верен генерал Тактикус, чието първо решение след сядането на трона било да обяви война на Анкх-Морпорк. Така че кралете са… взаимозаменяеми.

— Споменахте нещо за компромиси — изсумтя господин Богис. — Значи ние ще казваме на един крал какво да прави?

— Харесва ми как звучи — промълви госпожа Палм.

— Харесва ми дори ехото на тези звуци — подсмихна се доктор Дауни.

— Няма да му казваме — възрази господин Въртел. — Ще стигаме до… съгласие. Очевидно е, че като владетел той ще трябва да се съсредоточи в дейностите, традиционно свързани с монархията…

— Махането с ръчичка — подсказа господин Чорапин.

— Милото държание — добави госпожа Палм.

— Здрависването с поданиците…

— Рязането на глави…

— Не, не! Това няма да влиза в задълженията му. С по-дребните държавни дела ще се занимават…

— Съветниците му, нали? — позна доктор Дауни и се облегна по-удобно на стената. — Господин Въртел, не се съмнявам, че мога да предвидя докъде ще я докараме така. Сдобиеш ли се веднъж с крал, после е извънредно трудно да се отървеш от него. Поне по общоприемлив начин…

— Има и подобни прецеденти — увери го зомбито. Шефът на убийците присви очи.

— Любопитно е, господин Въртел, че щом лорд Ветинари се почувства зле, вие тутакси започвате да ни пробутвате идейките си. Съвпадението ми се струва… многозначително.

— Не е нужно да ровите за тайни и загадки, уверявам ви. Предопределението си знае работата. Несъмнено мнозина от вас са чули слуховете, че в града има лице, чийто произход може да бъде проследен чак до последния кралски род. И този човек работи за нашия град на сравнително скромен пост. Всъщност е един от нисшите стражници.

Неколцина кимнаха, макар и колебливо. Гилдиите събираха всякаква информация. Никой не искаше да разкрива колко много… или колко малко е осведомен. Стряскаше ги опасността да се окаже, че знаят прекалено много.

Но Док Псевдополис от Гилдията на комарджиите си придаде изражение на печен покерджия и вметна невинно:

— Наближава честването на тристагодишнината. А и не след дълго ще посрещнем Века на плъха. В кръглите столетия има нещо, от което хората прихващат треска.

— Все пак този човек съществува — настоя господин Въртел. — И доказателствата са извън всякакво съмнение за всекиго, който си направи труда да се запознае с тях.

— Добре де, ясно — Не се стърпя господин Богис. — Кажете най-сетне името на този капитан.

Впрочем господин Богис често губеше сериозни суми на покер.

— Капитан ли? — учуди се господин Въртел. — Уви, неговите вродени дарби още не са го издигнали до такъв чин. Засега е обикновен ефрейтор. По-точно — ефрейтор Сейнт Джон Нобс.

Тишина.

После избълбука странен звук, сякаш вода си пробиваше мъчително път през почти запушена тръба.

Кралица Моли от Гилдията на просяците досега мълчеше, ако не се броят честите всмуквания, когато се опитваше да раздели парченце от обяда си от нещата, които се намираха в устата й и следователно формално можеха да се нарекат зъби.

Тя се смееше и космите по брадавиците й подскачаха.

— Ноби Нобс, а? Приказвате за Ноби Нобс.

— Той е потомък на маркграфа на Анкх, който пък е можел да проследи произхода си чак до далечен братовчед на последния крал — обясни господин Въртел. — В града само за това се говори.

— Вече си го спомням — промърмори доктор Дауни. — Малко човече с маймунска външност, което винаги пуши твърде къси ръчно свити папироси. И цялото е на пъпки. Които изстисква пред погледите на всички наоколо.

— Същият! — ухили се Кралица Моли. — Муцунката му е като палеца на сляп дърводелец!

— Значи не греша… Но той е мухльо!

— И е тъп като дъното на тенджера! — възмути се господин Богис. — Изобщо не разбирам защо…

Задави се внезапно, явно заразен от замисленото мълчание, което постепенно обхвана всички в залата. — …защо да не… разгледаме кандидатурата му… най-задълбочено — довърши със значително усилие.

Изтъкнатите хора на града се зазяпаха в масата. После дружно обърнаха очи към тавана. Накрая решиха в никакъв случай да не се гледат един друг.

— Да, кръвта вода не става — отрони господин Кери.

— Често съм си мислела колко величаво крачи по улицата — подкрепи го госпожа Палм.

— И дори пъпките си изстисква с кралско достойнство. Извънредно изящно.

Тишината пак се спусна, но в нея личеше напрежението на мравуняк.

— Дами и господа — сериозно изрече госпожа Палм, — все пак се налага да ви напомня, че горкият лорд Ветинари още е жив.

— Разбира се, разбира се — съгласи се господин Въртел. — И му пожелавам още дълги години. Аз само ви очертах една възможност, за да я обмисляте до деня… дано е в далечното бъдеще… когато ще се наложи да умуваме кой ще го замести.

— Едва ли някой се съмнява — подхвана доктор Дауни, — че лорд Ветинари е преуморен от работа. Ако оцелее — в което искрено се надявам, разбира се, — редно е да го помолим да се оттегли от поста, за да не си съсипе окончателно здравето. „Благодарим ти, верни служителю на града…“ и тъй нататък. Ще му купим хубава къща някъде в дълбоката провинция. Ще му отпуснем пенсия. Ще му запазваме място на банкетите. Очевидно е, че щом стана толкова лесно да бъде отровен, време е да го освободим от тегобите на службата…

— Ами магьосниците? — сети се господин Богис.

— Те никога не се безпокоят за делата на града — завъртя глава доктор Дауни. — Ако имат с какво да се тъпчат по цял ден и ако всички им се кланят почтително при среща, те са безоблачно щастливи. И нищо не разбират от политика.

Този път Кралица Моли наруши мълчанието.

— Ами Ваймс?

Доктор Дауни вдигна рамене.

— Той е градски служител.

— За същото говоря и аз.

— Но нали ние изразяваме волята на гражданите?

— Ха! Няма да му го втълпите. Пък и знаете как е настроен към кралските особи. Тъкмо човек с фамилията Ваймс е отсякъл главата на последния ни крал. В тоя род също кръвта вода не става.

— О, Моли, напразно се тревожиш. Наясно си, че ако Ваймс се надяваше да му се размине безнаказано, по-скоро би стоварил брадвата по врата на Ветинари. Не преливат от нежни чувства един към друг.

— Пак ви казвам, че няма да му хареса. Ветинари постоянно му навива пружинката и не се знае какво ще стане, ако я освободим изведнъж…

— Ваймс също е слуга на обществото! — ядно отсече доктор Дауни.

Кралица Моли направи кисела гримаса, което не беше особено постижение при нейните природни дадености.

— Значи туй са новите порядки, а? — замърмори си под носа. — Събират се разни хора между четири стени, подхвърлят си лафове и изведнъж светът става друг, а? И вече имаме овце-стръвници и зайци-единаци, а?

Доктор Дауни се престори, че не я чува.

— Днес има соаре у лейди Селачии — напомни той. — Доколкото знам, Нобс е поканен. Вероятно ще можем да го… опознаем.

Ваймс си внушаваше, че има намерение да провери докъде са стигнали с новия участък на Улицата на чревцата. И само ще свърне зад ъгъла, за да види какво става на Петльова улица. Няма да ходи там официално. Защо да губи времето на някой стражник, когато и без това са претоварени с убийствата, отравянето на Ветинари и решителния поход на Детритус срещу „главотръса“.

Свърна зад ъгъла… и спря като закован. Почти нищо не се бе променило. Ето какво го слиса. След толкова… не ги бе броил… години нещата нямаха право да си останат същите.

Въпреки това въжетата с проснато пране още се кръстосваха нагъсто над улицата между сивеещите вехти къщи. Престарялата боя пак се лющеше, както си е присъщо на евтината мацаница, едва покрила прекалено изгнилото дърво, което не може да я поеме. Обитателите на Петльова улица бяха твърде бедни, за да си позволят свястна боя, но и твърде горди, за да се задоволят с варосване.

Кварталът му се стори по-тесничък, отколкото в детството. Друга промяна нямаше.

Кога се бе отбил за последен път? Не помнеше. Улицата се намираше отвъд Сенките, а доскоро Стражата предпочиташе да не се бърка в неописуемите нрави на тези части от града.

Но за разлика от Сенките на Петльова улица цареше чистота — онази, която навява безнадеждност, защото хората просто не могат да си позволят излишен боклук. Обитаваха я не бедняци, а още позакъсали хора, защото дори не проумяваха доколко са лишени от всичко. Попиташ ли ги за това, сигурно ще чуеш: „А, не се оплакваме“ или „Има и по-лошо“, или дори „Свързваме двата края и никому нищо не дължим“.

Ваймс сякаш отново чу гласа на баба си: „Никой не е толкоз безпаричен, че да не си купува сапун.“ Разбира се, мнозина бяха точно толкова безпарични. И въпреки това си купуваха сапун. На масата можеше да липсват гозби, затова пък — о, богове! — тя винаги беше излъскана до блясък. Когато нямаха храна, хората от Петльова улица щедро подхранваха гордостта си.

Мислеше си каква бъркотия е светът. Стражник Визит го уверяваше неуморно, че светът се падал на смирените. Кому бяха сторили чак такова зло, че да им се падне това?

А хората от Петльова улица биха се притиснали до стената, за да пуснат и най-смирените да минат пред тях. Защото се крепяха на смътната заблуда, че в живота има правила. И от люлката до гроба ги гнетеше още по-неясният страх, че незнайно как нарушават правилата.

Мнозина твърдят, че имало един закон за богатите, а съвсем друг — за бедните. Не е вярно. Никакъв закон не лови онези, които измислят законите. Всички закони и правила са създадени само за тъпите кротушковци като обитателите на Петльова улица.

Усети нещо странно в тукашната тишина. Очакваше да види рояци дечурлига, трополящи към доковете каруци, но днес май никой не се канеше да прави нищо.

Отвори се врата някъде към средата на улицата. Две облечени в черно фигури се измъкнаха бавно и непохватно, защото носеха ковчег.

Естествената мрачност на събитието малко се нарушаваше от необходимостта да се изсулят с хълбока напред през тясната рамка, за да издърпат товара си и да позволят на втората двойка носачи да излезе.

Ваймс се опомни навреме и смъкна шлема от главата си.

Появи се втори ковчег. Беше доста по-малък и го носеха само двама, макар че и един би се справил.

Опечалените се струпаха отзад. Командирът на Стражата ровеше в джобовете си за хартийката, която му даде Детритус. А в сцената пред него имаше и нещо ужасяващо смешно, все едно е спряла циркова карета и от нея изскачат цели две дузини клоуни. Апартаментчетата в къщите наоколо наваксваха теснотията с броя на хората, които се свираха в тях.

Напипа листчето и го разгъна. Петльова улица, номер 27, първи етаж, отзад.

Точно тук беше. Дойде навреме за погребението. Не, за двете погребения.

— Днес не е никак благоразумно да си голем — поклати глава Ангуа. В канавката се въргаляше отчупена керамична ръка. — Този е третият, когото са натрошили насред улицата.

От един прозорец наблизо с грохот изхвърча джудже. Железният му шлем изтръгна искри от калдъръма, но то скочи пъргаво и се хвърли обратно в битката през разбитата врата.

И само миг по-късно отново литна през прозореца, обаче този път Керът го улови и го накара да стъпи.

— Здравейте, господин Рудобой! Добре ли сте? И какво става тук?

— Капитан Керът, всичко е заради оня хитрец Гимлет! Редно си е да го тикнете зад решетките!

— А, какво пак е направил?

— Трови народа, ето какво!

Керът се озърна към Ангуа и пак се вторачи в Рудобой.

— Отрова ли? Изключително сериозно обвинение…

— Аз ли не знам колко е сериозно! С госпожа Рудобой цяла нощ не мигнахме! Ама нищо не заподозрях, докато не влязох тук сутринта и не чух как другите се оплакват… — Опита се да изкопчи ризницата си от хватката на Керът. — И знаете ли какво намерихме, а? Надзърнахме в зимника му и… Да не повярваш! Знаете ли какво ни е пробутвал вместо месо?!

— Кажете, де — подкани го Керът.

— Свинско и телешко!

— Олеле!…

— И овнешко!

— Брей…

— Почти нямаше плъхове!

Керът поклати глава, не намерил думи да порицае коварството на кръчмарите.

— А пък Снори Глодсонсонсон си поръчал плъхска баница снощи и сега се кълне, че намерил в нея пилешки кости!

Керът пусна джуджето и помоли Ангуа:

— Ти остани тук засега.

Наведе глава, прегърби се и влезе в заведението на Гимлет.

Една брадва избръмча към него. Хвана я небрежно и я захвърли в ъгъла.

— Ох!

Около тезгяха джуджетата се млатеха в истинско меле. Свадата отдавна бе подминала мига, когато още има нещо общо с повода. И понеже се биеха джуджета, вече се обсъждаха далеч по-важни теми — чий дядо е откраднал правата за рудодобив преди някакви си триста години и чия брадва опира в гърлото на поредния оратор.

Присъствието на Керът обаче оказа неизменното си въздействие. Битката спря постепенно. И участниците в нея се постараха да покажат с изражението си, че са наминали съвсем случайно заради врявата, все едно изричаха на глас; „Брадва ли?! Каква брадва? А, тази ли? Само я показвах на старото си приятелче Бьорн…“

— Дотук добре — похвали ги Керът. — Сега разкажете за отровата. Искам първо да чуя господин Гимлет.

— Злонамерени лъжи! — избухна кръчмарят някъде от основата на телесната пирамида. — В моето заведение се предлага само здравословна храна! И масите ми са толкова чисти, че можете да се храните дори без съдове и прибори!

Керът вдигна ръце, за да прекрати нестройния хор от възмутени крясъци.

— Някой спомена нещо за плъхове…

— Колко пъти да им втълпявам, че използвам само най-качествените плъхове! — изрева господин Гимлет. — Охранени, уловени на най-подбрани места! А не отпадъци от клозетните ями! Не се намират толкова лесно, да знаете!

— Господин Гимлет, а как постъпвате, ако не успеете да се снабдите с най-добрите продукти? — благо попита Керът.

Кръчмарят помисли усърдно. Не беше лесно да лъжеш Керът в очите.

— Е, хайде сега… — смотолеви накрая. — Случва се да допълвам недостига с малко пилешко, може би и съвсем мъничко телешко…

— Ха, мъничко било! — провикна се някой.

— Защо не надникнете в зимника му, господин Керът? — разпалено предложи друг.

— Ама така хич не бива! — разгневи се господин Гимлет. — Мъча се да поддържам разумни цени при всичките си затруднения, а срещам ли разбиране? Едва смогвам да изравнявам сметките!

— Защото си ги правиш много изтънко!

Керът въздъхна. В Анкх-Морпорк нямаше закони за социалната хигиена. Все едно да сложиш противопожарна система в ада.

— Ясно! — натърти той. — Но от телешко още никой не се е отровил. Сериозно ви говоря! Не, няма да ви слушам повече, изобщо не ми повтаряйте какво са ви разправяли майките ви. Гимлет, искам да си изясним тази история с отравянето.

Кръчмарят най-после се измъкна от купчината и стана.

— Снощи приготвихме специалитета на заведението, защото „Синовете на Кървавия топор“ направиха при нас ежегодния си събор. — Надигна се многогласен стон. — Сложихме само плъхове! — натърти госпрдин Гимлет. — Нали муцунките им трябва да се подават изпод запечената коричка? Между другото по-вкусни плъхове не са ми доставяли отдавна!

— На всички ли им прилоша след вечерята? — уточни Керът, който бе отворил служебния си бележник.

— Цяла нощ се обливах в пот!

— Всичко ми се размъти пред очите!

— Научих наизуст всеки чвор по вратата на клозета!

— Значи ще запиша „да“ — обобщи Керът. — Какво друго включваше менюто?

— Препечен плъх в сметана — отвърна Гимлет.

— Приготвен изключително хигиенично.

— А по-точно?

— Главният готвач е получил строгите ми нареждания да си мие ръцете след работа.

Всички джуджета закимаха одобрително. Така несъмнено се спазваше хигиената. Кому е приятно ръцете на главния готвач да вонят на плъх?

— Пък и всички вие хапвате при мен от години — мина в настъпление кръчмарят, щом долови лекото накланяне на везните в негова полза. — И за пръв път си имаме общи неприятности, нали? Прочут съм с плъховете си!

— Отсега нататък май ще бъдете прочут и с пилетата си — промърмори Керът.

Този път наоколо се разкикотиха, дори Гимлет си позволи да се включи във веселието.

— Добре де, съжалявам за пилешкото. Но трябваше или да го сложа, или да сготвим от най-скапаните плъхове, а пък всички знаете, че купувам продуктите за кухнята само от Лудичкия Артър. Каквото ще да разправяте за него, ама не ме е подвеждал. По-добри плъхове от неговите не се намират в града. Няма спор за това.

— Говорим за Лудичкия Артър от Лъскавата улица, нали? — уточни Керът.

— Тъй, тъй. По повечето дори няма и една рана!

— Останаха ли ви от снощните плъхове?

— Два-три ще се намерят. — Лицето на Гимлет се разкриви. — Ей, да не мислите, че той ги е отровил? Как да му се доверяваш после на дребния мръсник?!

— Разследването продължава. — Керът прибра бележника в джоба си. — Искам малко плъхове. От онези. За вкъщи.

Той погледна менюто, потупа се по джобовете и се озърна неуверено към Ангуа.

— Не си длъжен да ги купуваш — промълви тя примирено. — Те са веществени доказателства.

— Не бива да ощетяваме един невинен бизнесмен, който най-вероятно е жертва на неблагоприятно стечение на обстоятелствата — сериозно изрече Керът.

— А кетчуп искате ли? — осведоми се Гимлет. — Само че… се плаща отделно.

Погребалната карета напредваше бавно по улиците. Съдейки по вида й, бе струвало скъпичко да я наемат, но така си беше на Петльова улица. Хората спестяваха. Ваймс помнеше добре и това. Всеки слагаше настрана по нещичко за черни дни, макар наоколо му отдавна да е паднал непрогледен мрак. Покойникът от Петльова улица би умрял втори път от срам, ако съседите си помислят, че може да си позволи само най-евтиното погребение.

Половин дузина скърбящи пристъпваха след каретата, а зад тях вървяха поне още двайсетина обитатели на квартала. Всички до един се бяха постарали да си придадат що-годе приличен вид.

Ваймс се затътри след шествието по целия път до гробището край Храма на малките богове. Постоя неловко сред надгробните плочи и унило клюмналите дървета, докато жрецът мънкаше нещо. Боговете бяха направили хората от Петльова улица бедни, честни и пестеливи. Защо ли направо не са им залепили на гърбовете надписи „Ритни ме, че сам не мога“? Въпреки всичко обитателите на квартала не страняха от религията, стига да не е с пищни обреди. Не забравяха да слагат настрана по малко живот за черна вечност.

Накрая тълпата се отдалечи от гроба с глуповатия вид на хора, чието непосредствено бъдеще включва помен с ролце от шунка за всеки.

Ваймс си набеляза една обляна в сълзи млада жена и я доближи нерешително.

— Ъ-ъ… Вие ли сте Милдрид Лесна?

Тя кимна.

— А вие кой сте? — Огледа кройката на куртката му и добави припряно: — Сър…

— Да не е починала старата госпожа Лесна, шивачката? — дръпна я полека настрана Командирът на Стражата.

— Ами да…

— А… малкият ковчег?…

— Нашият Уилям…

Момичето май всеки миг щеше да се разплаче отново.

— Може ли да поговорим? — помоли Ваймс. — Надявам се да науча от вас нещо, което ще ми помогне в работата.

Мразеше криволиците на ума си. Почтеният човек щеше да се поклони пред паметта на мъртвите и да си отиде. Но докато стоеше между смръзващите душата му камънаци на гробището, обзе го ужасното предчувствие, че почти всички отговори вече са си по местата. Само ако можеше да се досети за най-точните въпроси!…

Милдрид се озърна към другите опечалени. Бяха спрели до портата на гробището и ги наблюдаваха любопитно.

— Е, знам… — промърмори Ваймс. — Не е най-доброто време…

Сълзите плъзнаха по бузите й.

— Вижте какво… — продължи да мрънка той. — Знам, че сте носила разни гозби от двореца. Не се заяждам. Не съм дошъл да… Ох, по дяволите, да ви дам ли кърпичката си? Вашата май подгизна.

— Всички си вземат храна!

— Знам.

— Пък и готвачът не ни се кара…

— Да, ясно.

— Всеки прибира по някоя дреболия — дъднеше Милдрид Лесна. — Не е като да крадеш…

„Съвсем същото си е — подличко се обади полицейският ум на Ваймс. — Но не ми пука.“

А сега… Все едно бе сграбчил дълъг меден прът и се катереше по хълм, над който тътнат гръмотевици.

— А последната храна, която задиг… да де, взехте… Каква беше?

— Само мъничко крем ванилия и от оная каша, дето я правят от месо…

— Пастет ли?

— Същата. Рекох си, че ще им бъде от полза…

Ваймс кимна. Мека вкусна храна. Точно каквато ти се иска да дадеш на хилаво детенце и беззъба баба.

Ето, вече стъпваше върху билото, облаците чернееха над главата му и нямаше какво друго да стори, освен да размаха гръмоотвода си към тях. Време е да попита…

Както се оказа, сбърка в избора на въпроса.

— Моля ви, кажете ми от какво почина старата госпожа Лесна?

— Ами как да го кажа по-ясно… — подвоуми се Веселка. — Ако тези плъхове бяха отровени с олово вместо с арсеник, можехте да им подострите муцунките и да ги използвате вместо моливи.

Остави колбата на масата.

— Съвсем сигурно ли е? — усъмни се Керът.

— Да.

— Лудичкия Артър не би тровил плъховете, нали? Особено онези, които ще бъдат сготвени.

— Чувала съм, че не прелива от обич към джуджетата — подхвърли Ангуа.

— Да, но в бизнеса няма симпатии или вражди. Бездруго никой, който често се пазари с джуджетата, не се влюбва в тях. А Лудичкия Артър снабдява всяка джуджешка закусвалня и ресторант в града.

— Дали не са се натъпкали с арсеник, преди да ги улови? — предположи Ангуа. — В края на краищата той се използва именно за отрова за мишки…

— Именно — натърти Керът.

— Ха, да не намекваш, че Ветинари хапва по някое вкусно плъхче всеки ден?

— Доколкото знам, използва плъховете като шпиони, затова не вярвам да ги хаби в ролята на закуска. Но няма да е зле, ако научим къде точно си лови стоката Лудичкия Артър, не мислиш ли?

— Командир Ваймс каза съвсем недвусмислено, че той ще разследва отравянето на Ветинари — напомни Ангуа.

— Но ние само ще проверим причината плъховете на Гимлет да са просмукани с арсеник — невинно възрази Керът. — Пък и аз смятам да възложа това на сержант Колън.

— Все пак… да се занимаваме с Лудичкия Артър? — поклати глава тя. — Той е превъртял, та чак се е преобърнал.

— Фред може да вземе и Ноби. Ей сега ще отида да го помоля. Хм… Ефрейтор Дребнодупе?

— Да, капитан Керът?

— Забелязвам, че се опитваш да криеш лицето си от мен… А! Кой те удари?

— Никой, сър!

— Но имаш синини около очите, а устните ти…

— Чувствам се чудесно, сър! — отчаяно избълва Веселка.

— Е, добре, щом казваш. Аз… аз ще потърся сержант Колън…

Измъкна се смутен. В стаичката останаха само Веселка и Ангуа. „Ето ни и нас, момичетата — подсмихна се Ангуа. — Е, поне от нас двете може да се скалъпи някак едно нормално момиче.“

— Сенките за очи май не свършиха работа — призна тя. — Червилото ти отива, но сенките… Не.

— Трябва да натрупам опит.

— Впрочем убедена ли си, че искаш да си запазиш брадата?

— Нима ми подсказваш… да се обръсна? — ахна Веселка.

— Добре, добре, не се стягай толкова. А какво ще кажеш за железния си шлем?

— Подарък ми е от баба! И е типично джуджешки!

— Чудесно, ти си знаеш. Все пак добре започваш.

Някъде под Анкх-Морпорк един плъх си щъкаше по своите дела. В момента минаваше безгрижно през руините на влажно подземие. Свърна зад ъгъла, за да се насочи към познатия му зърнен склад, и едва не се блъсна в друг плъх.

Този обаче стоеше на задните си лапички, носеше черна роба по мярка и размахваше миниатюрна коса. Доколкото личеше под качулката, муцунката му белееше като кост.

— ПИСУК? — обади се странната фигурка. После избледня и зад нея се появи малко по-дребно същество. В него липсваше каквато и да било прилика с плъх освен по размерите. Имаше човешки вид… или поне хуманоиден. Носеше панталон от кожа на плъх и два патрондаша накръст през гърдите. И пушеше необичайно малка пура. Вдигна арбалетчето си и натисна спусъка. Душата на току-що починалия плъх — защото твар, която в толкова много неща се родее с хората, несъмнено има душа — проследи унило как човечето хвана доскорошното й вместилище за опашката и го отмъкна. Душата се обърна към Смърт на мишките.

— Писук?

Мрачният Пискун закима в съгласие.

— ПИСУК!

Минута, по-късно Лудичкия Артър излезе на дневна светлина, повлякъл плъха. Край стената бяха наредени прилежно още петдесет и седем. Въпреки прякора си Лудичкия Артър обаче внимаваше да не посяга на малките и бременните самки. Предвидливо е да се погрижиш и за утрешната си прехрана.

Преносимата му табела още беше закрепена над дупката. Като единствен изтребител на гризачи и вредители, който влиза в схватка с противника при равни условия, Лудичкия Артър смяташе, че малко реклама няма да му е излишна.

Извади най-дребното бележниче в света и огризка от детско моливче. Тъй, какво излиза… Петдесет и осем кожи по две за едно пени, награда от градската управа по едно пени за десет представени опашки, телата — при Гимлет, по две пенита за три, ех, че стиснато джудже…

Над него надвисна тъмен силует и един крак се стовари с все сила отгоре му.

— Спипах ли те! — възкликна собственикът на ботуша. — Още ли ловиш плъхчета без членска карта от Гилдията, а? Сид, по-лесна десетарка не сме изкарвали. Я да го отнесем на…

Мъжът най-неочаквано усети как се повдига една педя над земята, после беше завъртян и запратен в стената. Съратникът му зяпаше изумен как мъничка пушилка пробягва по ботуша му и твърде късно се сети какво става.

— Ей, тоя ми се пъхна в крачола! И се катери… Аууааа! — Чу се сухо пращене. — Колянцето ми! Потроши ми колянцето!

Зашеметеният се опитваше да отпълзи тихомълком по-надалеч, но нещо скочи пъргаво върху гръдния му кош.

— Ей, готин, майка ти добре ли кърпи? Накарай я да ти закърпи мутрата!

Сграбчи по един клепач в пръстчетата си и удари с челото си убийствено точно. Двете глави се срещнаха с кънтящ пукот.

Сега пък онзи със счупеното коляно се влачеше нанякъде, но Лудичкия Артър се прехвърли от изпадналата в безсъзнание жертва към него и започна да го рита. В краката на човече, не по-високо от петнайсетина сантиметра, едва ли можеше да се крие такава мощ, но Лудичкия Артър май беше доста по-тежък, отколкото размерите му позволяваха. Имаше ударната сила на стоманена топка, запратена от прашка в ръката на як мъжага. И едно допълнително предимство — ритникът се съсредоточаваше на много по-малка площ.

— И да им речете от мене на ония скапаняци в Гилдията, че ще правя к’вото си ща и ще взимам колкото си ща! А смотаняци като тях няма да тормозят един дребен бизнесмен!…

Накрая му омръзна да налага биячите от Гилдията и се върна да си довърши работата. Клатеше глава с досада. Той дръзваше да продава плъховете си на половин цена, а за Гилдията това беше гнусно престъпление. Конкурентите му изобщо не можеха да проумеят как забогатява, защото си нямаха и представа за теорията на финансовата относителност.

Артър вземаше скъпичко за услугите си. Скъпичко от неговата доста особена и нисичка гледна точка. Защото колкото си по-лек, толкова повече тежат парите ти.

Когато нормален човек си купи голям самун хляб за един долар, успява да засити глада си само за един ден. Лудичкия Артър купуваше същия самун пак за един долар, но му стигаше за цяла седмица, а и можеше да си направи разкошна спалня в издълбаната дупка.

С разликата в размерите се обясняваше и твърде честото тежко пиянство на човечето. Малцина съдържатели се сещат да предлагат напитките си в напръстници, затова на Лудичкия Артър му се налагаше да пие, намъкнал бански.

И си харесваше работата. Никой не можеше да се мери с него в борбата с напастта на плъховете. Стари и хитри ветерани, които знаеха всичко за капаните и отровите, се оказваха безпомощни пред неговите праволинейни и безмилостни атаки. Последното им сетивно впечатление обикновено бяха неговите ръце, стиснали ушите им, и челото му, доближаващо ги с неимоверна скорост.

Лудичкия Артър пак потъна в сметки, мърморейки си под носа. Но скоро някой отново му попречи.

Обърна се светкавично, готов да се хвърли с главата напред, срещу предизвикателството.

— Ей, по-кротко, Артър, ние сме — заотстьпва сержант Колън.

— За тебе съм господин Артър, ченге!

Лудичкия Артър все пак се поуспокои.

— Ние сме сержант Колън и ефрейтор Нобс — напомни за всеки случай сержантът.

— Не си ни забравил, нали? — мазно добави Ноби. — Ние ти помогнахме, когато се биеше с ония три джуджета миналата седмица.

— Айде да не се лъжем — скастри го Лудичкия Артър. — Дръпнахте ме да не ги претрепя, а тъкмо ги бях свалил на земята.

— Искаме да те питаме нещо за едни плъхове… — отказа се от светския разговор Колън.

— Повече клиенти не поемам засега, претрупан съм — заяви Лудичкия Артър.

— Не, бе, питаме за едни плъхове, дето си ги продал на Гимлет преди няколко дни.

— Че на вас к’во ви пука?

— Ами той се усъмни, че били отровени — изчурулика Ноби иззад месестия гръб на сержанта.

— Че аз нивгаш не съм ги ловил с отрова!

Колън си даваше сметка, че отстъпва плашливо пред човече, високо една педя.

— Ясно, бе, ама… Виж сега… Често се биеш, нали така… Не се погаждаш с джуджетата… И някои ще вземат да подшушнат… че им го връщаш…

Дръпна се още малко и едва не се спъна в Ноби.

— Да им го връщам ли? Че за к’во, бе, готин? — озадачи се Лудичкия Артър. — Нали те отнасят пердаха!

— Вярно. На място казано. Но няма да е зле, ако ни кажеш… откъде бяха ония плъхове…

— И дали не са хванати под двореца на Патриция — хитроумно пусна въдичката Ноби.

— Как тъй под двореца? Там никой не лови плъхове. Забранено е. Помня откъде ги събрах. Бяха едри и тлъстички, та исках по едно пени за всеки, ама стиснатото джудже даде само по три пенса за четири.

— Добре, добре, но откъде бяха плъховете?

Лудичкия Артър вдигна рамене.

— Ами под пазара за добитък. Там работя всеки вторник. А точното място… Тунелите са цял лабиринт, как да помня?

— Дали не може да са хапнали нещо отровено, преди да ги хванеш? — попита сержантът. Човечето се наежи.

— Там никой не смее да слага отрова. Не търпя таквиз глупости! Обслужвам целия квартал наоколо, ама ще откажа на всеки тъпанар, дето слага отрова. Виж к’во, аз не вземам пари за самото изтребване на плъховете, чатна ли? Затуй Гилдията ме мрази и в червата. Ама тъй мога да си подбирам само свестни клиенти. — Лудичкия Артър се ухили лукаво. — И ходя само там, дето плъхчетата има какво да папат, аз ги пречуквам и ги пробутвам на ония смотаняци, дето и в леглото носят шлемове. А който слага отрова, да ходи да се пазари с Гилдията на кожодерските им цени! Друго ще питате ли, че трябва да прочистя и едно гнездо на оси, преди да се прибера.

— Значи е сигурно, че ги хвана под кланиците? — настоя Колън.

— Ами да. Там се работи лесно. Има кожари, свещари, месари, колбасари, к’вито щеш. За плъхчетата пада здраво плюскане.

— Схванах — кимна сержантът. — Е, доста време ти отнехме…

— А как се оправяш с осите? — не сдържа любопитството си Ноби. — С дим ли ги изкарваш от гнездото?

— И туй правя, щото е спортсменско да ги целиш в полет — потвърди Лудичкия Артър. — Ама ако имам много работа същия ден, правя фишеци от оня черен барут, дето го продават алхимиците.

Човечето се потупа по патрондашите.

— Просто ги гърмиш, а? — сви вежди Ноби. — Туй вече не е спортсменско.

— Да, бе, ти ще ми кажеш! Я опитай някой път да нахълташ в гнездото, да заложиш фишеците, да палнеш фитилите и да си пробиеш път до изхода с бой, преди всичко да се е разхвърчало на парчета!

— Губим си времето, сержант — поклати глава Ноби, когато се отдалечиха на безопасно разстояние. — Някакви си плъхове хапнали отрова, после той ги претрепал. Ние к’во да правим? Откога тровенето на плъхове е незаконно?

Колън се почеса по брадичката.

— А бе, да ти кажа, става малко оплетено за нас. Не гледаш ли к’во се мъти наоколо? Всеки обикаля и се прави на детектор и накрая нас ще изкарат най-загубените тъпчовци. Как си го мислиш — връщаме се в Участъка, докладваме, че сме си поприказвали с Лудичкия Артър, той отрекъл и край? Ама ние сме човеци, нали? Е, поне аз съм човек и за тебе съм почти сигурен, само дето вече се влачим на опашката. Ноби, туй вече не е мойта Стража. Тролове, джуджета, водоливници… Познаваш ме, не ги мразя, ама честно признавам, че си мечтая да се махна в малката си фермичка и да зяпам как пилетата щъкат пред вратата. Ще ми се обаче да свърша накрая нещо свястно, та да се гордея.

— Добре де, к’во да правим сега? Да почукаме на всяка врата из пазара за добитък и да ги питаме дали не са скътали малко арсеник ли?

— Ъхъ — потвърди Колън. — Обикаляме и приказваме. Нали туй иска Ваймс от нас?

— Ама там са стотици места! Пък и нали ще отрекат?

— Вярно, обаче поне ще попитаме. Ноби, не е както преди. Съвременна полицейска работа. Детекторска, де. Вече се иска да свършим нещо. Виж колко голяма стана Стражата. Хич не съм против Детритус да е сержант, щото като го опознаеш, не е лош. Но я си представи, че скоро някое джудже ще почне да ни заповядва. За мене е все тая, аз ще си бъда във фермичката. Ти помисли за бъдещето. Както е тръгнала да набъбва Стражата, може скоро да се отвори място за още един капитан. Много скапана работа ще стане, ако се казва Силен в ръката или Чакълчо, а? Вземи се стегни, туй ще ти река.

— Фред, ти никога ли не си напирал да ставаш капитан?

— Аз ли да ставам фуражка? Имам си гордост, мой човек. Нека ония, дето им приляга фуражката, те да си офицерстват. Мойто място си е при обикновените хора.

— Ех, и мойто да беше там… — начумери се Ноби. — Я виж к’во намерих сутринта пред вратата.

Подаде на Колън правоъгълно картонче с позлатени ръбчета. „Лейди Селачии ще приема у дома си от пет следобед и би се радвала на компанията на лорд Дьо Нобс.“

— Охо! — възкликна сержантът.

— Наслушал съм се на разни истории за ония богати дъртофелници — още по-потиснато промълви Ноби. — Май иска да върти разни шашми с мене.

— Не, бе, не! — Колън изгледа вървящия до него невероятен обект на желанието. — Знам ги тия завъртулки от чичо си. Тя само те кани на малко хапване и пийване. Тъй си е при вас, тузарите. Ще се наливате, ще плюскате и ще си дрънкате за литетирута… ох, да му се не види, за книжки и картинки.

— Нямам засукани дрешки — унило напомни Ноби.

— А, ето как дори ще спечелиш точки — насърчи го Колън. — Униформата си е много на място за такива сбирки.

— Без майтап? — живна Ноби. — Ей, множко се събраха таквиз покани при мене. Едни натруфени, все едно някой им е гризкал краищата със златни зъби. Банкети, балове, други измишльотини…

Сержантът се взря в приятелчето си. Стъписваща, но натрапчива мисъл се промъкваше в ума му.

— А бе… Техният светски сезон е към края си, та нямат време.

— За к’во?

— Ами… Чудя се дали всички тия тузарки не са намислили да те женят за щерките си…

— А стига, бе!

— От маркграфа по-нависоко е само някой херцог, пък ние си нямаме такъв. И крал си нямаме. Значи маркграфът на Анкх става истинска голяма клечка, сещаш ли се?

Колън си признаваше, че така му е по-лесно да изрече догадките си. Звучаха доста правдоподобно, когато казваше само „Маркграфът на Анкх“, без да добавя „Ноби Нобс“. Предполагаше, че много жени ще са щастливи да имат за зет маркграфа, дори ако се налага да изтърпят Ноби.

Е… Поне няколко ще се намерят.

— Ей, хич не ми е хрумвало! — промълви Ноби и очите му светнаха. — И някои от ония момичета ще наследят доста парици, а?

— Повечко, отколкото дрънкат в твоя джоб.

— Пък и съм длъжник… не, бе, длъжен пред ония, де… идните поколения да съхраня рода Нобс, нали?

Колън се загледа в него с тревожната радост на луд учен, който преди малко е зашил главата на творението си, пуснал е ток през мозъка му и сега го наблюдава как се тътри зловещо към селцето в близката долина.

— Брей! — мечтателно промълви Ноби и погледът му се размъти.

— Дотук добре — подхвана сержантът, — ама първо аз ще обиколя кланиците, ти пък тръгни по Улицата на чревцата и ще се върнем в Участъка с чиста съвест, щото сме си свършили работата. Разбрахме ли се?

— Добър ден, Командир Ваймс — с официален тон изрече Керът и затвори вратата зад себе си. — Явявам се да докладвам.

Ваймс се бе свлякъл на стола си и зяпаше през прозореца. Мъглата припълзяваше отново по улиците. Операта отсреща вече се виждаше смътно.

— Сър, ние… ъ-ъ… се опитахме да намерим колкото се може повече големи — продължи Керът, а в същото време се мъчеше да открие с поглед бутилка на бюрото. — Вече е почти невъзможно, сър. Установихме, че единадесет от тях са се самоунищожили и към пладне хората също са започнали да ги трошат или да вадят свещените писмена от главите им. Крайно неприятно положение, сър. Навсякъде из града се въргалят керамични отломки. Сякаш хората… са чакали първия удобен повод. Твърде странно. Досега големите само работеха и не се бъркаха в чужди дела. А някои от самоунищожилите се са оставили… ами писма, сър. Колко са опечалени и засрамени. И всички са написали нещо за глината си…

Ваймс не го и погледна. Керът се постара да се наведе по-незабелязано, за да провери дали бутилката не е оставена на пода.

— А в заведението на Гимлет са предлагали на клиентите си отровени плъхове. Отровени с арсеник, сър. Възложих на сержант Колън и на Ноби да проверят какво става. Може да е объркващо съвпадение, но не се знае…

Ваймс рязко изви глава и се вторачи в него. Шумното му дишане сякаш изпълваше стаята — плитко, накъсано, като от дробовете на човек, който едва се задържа на ръба.

— Капитане, какво сме пропуснали, а? — попита някак отчуждено.

— Сър?…

— В спалнята на Ветинари. Има легло. Има бюро. Разни неща по бюрото. Нощно шкафче. Стол. Килим. Сменихме всичко. Той се храни. Но ние проверяваме и храната, нали?

— До последната трошица, сър.

— Нима? Може и да се заблуждаваме. Умът ми не го побира, но може и да сме били небрежни. В гробището има доказателство за нашето нехайство! — Командирът на Стражата вече ръмжеше свирепо.

— Какво друго да търсим? Дребнодупе твърди, че по него няма никакви подозрителни белези. Хайде да проумеем най-после как става, а с повечко късмет ще научим и кой го прави.

— Сър, той диша въздуха в онази стая постоянно, а ние само наминаваме…

— Нали го преместихме в друга спалня! Хич не си го представям, но дори някой да е напомпвал отрова във въздуха… Как ще го уредят отново, като дебнем денонощно?! Трябва да е нещо в храната!

— Лично ги наблюдавах как я опитват, сър.

— Значи не гледаме достатъчно внимателно, проклети да сме! Хората умират, капитане! Госпожа Лесна е мъртва!

— Коя, сър?

— Никога ли не си чувал това име?

— Не си спомням, сър. С какво се е занимавала?

— Ами с нищо особено. Просто е отгледала девет хлапета в две стайчета, в които не можеш и да се протегнеш хубаво. Шила е ризи за по два пенса на час всеки ден, отпуснат й от скапаните богове. Просто се е бъхтала и никому не е досаждала. А сега е труп, капитане! Нейното внуче също. Било е на четиринайсет месеца. И защо? Защото нейната пораснала внучка им занесла нещо вкусничко от кухнята на двореца! За да ги зарадва! Представяш ли си — Милдрид си мислеше, че ще я арестувам за кражба! На проклетото им погребение, да му се не види! — Пръстите на Ваймс се свиха като в гърч, кокалчетата на юмруците му побеляха. — Е, туй вече си е убийство. Преди беше покушение, но вече няма политика, има самоубийства! И то защото не ни хрумват правилните въпроси, вдън земя да потънем дано!

Отвориха вратата.

— Добър ден, уважаеми господине — жизнерадостно забърбори сержант Колън, докосвайки почтително шлема си. — Моля за извинение, че ви губя времето. Предполагам, че сте много заети, но се налага да ви попитам просто за да ви отметна в списъка, дали не използвате арсеник тук?

— Ей, Фенли, не карай господин полицая да стърчи пред вратата! — обади се изнервен глас и работникът се дръпна. — Добър ден. С какво можем да ви помогнем?

— Проверяваме за какво се употребява арсеникът в града, господине. Изглежда малко отрова е попаднала където не бива.

— О… Колко лошо… Сигурен съм, че ние не използваме арсеник, но все пак влезте, ще попитам майсторите. Не се съмнявам, че чаша горещ чай ще ви ободри.

Колън се озърна. Мъглата се сгъстяваше, а небето посивяваше.

— Няма да ви откажа, господине.

Вратата се затвори зад него. След миг резетата изчегъртаха тихичко, плъзгайки се в жлебовете си.

— Добре, горе-долу ми светна — отсече Ваймс. — Започваме отначало. — Взе въображаемия черпак. — Значи аз съм готвачът. Сготвил съм тая полезна кашичка, дето на вкус е като мътната вода в паничката на пес. Всички са ме гледали в ръцете, нали? И всички съдове са били търкани до изтъняване. Дотук бива. Две паници за опитвачите, но едната отива при Дребнодупе за проверка, а слугата — ти, Керът — взема третата и…

— Слага я в кухненския асансьор, сър. До всяка стая има шахти.

— Ха, не носят ли гозбите по стълбите?

— Цели шест етажа, сър? Ще изстинат.

— Ъхъ. Почакай малко… Отплеснахме се. Тъй, взел си паницата. На поднос ли я слагаш?

— Да, сър.

— Ами сложи я, де!

Керът послушно сложи невидимата паница върху невидимия поднос.

— Нещо друго? — замисли се Ваймс.

— Филия хляб, сър. И проверяваме целия самун.

— Лъжица?

— Да, сър.

— Ами не стой като статуя, слагай ги.

Керът отдели едната си ръка от призрачния поднос, за да вземе безплътните филия и лъжица.

— Друго? — настоя Командирът на Стражата. — Сол и пипер например?

— Да, сър, имаше такива прибори.

— На подноса!

Ваймс се взираше хищно като ястреб във въздуха между ръцете на Керът.

— Не сме чак толкоз задръстени, нали? — промърмори неуверено. Пресегна се и взе невидимата солничка. — Хайде де, кажи ми, че сме проверили и солта!

— Но това е пиперът, сър — поправи го Керът.

— Сол! Горчица! Оцет! Пипер! — ръмжеше Ваймс. — Нима сме пррверили всяка трошичка само за да оставим негово превъзходителство да си поръси отрова по свой вкус?! Не може ли арсеникът да се поднесе като… някаква сол? Наистина ли сме толкоз тъпи?!

— Веднага ще проверя, сър! — Керът се озърташе отчаяно. — Ей сегичка ще оставя подноса някъде…

— Засега недей — възпря го Командирът на Стражата. — Знам в какво сме се забъркали. Няма да хукнеш гол по улицата, я, щом те осени светла мисъл, за да вряскаш на минувачите: „Еврика! Дайте ми хавлия!“ Да не бъдем небрежни. Лъжицата… От какво е направена?

— Уместен въпрос. Ще проверя, сър.

— Аха, напипваме цирея! А какво е пил?

— Преварена вода, сър. И водата, и чашите са проверени.

— Тъй те искам. Значи… Пъхаш подноса в асансьорчето, а после какво става?

— Слугите в кухнята дърпат въжетата и асансьорчето се изкачва до шестия етаж.

— Без да спира по пътя ли?

Керът го изгледа озадачено.

— Шест етажа — мърмореше Ваймс. — Просто шахта с голяма кутия в нея, която може да бъде вдигана и спускана, нали? Хващам се на бас, че на всеки етаж има вратичка…

— Сър, на някои от етажите почти не се мяркат хора…

— Още по-удобно за нашия отровител, не мислиш ли? Стои си най-нагло и чака асансьорчето да мине покрай него. Не сме уверени, че храната, пъхната в кутията, е същата, която стига до шестия етаж!

— Блестящо, сър!

— Готов съм да се закълна, че го правят привечер — поклати глава Командирът на Стражата. — Към здрачаване е по-бодър, а сутринта е почти труп. По кое време му поднасят вечерята?

— Откакто е зле — в шест часа, сър. Дотогава притъмнява. После той продължава да пише.

— Всичко е ясно. Имаме много работа. Да вървим.

Патрицият седеше в леглото си и четеше.

— А, Ваймс…

— Вечерята ви скоро ще бъде готова, ваше превъзходителство. Позволявате ли да изтъкна още веднъж, че много ще облекчите задачата ни, ако разрешите да ви преместим извън двореца?

— Уверен съм, че ще ви олекне.

Някой потропа на вратичката на асансьорчето. Ваймс отиде да отвори. В кутията се свираше джудже. Стискаше нож между зъбите си и по една брадва в ръцете си. Въздухът около него почти пращеше от свирепото напрежение.

— О, небеса! — немощно възкликна Ветинари. — Дано са сложили и малко горчица…

— Някакви проблеми, стражник? — осведоми се Ваймс.

— Никакви, сър! — напето отвърна джуджето, след като извади ножа от устата си. — Всички вратички по-надолу бяха много прашасали и покрити с паяжини, но аз ги заковах за всеки случай, както заповяда капитан Керът.

— Добре си се справил. Слизай.

Ваймс затвори вратичката и асансьорчето заскрибуца надолу.

— Грижим се за всяка дреболия, а, Ваймс?

— Надявам се, сър.

Асансьорчето се върна с поднос, който Командирът на Стражата извади.

— А това какво е?

— Клачианска лютивка, но без аншоа, сър. Купихме я от барачката за пици на Рон зад ъгъла. Пресилено е да подозираме, че могат да отровят цялата храна в града. А приборите са от дома ми.

— Ваймс, мислиш като истински полицай.

— Благодаря, сър.

— Нима? Аз да не ти направих комплимент?

Патрицият мушна с вилицата съдържанието на чинията, сякаш беше изследовател на неотбелязани по картите континенти.

— Ваймс, защо ли си мисля, че някой вече е ял това?

— Не, сър. Те просто са свикнали да кълцат храната.

— О, разбирам. За момент се усъмних, че опитвачите се престарават. Като си представя само какво пиршество ме чака…

— Виждам, че вече сте по-добре, сър — сковано отбеляза Ваймс.

— Несъмнено.

Когато Командирът на Стражата излезе, Ветинари хапна онези части от пицата, които успя да разпознае. После остави подноса настрана и духна свещта. Поседя в тъмното, мушна ръка под възглавницата и напипа остро ножче и кутия кибрит.

Слава на боговете, че разполагаше с Ваймс. Имаше нещо трогателно в неговия отчаян, пламенен и преди всичко напълно излишен в случая професионализъм. Ако горкият човечец продължаваше да се мъчи така, би било уместно да му подхвърли някой и друг намек.

В голямата стая на Участъка Керът седеше сам и се взираше в Дорфл.

Големът си стоеше все на същото място. Някой шегаджия бе метнал парцалива кърпа за бърсане на чинии върху едното му рамо. Главата му беше отворена.

Керът остана задълго неподвижен, подпрял брадичка на едната си длан. После отвори чекмедже на бюрото и извади писмената на Дорфл. Огледа отново свитъка, надигна се и го постави в главата на голема.

В очите на Дорфл светна оранжев блясък. И около изпечената керамика се появи странното недоловимо излъчване, белязало линията между живите и мъртвите.

Керът намери плочата и молива, натика ги в ръцете на голема и се дръпна.

Пламтящият поглед го наблюдаваше как сваля колана с ножницата и меча, развързва бронята си, смъква кожената куртка и съблича вълнения си пуловер презглава.

Сиянието се отразяваше от изпъкналите мускули на човека.

— Нямам оръжия — изрече Керът. — Нито броня. Нали виждаш? Сега ме чуй…

Дорфл пристъпи тежко напред и замахна. Керът не шавна. Юмрукът спря на косъм от немигащите му очи.

— Не ми се вярваше, че си способен да го сториш — обясни Керът кротко, а ръката на голема този път замря на милиметри от корема му. — Рано или късно ще трябва да проговориш. Да де, да пишеш.

Дорфл поумува и зашари с молива по плочата.

„ВЗЕМИ ПИСМЕНАТА НИ!“

— Разкажи ми сега за онзи голем, който убива хора.

Моливът не мърдаше.

— Другите се самоубиха — промълви Керът.

„ЗНАМ.“

— А как научи?

Големът го погледа втренчено и написа: „ГЛИНА ОТ МОЯТА ГЛИНА.“

— Преживяваш онова, което се случва на другите големи ли?

Дорфл само кимна.

— А хората започнаха да унищожават големи… — подхвана Керът. — Не знам дали ще успея да ги разубедя. Но поне мога да опитам. Дорфл, май вече разбирам какво става. Е, донякъде. И според мен ти добре си знаел кого гониш. Глина от вашата глина. Той навлече позор върху всички ви. Нещо се е объркало и ти си се помъчил да поправиш стореното. Сигурно… сигурно много сте се надявали. А думите в главите ви всеки път са се оказвали по-силни…

Големът беше напълно неподвижен.

— Продали сте го, нали? — кротко попита Керът. — Защо?

„ГОЛЕМЪТ ТРЯБВА ДА ИМА ГОСПОДАР.“

— Но защо? Защото така е написано ли?

„ГОЛЕМЪТ ТРЯБВА ДА ИМА ГОСПОДАР!“

Керът въздъхна. Хората трябва да дишат, рибата трябва да плува, големите пък трябва да имат господари.

— Не знам дали ще мога да оправя бъркотията, но никой друг няма и да се опита, повярвай ми.

Дорфл все едно не чуваше. Керът се върна зад бюрото.

— Чудя се дали старият жрец и господин Хопкинсън не са направили нещо… или са ви помогнали да направите нещо — подметна, без да изпуска от поглед лицето на голема. — И дали после… нещото не се е обърнало срещу тях… защото светът му е дошъл в повечко… — Дорфл оставаше безучастен. Керът кимна. — Както и да е, но ти си свободен. От теб зависи какво ще се случи отсега нататък. Измисля ли как да ти помогна, ще го сторя. Ако големът е вещ, значи е немислимо да извърши убийство, но ще се постарая да науча защо става всичко това. А ако големът може да убива, значи сте разумни същества и онова, което правят с вас, е страшно и трябва да му се сложи край. И в двата случая ти печелиш, Дорфл. — Керът размести някакви книжа по бюрото. — Най-лошото е — добави след малко, — че всеки иска някой друг да му прочете мислите и да нареди света според желанията му. Вероятно това важи дори за големите. — Пак се вторачи в Дорфл. — Знам, че всички вие си имате тайна. Но както ви е потръгнало, скоро няма да остане кой да я пази.

Изгледа подканящо голема.

„НЕ. ГЛИНА ОТ МОЯТА ГЛИНА. НЯМА ДА БЪДА ПРЕДАТЕЛ.“

Керът въздъхна.

— Няма и да те принуждавам. — Неочаквано се ухили. — Макар че бих могъл, да знаеш. Ами ако добавя няколко думички в твоите писмена, за да станеш по-общителен? — Пламъкът се разгоря по-ярко в очите на голема. — Не бих постъпил така, разбира се, защото е нечовешко. Поне ти никого не си убивал. И не мога да ти отнема свободата, защото никога не си я имал. Хайде, върви. Знам къде живееш.

„ЖИВОТЪТ Е В РАБОТАТА.“

— Дорфл, а какво искат големите? Открай време ви виждам да ходите по улиците и все да вършите нещо, но какво всъщност се надявате да постигнете?

Моливът драсна за миг по плочата: „ИЗБАВЛЕНИЕ“. После Дорфл се обърна и излезе.

— Ех, да му!… — провикна се Керът, но — разбира се! — сърце не му даде да довърши.

Потропа с пръсти по бюрото, стана изведнъж, облече се и мина по коридора, за да намери Ангуа. Тя се облягаше на стената в стаичката на ефрейтор Дребнодупе и си приказваше с джуджето.

— Отпратих Дорфл да се прибере вкъщи — съобщи Керът.

— Че той има ли дом? — изсумтя Ангуа.

— Е, поне ще се върне в кланицата. Но май моментът не е особено подходящ един голем да се разхожда сам, затова просто ще повървя след него и ще го пазя от… Ефрейтор Дребнодупе, добре ли се чувстваш?

— Тъй вярно, сър — потвърди Веселка.

— Но ти носиш…

Съзнанието на Керът се разбунтува и не му даде да изрече ужасната дума.

— Пола, сър. Кожена.

Той усърдно потърси някаква уместна реплика.

— А, тъй ли…

— Ще дойда с теб — реши Ангуа. — Веселка може и сама да наглежда Участъка.

— Пола… — мънкаше Керът, който изобщо не я слушаше. — Ами… Добре… Просто стой тук… Ние скоро ще се върнем. И… ъ-ъ… седни зад бюрото и не мърдай оттам, моля те.

— Да вървим — натърти Ангуа. Когато излязоха в мъглата, Керът веднага попита:

— Не забелязваш ли нещо странно в Дребнодупе?

— Струва ми се съвсем нормална жена като за джудже — отвърна хладнокръвно Ангуа.

— Жена ли?! Той ти е казал, че е жена?!

— Тя — благо го поправи Ангуа. — Все пак живеем в Анкх-Морпорк. Тук има по-голямо разнообразие от местоимения.

Направо надушваше объркването му. Разбира се, всеки знаеше, че някъде под безбройните слоеве корави кожени одежди и ризници джуджетата се различават достатъчно помежду си, за да осигурят продължението на рода. Но на тази тема самите джуджета беседваха помежду си само в най-критичните моменти от ухажването, за да си спестят неловките недоразумения.

— Е, бих очаквал да прояви почтеност и да запази този факт за себе си — едва успя да изрече Керът. — Тоест… Нямам нищо против жените. И съм почти сигурен, че и моята осиновителка беше жена. Но не мисля, че е особено благоразумно да привлича внимание върху обстоятелството към кой пол принадлежи.

— Керът, нещо не е наред с главата ти — вдигна рамене Ангуа.

— Моля?

— Сигурно си я държиш постоянно навряна в задника. Що за глупост! Малко грим и една пола, а ти се държиш сякаш се е престорила на госпожица Ва Ва Вуум и е започнала да танцува по масите в Миризливия клуб!

В следващите секунди на стъписано мълчание и двамата се напъваха да си представят стриптизьорка от джуджешката раса. Въображенията им се оказаха безсилни.

— Все едно… — махна с ръка Ангуа. — Ако и в Анкх-Морпорк не може да бъде каквато е всъщност, тогава къде?

— Ще си имаме разправии, когато другите джуджета забележат — упорстваше Керът. — Ами че аз почти виждах неговите колене. Ох… Нейните.

— Всеки има колене — напомни мило Ангуа.

— Вероятно, но тя сама си навлича неприятности, като се перчи. Аз съм свикнал с коленете и мога да си кажа: „Ето, колене, те просто са стави на краката.“ Но някои от момчетата…

Ангуа вдиша рязко.

— Тук е тръгнал наляво. Та какво казваше за момчетата?

— Е… Не знам как ще се настроят. Не биваше да я насърчаваш. Разбира се, има жени и сред джуджетата, но… по-почтените не се хвалят с това.

Ангуа изсъска, а когато заговори, гласът й звучеше съвсем безстрастно:

— Керът, ти знаеш, че винаги съм уважавала отношението ти към всички граждани на Анкх-Морпорк.

— Да…

— Дори съм смаяна от искрената ти слепота към дреболии като разликите между разумните раси.

— Да…

— Освен това се опитваш да се грижиш за всички.

— Да…

— Ясно ти е и колко съм привързана към теб.

— Да…

— Само че понякога…

— Да?

— Много, ама наистина много се чудя защо…

Каретите вече се бяха наредили една до друга пред огромната къща на лейди Селачии, когато ефрейтор Нобс се дотътри пеша по алеята и почука на вратата.

Отвори му един лакей, огледа го и промърмори:

— На черния вход, човече…

Понечи да затвори, но предвидливо протегнатият крак на Ноби му попречи.

— Я прочети това!

Ефрейторът подаде два внушителни документа. Първият гласеше:

„Аз, след като изслушах показанията на няколко специалисти, включително клетвената декларация на акушерката Сухоглава, съм готов лично да удостоверя, че е изключително вероятно приносителят на настоящото С. У. Сейнт Джон Нобс да принадлежи към човешката раса.

Подпис: Лорд Ветинари.“

Вторият документ беше писмо от Кралския хералдически дракон.

Лакеят се ококори.

— Ох, толкова съжалявам, ваша светлост…

Мъжът пак разгледа придирчиво ефрейтор Нобс. Не се знаеше кога се е бръснал за последен път, но лицето му и без това си имаше особености колкото цяла топографска карта.

— Майчице… — прошепна сащисаният лакей, но се овладя. — Посетителите ни обикновено само подават визитните си картички…

— А, в картите ли е проблемът? — Ноби ловко извади от джоба си оръфано тесте. — Сега ще съм зает да бъда тузар, ама после може да поиграем, ако ти се ще.

Лакеят попиваше с поглед всяка потресаваща подробност от външността му. Покрай работата си почти не излизаше от имението, но като всички останали в града бе чул слуховете, че законният наследник на анкх-морпоркския трон е стражник. И сега беше готов да признае, че ако искаш да скриеш престолонаследника от вражески погледи, не би могъл да избереш по-добро прикритие от лицето на С. У. Сейнт Джон Нобс.

А от друга страна… Лакеят се интересуваше от някои подробности в историята и знаеше, че на трона са сядали всякакви твари — гърбави, еднооки, ходещи на четири крака или грозни като самия порок. В сравнение с тях Ноби имаше царствено присъствие. Мъжът си напомни, че никога не е зле да се умилкваш на силните на деня, ако ще и думата „силен“ да звучи доста неуместно в случая.

— Ваша светлост вероятно не се е появявал досега на подобно светско събитие?

— За пръв път ми е.

— Сигурен съм, че благородната кръв сама ще ви подскаже как да се държите — неубедително дори за собствените си уши заяви лакеят.

„Ще бъда принудена да си тръгна — мислеше си Ангуа, докато крачеха забързано в мъглата. — Не мога повече да живея с тревоги какво ще се случи през следващото пълнолуние.

Не че не ми е симпатичен. Не бих могла и да мечтая за по-грижовен приятел.

Ей там ме боде трънчето. Той е загрижен за всекиго. И за всичко. Без да прави разлика. Знае всичко за всички, защото са му интересни от първия до последния. И се грижи ей така, изобщо, а не лично. Не смята, че „лично“ е същото като „важно“.

Ох, защо няма поне едно нормално човешко качество, например да е жестоко себичен?!

Сигурна съм, че не си мисли непрекъснато за това, но пък си личи, че върколакът у мен го притеснява. Дразни се от приказките, които другите подхвърлят зад гърба ми, и не знае как да ги преглътне.

Защо ли не прасне някого по носа? Полза няма, но поне ще му олекне.

И ще става все по-зле. В най-добрия случай ще ме спипат в нечий курник и тогава ще загазя. Ами ако ме заварят в нечия спалня?…“

Опита се да изтрие картинката, която въображението й нарисува услужливо, но не се справи добре. Можеш да укротяваш върколака у себе си, ако имаш волята за това, но никога няма да го опитомиш.

„Заради града е. Твърде много хора, твърде много миризми…

Дали нямаше да ни потръгне, ако бяхме сами някъде? Но кажа ли му „Или аз, или градът“, той дори няма да проумее, че има възможност за избор.

Рано или късно ще трябва да се прибера у дома. Така ще е най-добре за него.“

Ваймс се връщаше в подгизналата нощ.

Не стигна доникъде, затова пък извървя дълъг път, нали? Събра цяла каруца факти, направи всичко най-логично, а ето — в очите на някой потаен мръсник вече изглеждаше същински кретен.

Може би и Керът го смяташе за глупак. Ваймс неуморно бълваше свежи идеи (извънредно разсъдливи полицейски идеи, разбира се) и всеки път се излагаше. Този път нищо обичайно не му вършеше работа. Не разкриха дори една полезна дреболийка, само умножаваха невежеството си.

Какво друго му оставаше? Нали опряха едва ли не до съдирането на тапетите от сте…

Спря, сякаш наистина се блъсна в стената, която си представи.

И в двете спални тапетите бяха едни и същи. По-точно — във всички стаи на този етаж. Гнусните зеленикави тапети.

Но… а, не, просто е невъзможно. Ветинари спеше в първата стая от години… Е, ако някога затваряше очи поне замалко. Как незнайният злодей ще се промъкне незабелязано, за да смени тапетите?

Пред него мъглата се разтвори за миг и Ваймс зърна свещ зад някакъв прозорец, после мътилката пак се събра.

Мъглата… Да. Влага. Прониква в стаята, просмуква се в тапетите. В старите, прашни, мухлясали тапети.

А дали Дребнодупе взе проби и от тапетите? В края на краищата погледът само се плъзга по тях, без да ги види. Те не са вътре в стаята, а определят границите й. Възможно ли е изобщо човек да бъде отровен от стените.

Не смееше да превърти тази мисъл в ума си. Оставеше ли подозрението да се загнезди, накрая и то щеше да го подведе като предишните.

Само че… тъкмо това ти е препъникамъкът, обади се скритият гласец в главата му. Прахосваш си времето със заподозрени и улики, ама то си е забавление за тялото, докато умът се бъхта да свърши черната работа. Истинското ченге знае, че не кръстосваш напред-назад в търсене на улики, за да откриеш кой е мръсникът. Напротив — започваш с кристално ясна представа кой е сторил злото и вече си имаш списъче точно какви улики да издириш.

Бе твърдо решен да не изкара още един ден на безпомощност, изпъстрен с отчайващо оригинални хрумвания. Вече му ставаше зле и щом видеше изражението на ефрейтор Дребнодупе.

Бе казал: „А, бе, арсенът нали е метал, да не са му пробутали прибори за хранене от арсен?“ Никога нямаше да забрави погледа на джуджето, когато му обясни, че да, било възможно, но ако никой не забележи как лъжицата се разтваря почти мигновено в горещата супа…

Този път щеше първо да помисли.

— Маркграфът на Анкх, ефрейтор лорд С. У. Сейнт Джон Нобс!

Тихата гълчава из залата секна. Всички глави се обърнаха към вратата. Някой се разкикоти, но околните го скастриха сурово.

Лейди Селачии мина напред да посрещне госта. Беше висока ъгловата жена с острите черти и орлов нос, типични за нейния род. Пристъпеше ли към някого, все едно запращаше бойна брадва към натрапник.

Най-неочаквано тя направи реверанс.

Немалко от гостите й ахнаха смаяни, но тя ги опари с недвусмислен поглед и те побързаха да последват примера й. Някъде в дъното на тълпата се чу мърморене:

— Но това човече е абсолютно нищож…

Заглушиха гласа.

— Ама някой да не си е изпуснал нещо? — обезпокои се Ноби. — Ако искате, ще ви помогна да си го потърсите.

Лакеят изникна сякаш от въздуха до рамото му с поднос в ръцете.

— Питие, милорд?

— А, може — сепна се Ноби. — Една халба „Светло слабо“.

Много челюсти увиснаха, обаче лейди Селачии се прояви достойно.

— „Светло слабо“ ли? — изви вежди към лакея.

— Това е един… хм, вид бира, ваша светлост — обясни той.

Нейна светлост се поколеба само за частица от секундата.

— Доколкото ми е известно, икономът пие бира. Вървете при него и направете необходимото, добри ми човече. Аз също бих пийнала една халба „Светло слабо“. Каква свежа идея!

Думите й подсказаха правилното поведение на онези гости, които знаеха добре върху коя страна на препечената филийка е намазан черният хайвер.

— Наистина! Много оригинално! И за мен една халба „Светло слабо“!

— Ха-ха! Великолепно! „Светло слабо“!

— По една халба за всички!

— Но този е безнадежден глуп…

— Млъкни веднага!

Ваймс мина предпазливо по Бронзовия мост и преброи старателно хипопотамите. Наистина имаше девета фигура, която обаче се облягаше на парапета и си мърмореше по познат — и поне според Ваймс — безобиден начин. Лекото движение на въздуха изтласкваше към Командира на Стражата воня, пред която дори миазмите на реката бяха безсилни.

— Ех, да му го… ех, да им го… Ама на всичките. Рекох им аз да го изправят и да му откъснат горния край… Да, бе, тъй си беше, ама чува ли някой…

— Добър вечер, Рон — поздрави Ваймс, без дори да се вгледа по-внимателно в силуета.

Дъртия Гнусен Рон закрачи редом с него.

— Ех, да им го… преметнаха ме, ама…

— Съчувствам ти — увери го Ваймс.

— Разправях им аз да намажат хляба на маслото, ама… Господине, Кралица Моли казва да си пазиш гърба денем и нощем…

— А, туй пък що за приказка беше?!

— …Та да се запържи млякото! — победоносно и невинно продължи Дъртия Гнусен Рон. — Да си нагълтат крачолите дано наедно с голямата си невестулка!…

Просякът се отдалечи, повлякъл пешовете на палтото си по земята. Пред него припкаше кученцето, което му служеше като помощен мозък.

В стаята на слугите се вихреше суматоха.

— Пак ли „Светло слабо“? — поклати глава икономът.

— Още сто и четири халби! — малко зашеметено съобщи лакеят.

Икономът само вдигна рамене.

— Хари, Сид, Роб и Джефри… Грабвайте по два подноса и тичайте пак до „Кралската глава“! Оня какви ги върши там, а?

— Нали уж щяха да си четат поезия, ама той реши да им разправя смешки…

— Анекдоти ли?

— А бе, как да ти кажа… Повече приличат на вицове, от нашите…

Колкото и да беше смайващо, но хем ръмеше все по-досадно, хем мъглата ставаше по-плътна. Вятърът упорито натикваше капките през прозореца и Ваймс накрая го затвори. Запали свещите на бюрото и отвори бележника си.

Вероятно нямаше да е зле, ако си послужеше с духчето-организатор, но предпочиташе всичко да му е пред очите.

Първо написа „Арсеник“ и очерта широк кръг около думата. Наоколо добави „Ноктите на отец Тубелчек“, „Плъхове“, „Ветинари“ и „Госпожа Лесна“. По-надолу следваха „Големи“ с още един кръг. Около втората важна дума написа „Отец Тубелчек?“ и „Г-н Хопкинсън?“. Поумува и на страницата се появиха „Открадната глина“ и „Шамот“.

Идваше ред на въпросите: „Защо един голем си признава нещо, което не е сторил?“

Позяпа пламъчетата на свещите и се сети: „Плъховете ядат най-различни неща.“

Мина време и страницата се запълни още малко:

„Какво може да има един жрец, та да е нужно другиму?“

Долу издрънча броня — един от патрулите се бе прибрал в Участъка. Някой от ефрейторите се развика ядосано.

„Думи“ — пишеше Ваймс. „Какво е имал г-н Хопкинсън? Джуджешки хляб ли? Не е откраднат. А друго?“

Ваймс позяпа листа, добави „Пекарна“, вторачи се в думата, задраска я и я замести с „Пещ?“, направи поредното кръгче около нея, също и около „Открадната глина“ и ги свърза с линия.

Под ноктите на стария жрец е имало арсеник. Дали се е опитвал да трови плъховете, които са му досаждали? Арсеникът се използва за какво ли не. Всеки може да си го купи на килограм от алхимиците.

Надраска „Арсениково чудовище“ и изгледа недоволно двете думи. Под ноктите обикновено има само мръсотия. Ако хората се сбият, под ноктите им попадат кожа или кръв, а не мас и арсеник. Плъзна поглед по страницата и започна да пише:

„Големите не са живи. Но те си мислят, че са живи. А какво правят живите твари? Отг.: Дишат, ядат, серат.“ Поумува, опулил очи към мъглата навън, и довърши: „Правят и други живи твари.“

Нещо сякаш го погъделичка по тила. Надраска кръгче около името на покойния Хопкинсън и прокара линия към друго кръгче, което запълни с изречението „Той е имал голяма пещ“.

Хм… Дребнодупе спомена, че било невъзможно глината да се изпече правилно в пещ за хляб. Затова пък може да се изпече неправилно, нали? Пак се зазяпа в пламъчетата на свещите. Не биха го сторили, нали? О, богове… Сигурно греши…

Но… Имали са нужда само от глина. И от посветен във вярата човек, който е знаел какви слова да напише. Е, да, сети се Ваймс, и от майстор, за да извае фигурата, обаче големите са имали стотици, че и хиляди години да се научат как да пипат сръчно с ръцете си.

С грамадните си ръчища, които в плашещите видения на хората толкова лесно се свиват в юмруци.

После пък веднага са поискали да заличат следите… Едва ли са разбирали, че е убийство, смятали са го за нещо като изключване на машина…

Пак направи разкривено подобие на кръгче върху листа.

Шамот. Стара препечена глина, и то ситно смляна.

Добавили са от своята глина. Ето, Дорфл има ново стъпало, само че не го е изпипал много добре. Сложили са частица от себе си в новия голем. Всичко това обаче звучеше някак… Ноби би изрекъл без колебание „Кухо, та чак дрънка“. Самият Ваймс не знаеше как да определи измислиците си. Като че се занимаваше с някакво тайно общество. „Глина от моята глина.“ Ха… Плът и кръв от моята плът и кръв…

Проклети туловища! Решили да подражават на по-висшите от тях…

Той едва не си разчекна устата от прозявка. Сън… Как би му олекнало от малко сън. Или от нещо друго…

Взираше се мътно в изписаната страница. А дясната му ръка по неизтребимо вкоренен навик се спусна към най-долното чекмедже на бюрото, за да потърси утеха срещу преумората и тревогите. Не че там се свърташе бутилка вече много месеци… Но нали навикът е втора природа…

Пръстите му напипаха стъкло, в което нещо избълбука съблазнително.

Ръката му вдигна дебелата бутилка пред очите му. Етикетът го уверяваше, че се е натъкнал на „Най-малцовото от казаните на Макужас“.

Течността вътре едва ли не пълзеше нагоре към тапата в страстното си желание да бъде изпита.

Очите на Ваймс се изцъклиха. Посегна за бутилка и я намери…

А не биваше да я има в чекмеджето. Той си знаеше, че Керът и Фред Колън го наглеждат бдително, но нямаше нужда. Не бе купувал дори една-единствена бутилка, откакто се ожени, защото обеща на Сибил…

И най-ненадейно държеше пред очите си не някаква си шльокавица, ами най-свястното питие, предлагано от Макужас…

Вече го бе опитвал веднъж. Не помнеше как тъй си го е позволил, защото обичайната му течна диета имаше изтънчеността на удар с чук по черепа. Може би в джоба му са се задържали малко повече парици. Помнеше обаче как само помириса уискито и му се стори, че е настъпила Прасоколеда. И то още преди първата глътка…

— Тогаз пък тя казала: „Брей, че чудна работа — нали снощи не стана тъй!“ — довърши вица ефрейтор Нобс.

И грейна в очакване към веселата си компания. Тишината тегнеше в залата. После някой в тълпата се засмя съвсем плахо, сякаш очакваше всички наоколо да му се намръщят. Последва го втори мъж и веднага към тях се присъединиха още двама-трима. Изведнъж кикотът избухна навсякъде. Ноби се наслаждаваше.

— А! — сети се. — Не съм ви разправил за оня клачианец, дето влязъл в кръчмата с мъничкото пиано…

— Мисля — твърдо го прекъсна лейди Селачии, — че може би е време да обърнем малко внимание и на трапезата.

— Имате ли свински крачета? — жизнерадостно попита Ноби. — Страхотно вървят със „Светло слабо“.

— Обикновено — натърти домакинята — не се храня с крайниците на свинете.

— О, не сте опитвали сандвич със свински крачета… Няма нищо по-вкусно.

— Хм… Все пак… Това не е най-изтънченото ястие, нали? — неуверено се възпротиви лейди Селачии.

— А, по-загорялото можете да го остържете. — Ноби реши да бъде снизходителен. — И не е задължително да дъвчете хрущялите. Щом си падате по глезотии…

Сержант Колън отвори очи и изстена. Болеше го главата. Бяха го праснали с нещо. Може би със стената.

И му вързаха ръцете и краката.

Доколкото се ориентираше, сега лежеше на тъмно върху дървен под. Усещаше и някаква мазна миризма. Подразни се, че му е толкова позната, а не налучква от какво е.

Очите му свикваха с мрака и видя мъждиви тънки ивички светлина — май очертаваха врата. Зад нея пък се чуваха гласове.

Помъчи се да се изправи на колене, но изпъшка, защото болката изпращя като мълния в главата му.

Когато някой те върже, това е доста лоша новина. Е, да, по-добра, отколкото направо да те затрият, но сигурно означава, че са те сложили настрана, за да ти видят сметката в по-удобен момент.

Преди не се случваше, отбеляза недоволно сержантът. В старите времена спипаше ли крадец, дори му отваряше вратата по-широчко, за да избяга удобно. Затова пък се прибираше у дома здрав и читав.

Възползва се от пролуката между стената и един тежък сандък, за да се надигне. Не че така си подобри самочувствието, обаче изчака гръмотевиците в главата му да стихнат и се примъкна до вратата. Изглежда още някой беше загазил.

— …смешник. Осмелил си се да ме повикаш тук заради това?! В Стражата имат върколак! Хъ-хъ. И тя не е някой от смесените изроди, ами пълнокръвно биморфично същество! Ако подхвърлиш монета, ще надуши дали се е паднало ези или тура!

— А защо да не го убием и да завлечем трупа някъде?

— Въобразяваш си, че тя няма да надуши дали оттук сте извлекли жив човек или мъртвец?

Сержант Колън изохка беззвучно.

— Добре де, ще го изведем някъде в мъглата и…

— Идиот! Тя най-лесно ще разпознае вонята на страха му. Хъ-хъ. Защо не го остави да огледа какво има тук? Нима би успял да забележи нещо? Познавам това нещастно ченге. Дебел застаряващ страхливец с мозъка на… хъ-хъ, прасе. Той през цялото време смърди на страх.

Сержант Колън само се надяваше да не се разсмърди още по-зле след малко.

— Накарайте Мешугах да го махне, хъ-хъ.

— Сигурен ли сте? Това създание взе да става още по-смахнато. Броди където си ще и реве в нощта, пък уж не бива да има глас. И вече се напуква. Иди, че разчитай на големите да направят нещо свястно…

— Всеизвестно е, че на големите не може да се разчита. Хъ-хъ. Погрижи се да нямаме повече проблеми!

— Да, ама чух, че Ваймс щял да…

— Аз пък вече съм се погрижил за Ваймс!

Колън се отдръпна тихомълком от вратата. Нямаше си представа що за чудо е този Мешугах — направен от големите, представи си! –но му се струваше, че е най-добре да стои по-далечко от него.

Ех, ако умееше да измисля разни неща като Командир Ваймс или капитан Керът, щеше да… да претрие тези въжета на стърчащ пирон. Бяха много стегнати и се впиваха в китките му като преплетени струни. С какво ли да ги разкъса?…

За нещастие — и в пълно противоречие със здравия разум — понякога хората са твърде коравосърдечни и хвърлят пленените си врагове в тъмници, където напълно липсват пирони, камъни с удобно остри ръбове, парчета стъкло или дори (в някои по-крайни случаи) достатъчно вехти инструменти и отпадъци, за да си скалъпиш неунищожим и страховито въоръжен бронетранспортьор.

Отпусна се полека на колене и запълзя по дъските. Би се задоволил и с по-здрава треска. Или с метален отломък. Или, да речем, с широко отворена врата, на която с едри букви е написано „СВОБОДА“. Каквото и да е…

Откри само миниатюрна осветена дупка в пода. Някакъв чвор бе паднал отдавна и през отвора проникваше мъждиво оранжево сияние.

Колън се смъкна по корем и долепи едното си око до дупката. Уви, така доближи и носа си до нея. Вонята беше ужасяваща.

В нея се долавяше намек за нещо воднисто… или поне течно. Сети се, че се намира над някой от безбройните потоци, върху които градът се разрастваше от столетия. Ако някой изобщо си спомняше, че ги има, използваше ги за целта, която човечеството си е поставило открай време — да превърне всеки източник на прясна чиста вода в нещо мътно, гнусно и абсолютно негодно за пиене. Това ручейче имаше злощастието да тече под пазара за добитък. Амонячните пари се забиваха в ноздрите на сержанта по-лошо и от бургия.

Да, но долу нещо светеше…

Затаи дъх и надникна отново.

И само на две стъпки под себе си зърна мъничък сал с прилежно подредени пет плъха. Осветяваше ги огризка от свещ.

В полезрението му се появи лодчица с гребла с още един повален плъх, а гребецът…

— Ей, Артър…

Гномът вдигна глава.

— Кой си ти, бе?

— Ами твойто старо приятелче Фред Колън! Ще ми помогнеш ли?

— Че ти к’во правиш там горе?

— Вързан съм и ще ме убиват след малко! Тука що мирише толкоз лошо?

— Туй е старият Петльов ручей. Всичко от оборите се стича в него. — Лудичкия Артър се ухили. — Прочиства нослето, а?

— Артър, сериозно ти говоря — тия ще ме убият. Не се бъзикай с мене!

— Що пък не?

Отчаяните мозъчни клетки на сержанта се напънаха във върховно усилие.

— Попаднах на следите на типовете, дето тровят твойте плъхове.

— Гилдията! — изръмжа гномът и едва не изтърва едното весло в помията. — Знаех си аз! Те са, нали? А аз оттука вадя най-много плъхове! Пълно е с пукясали животинки, да знаеш!

— Ами да! Трябва да докладвам имената им на Командир Ваймс! Лично! Цял-целеничък! Той много ще се ядоса, ако ми липсва ръка или крак!

— Ей, ти си легнал точно върху някакъв Капак — осведоми го Лудичкия Артър. — Не мърдай оттам.

Отплава нанякъде с лодчицата. Колън се претърколи по гръб. След малко нещо зашумоля в стената и го ритна по ухото.

— Ох, бе!

— А парици ще паднат ли от тая работа? — делово попита Лудичкия Артър, стиснал в пръстчетата си остатък от свещичка за торта.

— А дългът към обществото не ти ли подсказва нещо?

— Значи никакви мангизи, тъй ли?

— Не, бе, ще вземеш награда, и то голяма, кълна ти се! Сега ме развържи!

— К’ви са тия усукани връвчици? — изсумтя презрително гномът иззад гърба на сержанта. — Нямат ли си въжета?

Колън вече можеше да движи ръцете си, макар че вървите останаха намотани около китките му.

— Къде е тоя капак?

— Върху него си. Удобно са го сложили, та да си хвърлят боклука. Като го гледах отдолу, не е отварян от години. Ей, слушай — навсякъде е пълно с умрели плъхове! Дебели като чутурата ти, ама доста по-вкочанясали! Чудех се аз що ония, дето ги хванах за Гимлет, са толкоз мудни!

Чу се звън като от срязана тетива и краката на сержанта също се освободиха. Седна предпазливо и се зае да ги разтрива.

— Има ли друг път за измъкване оттука? — попита той.

— Аз мога да се промъкна откъдето си ща — подсмихна се Лудичкия Артър, — ама грамаден смотаняк кат тебе ще трябва да поплува.

— Ти сериозно ли искаш да се пъхна в онуй долу?

— Не се стряскай, няма как да се удавиш.

— Сигурен ли си?

— Ъхъ. Ама нищо чудно да се задушиш. Заради оборите е, мой човек. Нали знаеш, че затворените преди клане говеда малко се плашат…

— Вече знам колко им е зле.

Нещо заскърца зад вратата. Колън успя да скочи, колкото и да бяха изтръпнали краката му.

Вратата се отвори. Някаква фигура запълни рамката. Светлината отзад я превръщаше в тъмен силует, от чиято глава в Колън се взираха две тлеещи триъгълни очи.

Тялото на сержанта в много отношения беше по-находчиво и схватливо от мозъка, който бе принудено да носи, затова реши да се справи самостоятелно с опасността. Възползва се от адреналиновия шок, който мозъкът му осигури по неволя, издигна се цял разкрач във въздуха, насочи надолу подкованите с налчета носове на ботушите и се стовари върху капака с цялата си немалка тежест.

Дървесната гнилоч и ръждивото желязо не оказаха никаква съпротива.

Колън просто мина през дъските. За късмет тялото му прояви и достатъчно съобразителност да стисне с пръсти носа си, преди да се забие в окаяния ручей. Пльок.

Повечето хора при пропадане във вода се борят да си поемат дъх. Сержантът всякак се мъчеше да не вдиша. Не му се и мислеше какво го чака, ако волята му се окаже слаба.

Разнообразните газове във водата му помогнаха да изскочи. На няколко стъпки свещта върху сала на Лудичкия Артър гореше със син пламък.

Дребно, но тежко тяло тупна върху шлема му и го срита, както ездачът подкарва кон.

— Надясно и напред!

Колън се движеше в зловонния поток ту с ходене, ту с плуване. Ужасът го пришпорваше. По-късно тялото му щеше да си плати за усилията, но засега Колън оставяше след себе си дълбока бразда в ручея, която се запълваше твърде бавно.

Не спря, докато по промяната на налягането над главата си не усети, че е излязъл на открито. Зашари с ръце в мрака, напипа слузестите пилони на някакъв пристан и се вкопчи в тях, за да се накашля до насита.

— Онуй к’во беше? — попита Лудичкия Артър.

— Голем.

Сержантът стигна с върховете на пръстите си дъските на пристана, направи немощен опит да се издърпа и пак цопна във водата.

— А, не чух ли някакъв шум ей оттам?… — промълви сякаш на себе си Лудичкия Артър.

Колън изскочи като ракета, изстреляна от подводница, и се стовари на пристана.

— Не, бе, някое птиче е изпърхало — установи гномът.

— Артър, как ти викат приятелите? — злобничко попита сержантът.

— Никакви приятели нямам.

— Брей, чудна работа… — изсумтя Колън.

Лорд Дьо Нобс обаче имаше безброй нови приятели и се хилеше до уши насред тълпата.

А в далечния край на приемната зала една врата се затвори тихичко. Анонимни хора насядаха в удобните кожени кресла на пушалнята и се спогледаха с очакване.

Най-сетне един от тях се престраши:

— Смайващо… Откровено си признавам — изумен съм. Ами че той дори омайва компанията.

— А-а… Какво всъщност се опитвате да кажете?

— Толкова е противен, че всички около него са като ударени от гръм. Точно както от вицовете му… Забелязахте ли, че мнозина от господата дори го поощряваха? Те просто не бяха в състояние да повярват, че някой може да разказва такива историйки пред дами.

— Честно казано, аз също се смях на онзи виц за малкия пианист…

— А обноските му на масата? Не забелязахте ли?

— Не. Изобщо не забелязах да има обноски.

— Именно!

— Не забравяйте и миризмата…

— Е, не е толкова гадна. По-скоро… странна.

— Аз пък установих, че само след няколко минути носът ми отказа да я възприема и…

— Да не се отвличаме от въпроса. Важното е, че по някакъв чудат начин той очарова хората около себе си.

— Досущ като публичните екзекуции.

Помълчаха замислено.

— Може да се каже, че е един добродушен мухльо.

— И не се отличава с прекомерна интелигентност.

— Дайте му халба бира и чиния с онези неща… с прегорялата козина по тях… и е щастлив като прасе в кочина.

— Това беше обидно изказване.

— Съжалявам.

— Виждал съм и по-спретнати прасета.

— Нима…

— Все пак лесно си го представям как пийва бира и хапва крачета, докато подписва кралските си прокламации.

— О, няма съмнение. Но… Според вас дали е грамотен?

— Има ли значение?

Мълчанието отново се запълни с усилена работа на мисълта. Накрая някой промълви:

— Виждам още едно предимство… Няма да се безпокоим за появата на нова династия, която може да се окаже неприемлива за нас.

— Защо сте толкова уверен?

— Коя принцеса би склонила да се омъжи за него?

— Хайде сега… Знае се, че някои от тях са били готови да целуват и жабоци…

— Жабоци — да, но него?

— …Освен това властта и кралските привилегии са могъщ афродизиак…

— Колко могъщ?

Още миг-два тишина.

— Хм, прав сте, вероятно няма да е достатъчно могъщ.

— Той е много подходящ за ролята.

— Направо великолепен.

— Драконът е направил добър избор. Впрочем нали дребният тъпанар не е истински маркграф?

— Не ставайте смешен.

Веселка Дребнодупе седеше настръхнала на високата табуретка зад бюрото. Казаха й, че само трябва да отбелязва завръщането и потеглянето на патрулите при смяната на дежурствата.

Някои от мъжете, принадлежащи към човешката раса, я поглеждаха особено, но си замълчаваха. Тъкмо започна да се успокоява, когато нахълтаха четирите джуджета, патрулирали досега по Кралския булевард.

Зяпнаха я. После се съсредоточиха върху ушите й. Не след дълго погледите им плъзнаха надолу. В Анкх-Морпорк никому не бе хрумвало при проектирането на бюра да помисли и за свенливостта. Под плота обикновено се мъдреше долната половина от масивното тяло на сержант Колън. Дори и да имаше защо гледката да бъде скрита от нескромни очи, способността й да пробуди похот у някого нямаше да се намести сред първите десет причини.

— Това са… женски дрехи, нали? — заекна едно от джуджетата.

Веселка преглътна на сухо. Защо пък точно сега трябваше да й се случи? Все се надяваше, че първия път и Ангуа ще се навърта наблизо. Странно, но всички веднага се укротяваха, щом тя им се усмихнеше.

— Е, и? — успя да избълва пресекливо. — Какво толкова? Ще ги нося, щом така ми се иска.

— А… На ушите ти…

— Е?

— Но това… Майка ми и вкъщи не си… Ама че гнусотия! Пред всички! Ами ако случайно влезе някое хлапе?

— И глезените ти се виждат! — натърти друго джудже.

— Ще си поприказваме с капитан Керът за твоето поведение! — заплаши третото джудже. — Не сме и сънували, че ще доживеем такъв ужасен ден!

Две от джуджетата затропаха гневно към съблекалнята. Третото ги последва припряно, обаче щом се изравни с бюрото, се поколеба. В очите му играеха лукави пламъчета.

— Хм… Но пък глезените ти са хубавички!

След миг изчезна. Четвъртото джудже изчака търпеливо останалите да се махнат и се примъкна до бюрото. Веселка вече се тресеше на табуретката.

— Не смей да казваш нищо за краката ми, ясно ли е?! — размаха пръст заканително.

— Ъ-ъ, такова… — Джуджето се озърна и зашепна: — Това… да не е… червило?

— Да! Нещо против ли имаш?

— Ами… — Джуджето се наведе над плота и засъска заговорнически: — Може ли… да видя дали ми отива този цвят?

Ангуа и Керът вървяха смълчани в мъглата, само понякога се чуваха резките й указания за посоката.

В един миг Ангуа спря. Досега миризмата на Дорфл… да де, на старо месо и кравешки тор ги водеше право към кланицата.

— Свърнал е по тази пресечка — посочи тя. — Тръгнал е почти в обратната посока. И… е бързал. Наоколо… има много хора и… наденички?

Керът препусна, без да продума. Много хора и наденички, събрани на едно място, означаваха поредното представление от театъра на живота в Анкх-Морпорк.

Малко по-нататък наистина имаше гъмжило. Явно се събираше от известно време, защото отзад една позната фигура с поднос се мъчеше да надзърне над главите на стоящите отпред.

— Какво става, господин Диблър? — попита Керът.

— О, здрасти, капитане. Спипали са един голем.

— Кой го е спипал?

— Ами някакви типове. Отидоха да вземат ковашки чукове.

Пред Керът имаше плътна стена от тела. Той долепи дланите си, мушна ръцете си напред и се провря със силата на по-печен в занаята пророк, който е стигнал до море, преградило пътя му.

Дорфл се бе присвил в дъното на сляпата уличка. Трима мъже с чукове в ръце пристъпваха нерешително към голема. Личеше опита им на улични биячи, които се чудят дали едновременно с първия нанесен от тях удар вторият няма да се стовари с двойна сила по главите им.

Дорфл държеше пред себе си плочата, на която бе написал „СТРУВАМ 530 ДОЛАРА“.

— Пари, а? — изграчи един от мъжете. — Вие, проклети твари, само за туй си мислите!

Плочата се пръсна на парчета под тежкия чук. Юначагата понечи пак да го завърти… и едва не направи задно салто.

— Парите са всичко, за което можеш да мислиш, когато имаш само цена и нищо друго — спокойно отбеляза Керът и изтръгна чука от пръстите му. — Драги, ти какво смяташе да правиш?

— Нямате право да ни се месите! — смънка наежено мъжът. — Всеки знае, че тия твари не са живи!

— Затова пък имам право да те арестувам за умишлено унищожаване на чужда собственост — отбеляза Керът.

— Някой от тях е убил стария жрец!

— Извинявай, не те разбрах — невъзмутимо си призна Керът. — Щом е само вещ, как тъй ще извърши убийство? И мечът е вещ… — Той измъкна своето оръжие от ножницата и то изсъска копринено. — Разбира се, драги ми господине, нелепо е да обвиняваш един меч, ако някой го насочи към теб.

Очите на бияча се кръстосаха от усилие да ги фокусира във върха на меча.

Ангуа отново се поддаде на чудновато объркване. Керът не заплашваше този мъж. Изобщо! Само си послужи с меча, за да докаже правотата на доводите си. И толкова. Би се изумил, ако някой му изтъкнеше, че е възможна и друга гледна точка за постъпката му.

Някаква дълбоко стаена частичка от съзнанието й промърмори: „Трябва да си доста сложно устроен в главата, за да се държиш простодушно като Керът.“

Нещастникът преглътна тежко.

— Вярно си е…

— Да, де — съгласи се друг мъж с чук в ръцете, — ама на тия твари не можеш да имаш вяра. Все се промъкват зад тебе и мълчат. Какво ли са намислили, а? Кой ще каже?

Той сърдито ритна Дорфл, който се заклати тромаво.

— Тъкмо това се опитвам да открия — обясни Керът. — А сега ви моля да се разпръснете и да се занимавате със своите дела…

Третият кандидат-отмъстител бе дошъл съвсем наскоро в града и още не схващаше накъде задуха вятърът. Има и такива хора.

Вдигна чука и отвори уста да кресне дръзко: „И к’во, ще ме спреш ли?“, но се смръзна, защото точно до ухото му се разнесе ръмжене. Беше нисичко и тихичко, но звукът се стрелна направо към едно местенце в гръбначния му мозък и натисна бутона „Първичен страх“.

Той се обърна кротко. Една много съблазнителна жена с униформа на стражник му се усмихна приветливо. Тоест… ъгълчетата на устните й се извиха нагоре и откриха всичките й зъби.

Смелчагата изтърва чука върху краката си.

— Умно — кимна Керът. — Винаги съм казвал, че усмивката отключва всички порти.

Тълпата го зяпаше втрещено, както се случваше честичко. Стъписа ги прозрението, че той си вярва. И от недостъпната за умовете им нелепост на този факт забравиха да дишат.

Хората се изсулиха заднешком от уличката, а Керът се обърна към голема, който лазеше по земята и се опитваше да събере парчетата от плочата си за писане.

— Елате, господин Дорфл. Ще ви придружим до кланицата.

— Ей, хора, вие луди ли сте?! — кресна Чорапин и се опита да затръшне вратата. — Как ви хрумна, че искам това нещо да се върне?!

— Той е ваша собственост — напомни Керът. — А тълпата искаше да го натроши с чукове.

— Ами да бяхте ги оставили да си свършат работата! — сопна се касапинът. — Не чувате ли каква мълва е плъзнала из града? Няма да го пусна да припари в моя имот!

Пак натисна вратата, но ботушът на капитана се оказа здрав.

— Опасявам се, че вече нарушавате законите — въздъхна Керът. — Имате намерение да замърсите градските улици с керамични отпадъци.

— Дръжте се сериозно!

— Аз съм сериозен — настоя Керът.

— Винаги — не се сдържа Ангуа. Чорапин размаха ръце ядосано.

— Да се маха! Къш, бе! Няма да пусна убиец в хубавата ми кланица! Задръжте си го, щом ви е толкова мил!

Керът сграбчи дръжката на вратата и я отвори насила. Касапинът отстъпи припряно.

— Господин Чорапин, нима се опитвате да подкупите офицер от силите на реда?

— Вие не сте с всичкия си!

— Напротив.

— Да, напротив — въздъхна Ангуа.

— Стражниците нямат право да приемат подаръци — съобщи официално Керът и се озърна към самотно стърчащия на улицата Дорфл. — Но аз ще го купя от вас. На разумна цена.

Погледът на касапина шареше между двамата.

— Ще го купите, значи? Ще ми дадете пари за него?

— Да.

Чорапин вдигна рамене. Когато някой ти предлага парите си, неуместно е да обсъждаш степента на здравомислието му.

— Е, това е друго нещо — призна той. — Аз го купих за 530 долара, но няма спор, че вече е научил още един занаят…

Ангуа изръмжа невъздържано. Тази вечер и без това й опъна нервите, а от миризмата на прясно месо сетивата й се замъгляваха.

— Само преди минута се канехте да го прогоните!

— Не отричам, но бизнесът си е биз…

— Ще ви платя един долар — с хладнокръвието на статуя предложи Керът.

— Един долар?! Това си е пладнешки обир…

Ръката на Ангуа светкавично го сграбчи за гърлото, напипваше вените, надушваше кръвта и страха му… И се стараеше да мисли за кисело зеле.

— Сега не е пладне, а привечер! — изтръгна се с гладен вой от устата й.

Също като онзи мъж в уличката Чорапин се вслуша в гласа на природата.

— Долар… — изкряка той. — Дадено. Разумна цена. Един долар, да.

Керът му подаде монетата заедно с отворения си бележник.

— Особено важно е да получа разписка — изрече назидателно. — За да извършим законосъобразно прехвърляне на правото на собственост.

— Вярно. Да. Правилно. С удоволствие.

Чорапин скришом поглеждаше лицето на Ангуа. Имаше нещо ужасно сбъркано в усмивката й. Надраска трескаво няколко реда по страничката. Керът следеше внимателно какво пише. „Ас Герхърт Чурапин давъм на приносителя на тъз распискъ пълнътъ и цялътъ собственост върху големъ Дорфл срешу Един Долар. Каквото големът стори, вече си е негувъ отгуворност и нема нищо общо с мене.

Подписал Герхърт Чурапин.“

— Интересно го извъртяхте — подсмихна се Керът и си прибра бележника, — но все пак е законно. Благодаря ви, господин Чорапин. Смятам, че стигнахме до удовлетворително за всички решение.

— Това ли беше? Мога ли да се прибирам?

— Разбира се…

Вратата тресна шумно.

— Прелестно — поклати глава Ангуа. — Вече си имаш голем. Наистина ли си наясно, че за всичко, което той стори, ще отговаряш ти? И какво ще го правиш сега?

Керът се взря замислено в Дорфл, който пък гледаше в краката си.

— Дорфл?

Големът вдигна глава.

— Вземи разписката. Не е задьлжително да имаш господар.

Дорфл стисна листчето с два дебели пръста.

— Ето, това означава, че ти принадлежиш на себе си — насърчи го Керът. — Разбираш ли? Ти си господар на самия себе си.

Големът вдигна рамене.

— А ти какво очакваше? — заяде се Ангуа. — Да размаха знаменце от радост ли?

— Не ми се вярва, че разбира. Някои идеи трудно се набиват в главите на хората…

Той се запъна и взе разписката от Дорфл, който не помръдна.

— Би могло и да има полза… — проточи Керът. — Е, да, това си е намеса в личния живот. Но в края на краищата те разбират само от думи…

Протегна се, отвори темето на Дорфл и пусна листчето в главата му. Големът примига… тоест очите му потъмняха и пак светнаха. Вдигна едната си ръка и полека се потупа по главата. Изпъна другата си ръка и я завъртя наляво-надясно, сякаш я виждаше за пръв път. Разгледа краката си и се озърна към околните сгради. Вторачи се в Керът. Позяпа облаците над улицата. И пак се взря в Керът.

И много бавно, без изобщо да се сгъне, с глух тътен се стовари по гръб на калдъръма. В очите му остана само бледо мъждукане.

— Дотук беше — подхвърли Ангуа. — Повреди се. Можем ли вече да си тръгнем?

— Очите му не са угаснали напълно. Прекалено много му се е събрало наведнъж. Не бива да го зарязваме насред улицата. Ами ако извадя разписката?…

Керът приклекна до голема и посегна към главата му. Ръката на Дорфл се стрелна толкова бързо, че не пролича никакво движение. Просто в следващия миг стискаше китката на Керът, който промърмори:

— Аха… — Издърпа си ръката полека. — Той явно… се чувства по-добре.

— Тссссссс… — излезе от устата на Дорфл. Големите имат усти, но само като част от опитите да им се придаде подобие на човешки образ. Устата на Дорфл обаче се отвори в тънка ивичка от червеникава светлина.

— О, богове, ако ви има! — ахна Ангуа и отскочи. — Нали уж не могат да говорят!

— Тссссс…

Съскане като от прегрята пара.

— Ей сега ще ти намеря нещо, на което да пишеш… — озърташе се трескаво Керът.

Дорфл се надигна тромаво, отстрани го много нежно от пътя си и закрачи нанякъде.

— Е, доволен ли си сега? — сопна се Ангуа. — Няма да вървя повече след това проклето нещо! Ако ще, да се хвърли в реката!

Керът пробяга няколко крачки след голема, спря и се върна.

— Защо ги мразиш толкова?

— Няма да ме разбереш. Не би могъл. Това е… защото съм от неумрелите. Големите… сякаш винаги ми натриват носа, че не съм човек.

— Как тъй не си човек?!

— Да де, човек съм… три седмици от всеки четири… Не ти ли е ясно, че аз трябва да внимавам постоянно и се вбесявам, като виждам хората да понасят тези неща. Ами че те дори не са живи! Могат обаче да си ходят преспокойно където си искат, без никой да подхвърля зад гърба им злобни шегички за сребро и чесън… Е, поне доскоро беше така. Те са само машини!

— По-точно така се отнасяме към тях — поправи я кротко Керът.

— Пак си ужасно благоразумен! — ядоса се Ангуа. — Напук се стараеш да разбереш всекиго! Защо не се опиташ поне веднъж да бъдеш гадняр?!

Бяха оставили Ноби на спокойствие за малко, затова той избута с лакти лакеите от дългата маса и в момента доизгребваше съдържанието на голяма купа с ножа си.

— О, ето ви и вас, лорд Дьо Нобс — изрече някой зад гърба му. Той се обърна.

— Ъхъ, к’во има?

Облиза ножа и го избърса с покривката.

— Зает ли сте, милорд?

— Реших да похапна малко. Ей, вие не искате ли от тия яйчица на пъдпъдък? Само че са дребнички.

— Не, благодаря…

— Има за всички — щедро продължи Ноби. — И са безплатни.

— Въпреки това…

— Мога да си натъпча в устата шест наведнъж. Я вижте!

— Великолепно постижение, милорд. Питах се обаче дали не бихте желал да поговорите с мен и още неколцина господа в пушалнята?

— Гнхгнх?

— Да, да. — Дружеска ръка обгърна раменете на Ноби и го отдалечи от отрупаната маса, но той успя да грабне чиния с печени пилешки кълки. — Толкова хора горят от нетърпение да си поприказват с вас…

— Гнхгнх?

Сержант Колън направи безпомощен опит да се поизчисти, но щом използваше за целта вода от река Анкх, естествено беше да постигне само по-равномерна сива мърлявост.

Фред Колън още не се бе извисил до изтънченото отчаяние на Ваймс. Командирът на Стражата се придържаше към убеждението, че животът е прекалено претъпкан с всевъзможни случки, повеждащи мисълта в абсолютно несъвместими посоки, затова шансът да откриеш някакъв смисъл в тях безкрайно се доближава до нулата. Сержантът по природа си беше оптимист, а и с по-муден интелект, затова още не искаше да ее откаже от заблудата „Уликите са много важни“.

Защо пък онези злодеи го бяха вързали с усукани връвчици, а не с въжета?

— Ей, ама ти сигурен ли си, че не знаеш къде ме бяха затворили?

— Нали сам си се напъхал в онуй място? — вдигна рамене Лудичкия Артър. — Как тъй не знаеш де си бил?.

— Ами беше тъмно, мъгливо, пък и не внимавах. Обикалях ей тъй, да отбия номера.

— Върнало ти се е тъпкано за хитреенето.

— Ох, пак се бъзикаш с мене. Добре де, къде бях?

— Не питай мене — махна с ръка гномът. — Аз ходя на лов под пазара за добитък. Хич не ми пука к’во има отгоре. Нали ти рекох, бе, човек — долу си е цял лабиринт.

— А някой около пазара прави ли таквиз връвчици?

— Че там нали обработват животните? Правят наденички, салами, ей таквиз неща. Сега ли ще ми дадеш мангизите?

Колън се потупа по джобовете и изтръгна от тях само жвакане.

— Артър, ще трябва да дойдеш с мене в Участъка.

— Имам да въртя бизнес!

— Мобилизирам те за извънреден стражник тая нощ — отсече сержантът.

— И колко ще ми платиш?

— Долар за дежурството.

Очичките на Лудичкия Артър се осветиха в червено.

— Ох, богове, много си страшен тъй! — поразтревожи се Колън. — Що си ми зяпнал ухото?

Гномът не продума и сержантът се обърна. Зад него стоеше голем. Беше много по-висок от другите и с по-приятно за окото телосложение. Приличаше на статуя на човек, вместо да е само грубо подобие. Дори имаше студената красота на изваяние. А очите му блестяха като червени морски фарове.

Вдигна юмрук над гланата си и отвори уста. Още един широк червен лъч освети улицата.

Изрева като разярен бик. В този миг Лудичкия Артър ядно срита Колън по глезените.

— Ще бягаме или да? — сопна се гномът. Сержантът отстъпваше заднешком, приковал поглед в създанието.

— А бе… няма страшно — смънка той. — Те не могат да тичат бързо.

Разсъдливото му тяло издърпа с досада юздите от тъпия мозък и пришпори краката, оттласквайки се по-надалеч.

Рискува да се озърне. Големът го преследваше с широки бързи крачки. Лудичкия Артър догони и задмина Колън, който бе свикнал да се движи благопристойно. Природата не бе предвидила в устройството му пета скорост.

— Оттука! — настоя гномът.

По стената на един склад се виеха стари дървени стъпала. Лудичкия Артър профуча по тях с пъргавината на плъховете, които ловуваше. Сержантът го следваше с пухтенето на парна машина. Спря по средата на стълбата и се огледа.

Големът стигна до най-долното стъпало и предпазливо го натисна с крак. Дървото заскърца и цялата стълба, овехтяла до сиво, се разтресе.

— Няма да издържи такваз тежест! — подвикна ободряващо гномът. — Гадината ще потроши всичко! Ха, няма да стане твойто, гърне проклето!

Големът прекрачи върху следващото стъпало.

Дървенията застена. А Колън се опомни и хукна нагоре.

Зад него големът май се увери, че стълбата все пак ще понесе теглото му, и се втурна нагоре със скокове. Перилата се тресяха под ръцете на сержанта, дори стената трептеше.

— Айде, бе! — крещеше Лудичкия Артър от покрива. — Ще те настигне!

Големът се хвърли напред… и стълбата рухна. Колън протегна ръце и се хвана за ръба на покрива. Тялото му се удари тежко в стената. Отдолу се разнасяше трясък на нацепени дъски.

— Я се издърпай, глупчо! — подкани го гномът.

— Не мога.

— Що?

— Ами онуй нещо ми виси на крака…

— Пура, ваша светлост?

— Бренди, милорд?

Лорд Дьо. Нобс се наместваше в разкошното кресло. Ботушите му едва допираха пода. Бренди и пури, а? Така си представяше хубавия живот. Засмука дима навътре.

— Милорд, ние тъкмо обсъждахме бъдещото управление на града след тежкото заболяване на Патриция…

Ноби закима. Ами да, за такива неща си приказват тузарите. И той беше роден за същото.

А питието го сгряваше приятно отвътре.

— Очевидно сегашното равновесие ще бъде нарушено сериозно, ако започнем да умуваме кой да бъде новият Патриций — обади се глас от друго кресло. — Какво е вашето мнение, лорд Дьо Нобс?

— Ъхъ, тъй ще стане. Гилдиите ще се налагат едни други като котараци в чувал. Туй всекиму е ясно.

— Точно и кратко обобщение.

Откъм всички кресла замърмориха одобрително. Ноби се хилеше. На това му се викаше кеф до дупка — да е тузар сред другите тузари, да си плямпат за важни работи, вместо да измисля тъпи оправдания защо е опразнил кутийката с дребните пари на Стражата.

— А и дали предводителите на гилдиите биха се оказали готови за такава отговорност? — разнесе се откъм едно кресло. — Признавам, налагат правилата си в съответното занятие, но да се справят с управлението на целия град?… Едва ли. Господа, може би е време да изберем нов път. Може би е време да се проявят достойнствата на благородната кръв.

Ноби си помисли, че човекът приказва много увъртяно, но сигурно така подобаваше.

— В такъв момент — обади се глас от друго кресло — градът ще се взира с надежда в представителите на своите най-достойни родове. В интерес на всички ни е някой от тях да се нагърби с това бреме.

— А като се нагърби — изсумтя Ноби, — добре ще е да отиде при доктор, за да му прегледа главата.

Отпи още глътка от чашата си и размаха пурата с жест на човек, намерил разковничето.

— Не се притеснявайте. Всички знаем, че в града се навърта човек от кралски род. Никакви проблеми, щом той е наблизо. Разберете се с капитан Керът, туй е моят съвет.

Поредната вечер се спускаше над града през многослойната мъгла.

Когато Керът се върна в Участъка, ефрейтор Дребнодупе му направи странна физиономия и показа само с движение на очите си към тримата мрачни посетители, наредили се на скамейката до стената.

— Искат да говорят с някой от по-старшите! — изсъска насреща му. — Но сержант Колън никакъв го няма, а като почуках на вратата на господин Ваймс, не ми отвори.

Керът се усмихна дружелюбно.

— Госпожо Палм… Господин Богис… Доктор Дауни… Съжалявам, че се е наложило да почакате. Напоследък сме претоварени покрай случая с отравянето и проблемите с големите…

И предводителят на Гилдията на убийците се усмихна, но само с устни.

— Именно за опита да бъде отровен лорд Ветинари желаем да поговорим с вас. Нямате ли някое позакътано място тук?

— Ами да отидем в столовата — предложи Керът. — В този час сигурно е празна. Моля, минете оттук…

— Добре си угаждате, както виждам — подхвърли госпожа Палм. — И столова си имате… — Тя млъкна още с прекрачването на прага, после възкликна неволно: — Нима някой се храни в тази дупка!

— Ами не, повечето време мърморят, че кафето било гадно. И си пишат докладите. Командир Ваймс много държи на подробните доклади.

— Капитан Керът — настойчиво започна доктор Дауни, — смятаме, че сме длъжни да обсъдим с вас много сериозен въпрос, отнасящ се до… На какво съм седнал?!

Керът побърза да избърше стола с длан.

— Моля ви да ни извините, сър, но все нямаме време да почистим…

— Оставете това сега, няма значение. — Шефът на убийците в града се наведе напрегнато, събрал длани пред лицето си. — Както казах, капитане, дойдохме да обсъдим ужасния опит за отравянето на лорд Ветинари.

— Всъщност би трябвало да го обсъждате с Командир Ваймс…

— Доколкото ми е известно, Командир Ваймс неведнъж си е позволявал пред вас непочтителни забележки за Патриция — отсече доктор Дауни.

— Сещам се какво са ви подшушнали. „Трябва да го обесят, ама няма да се намери толкова гнусно въже, че да му е по мярка.“ Всички така приказват.

— А вие?

— Е, аз не — призна си Керът.

— И Ваймс лично е поел разследването на опитите да бъде отровен лорд Ветинари?

— Да, какво толкова…

— Решението му не ви ли озадачи поне малко?

— Не, сър. Помислих и ми се струва, че го разбрах. Посвоему е привързан към Патриция. Веднъж спомена, че ако някой убие Ветинари, това ще е самият той — Ваймс.

— Нима?

— Но го каза с усмивка. Е, аз така изтълкувах изражението му.

— И Ваймс… ъ-ъ, навестява Патриция почти всеки ден, нали?

— Да, сър.

— Досега обаче усилията му да открие отровителя са се оказали безплодни, нали?

— Ами нямаме преки доказателства, сър. Установихме само множество начини, по които не е бил отровен.

Дауни кимна на спътниците си.

— Бихме искали да огледаме кабинета на Командир Ваймс.

— Не знам дали това е… — започна Керът.

— Моля ви да обмислите искането ни задълбочено — скастри го доктор Дауни. — Ние тримата дойдохме тук като представители на почти всички гилдии в града. И сме уверени, че имаме сериозна причина да претърсим кабинета на Ваймс. Разбира се, вие ще ни придружите, за да е сигурно, че не сме извършили нищо незаконно.

Керът се подвоуми.

— Е… Щом и аз ще бъда с вас…

— Така обискът ще бъде извършен напълно според правилата — довърши го шефът на убийците. Керът ги заведе до кабинета и отвори вратата.

— Дори не знам дали Командир Ваймс е тук. Нали ви казах, че сме… Олеле…

Дауни надзърна някъде изпод рамото му към фигурата, забола глава в ръцете си на бюрото.

— Както виждам, Командир Ваймс телом е тук, но духом отсъства…

— И от коридора надушвам вонята на алкохол — отбеляза госпожа Палм. — Този порок върши страшни неща с мъжете.

— Цяла бутилка „Меча прегръдка“, а? — поклати глава господин Богис. — На някои хора им е широко около врата.

— Но той не беше пил нито капка цяла година! — мънкаше Керът, докато разтърсваше безчувствения Ваймс. — Ходи и на срещи на въздържатели и какво ли още не…

— Така, да проверим… — решително изрече доктор Дауни и отвори едно от чекмеджетата на бюрото. — Капитан Керът, ще засвидетелствате ли, че тук има кесия със сивкав прах? А сега аз ще…

Едната ръка на Ваймс се плъзна с бързината на нападаща кобра и затисна пръстите на старшия убиец с чекмеджето. Със същото движение лакътят му се заби в слънчевия сплит на доктор Дауни, чиято брадичка конвулсивно се смъкна надолу и се блъсна в предмишницата на Ваймс.

Чак тогава Командирът на Стражата отвори очи.

— А? К’во штава тука, бе? А? Доктор Дауни, ти ли ши, бе? А? Керът? Гошподин Богис?

— Какви ша тия глупошти? — писна шефът на убийците, хванал се за лицето. — Жащо ме чапардошахте?

— Ау, колко съжалявам! — Ваймс чак помръкна от загриженост. Избута стола си право в слабините на доктор Дауни и стана. — Боя се, че задрямах, пък вие ме сепнахте и ви видях да крадете…

— Вие сте твърде пиян! — възмути се господин Богис.

Чертите на Ваймс замръзнаха в каменна маска.

— Тъй ли било? „Петър плет плете. Плети, Петре, плети, плета преплитай!“ — избълва Командирът на Стражата. — Да продължавам ли със скороговорките, а? — Избута с тяло старшия крадец и го притисна до стената. — Рекорд ли искате да постигна, а?

— Ами тажи кешия? — развика се доктор Дауни, стиснал с пръстите на едната си ръка своя разкървавен нос и сочещ бюрото с другата.

Ваймс още се хилеше диво и озъбено.

— Ах, да, кесията… Спипахте ме. Много опасно вещество.

— Значи си признавате!

— Как иначе, като не ми оставихте вратичка за измъкване? Нямам друг изход, освен да се отърва от уликата… — Ваймс сграбчи кесията и изсипа почти всичко в устата си. — Ммм, че вкусно! — При усиленото мляскане от устата му се разхвърчаше прашец. — Как благо се плъзга по езика!

— Но това е арсеник!… — премалял прошепна господин Богис.

— О, богове, тъй ли било? — преглътна Командирът на Стражата. — Страхотно! Долу си имаме едно джудже, умно и начетено. По цял ден се свира сред своите колби и химикали, мъчи се да познае кое е арсеник, а кое — не, пьк вие веднага налучкахте! Ето ви награда!

Подхвърли кесията към ръката на господин Богис, който се дръпна уплашено и остатъците от прашеца се разсипаха по пода.

— Извинете… — промърмори Керът. Приклекна и се загледа отблизо в сивия прах. Полицаите по традиция вярват, че могат да различат всяко вещество, като го помиришат, а после го опитат на вкус много предпазливо. Този навик обаче бе набързо забравен в Стражата, след като Кремъчко си близна малко амониев хлорид, обилно наръсен с радий, и отсъди: „Ами да, няма спор, че е главотръс… глъб глъб джлуп…“ Наложи се да прекара следващите три дни вързан за леглото си, докато повярва, че паяците са се махнали. Въпреки това Керът заяви:

— Знам, че не е отровно. — Облиза си показалеца и опита. — Захар.

Временно простилият се с прочутото си самообладание Дауни се разкрещя на Ваймс:

— Нали било опасно!

— Опасно е, и още как! — изрева в лицето му Командирът на Стражата. — Плюскай захарта с лъжици и ще видиш колко скоричко ще ти изгният зъбите! А вие какво очаквахте да откриете, а?

— Получихме информация… — започна Богис.

— О, информация, тъй ли? Чухте ли, капитан Керът? Те са получили информация. Значи имат пълно право да нахълтат!

— С най-добри намерения — увери го Богис.

— Я да позная. Подсказали са ви, че Ваймс е мъртво пиян в Участъка и има цяла кесия арсеник в бюрото си, нали? Най-добри намерения, а?…

Госпожа Палм се прокашля.

— Да не затъваме още повече в тази история. Познахте, сър Самюъл. Всички получихме еднакви бележки. — Подаде на Ваймс листче, изписано с главни букви. — И както се убедих, заблудили са ни. — Тя изпепели с поглед Богис и Дауни. — Позволете ми да ви поднеса извиненията си. Да си вървим, господа.

Госпожа Палм излезе сърдито и Богис побърза да се изсули след нея. Дауни си бършеше носа с кърпичка.

— Сър Самюъл, каква цена бяхме определили за главата ви?

— Двайсет хиляди долара.

— Само толкова ли? Несъмнено ще я повишим.

— Щастлив съм да го чуя. Сто на сто ще си купя още капани за мечки.

— Ъ-ъ… Ще ви изпратя — подкани Керът старшия убиец.

Когато се върна, завари Командира на Стражата провесен до кръста през прозореца. Опипваше стената под перваза и си мърмореше:

— Една тухличка не е разместена. И керемидите са си на местата… А долу през целия ден имаше дежурен. Странно. — Вдигна рамене и се върна зад бюрото си. Взе бележката. — И туй боклуче не е улика. Цялото е в мазни отпечатъци от пръсти. — Остави хартийката и се вторачи в Керът. — Когато заловим престъпника, някъде най-отгоре в списъка на обвиненията ще има и такова редче: „Изнудване на Командир Ваймс да излее цяла бутилка от най-малцовото върху килима.“ За такова нещо заслужава да го обесят.

Потрепери от пресния спомен. Никому не би пожелал такова изпитание.

— Отвратително! — възкликна Керът. — Как може дори да си помислят, че вие сте отровил Патриция!

— Аз се ядосах, че ме сметнаха за тъпак, който държи отровата в бюрото си — сподели Ваймс и си запали пура.

— Прав сте — съгласи се капитанът. — Дори глупак не би държал такава улика на толкова очевидно място.

— Именно. — Командирът на Стражата с удоволствие се облегна на стола си. — Затова кесията с арсеника е в джоба на куртката ми.

Метна крака върху бюрото и издиша цял облак дим. Май трябваше по-скоро да се отърве от килима. Не би прекарал остатъка от професионалния си живот в стая, където витае духът на неизпито уиски.

Керът още не можеше да си затвори устата.

— Ох, да му се не види… — отегчи се Ваймс. — Приятелю, всичко е ясно. От мен очакваха да се олигавя, щом зърна бутилката, и да я изгълтам весело, без да ми мигне окото. А после неколцина уважавани и изтъкнати граждани… — извади пурата от устата си, за да се изплюе с погнуса — …щяха да ме намерят в твое присъствие — добре са се сетили, няма спор — и да открият доказателството за престъплението ми, не особено умело скрито. — Поклати глава натъжен. — Лошото е обаче, че хване ли те веднъж порокът, никога няма да те пусне.

— Сър, но вие проявихте завидна воля — възрази Керът. — Не съм ви виждал дори да помиришете алкохол, откакто…

— Не ме разбра. Приказвах ти за полицейщината, не за пиенето. Мнозина са готови да ти помогнат, ако си решил да не къркаш, ама никой не организира дружески срещи, където ставаш и си признаваш: „Аз се казвам Сам и съм едно гнусно недоверчиво копеле.“ — Най-сетне извади другата кесия от джоба си. — Ще накараме Дребнодупе да провери какво има вътре. За нищо на света нямаше да го опитам на вкус. Направо отскочих до столовата и напълних друга кесия със захар. Е, първо трябваше да измъкна фасовете на Ноби от захарницата. — Отвори вратата и кресна на ефрейтор Дребнодупе да се качи в кабинета му. — Керът, да знаеш, че се ободрих. Старият мозък в главата ми най-после проработи. Знаеш ли какво му е особеното на голема, който е извършил убийствата?

— Не се сещам за друго, сър, освен че е съвсем новичък. Мисля, че самите големи са го направили. Разбира се, имали са нужда от жрец за свещените писмена, трябвало е и да ползват за малко пещта на господин Хопкинсън. Сигурно на старците им е било интересно. Нали всеки от тях по своему се занимаваше с история?

Беше ред на Ваймс да се облещи с увиснало чене, но се опомни бързо.

— Да, да, естествено… — изрече с едва забележимо треперещ глас. — Ами че то си е очевидно. Направо се набива на очи като собствения ти нос. Но… ъ-ъ, ти досети ли се какво още му е особеното?

Постара се да изтрие всякакъв остатък на надежда от гласа си.

— Сър, да не питате за факта, че е полудял?

— Е, не съм си и въобразявал, че ще спечели анкх-морпоркската голяма награда за здравомислие!

— Исках да кажа, сър, че те са го подлудили. Другите големи. Изобщо не са искали да се случи, но са вградили опасността в него. Твърде много са очаквали. Бил е като тяхно… дете. Въплъщавал е всичките им мечти и копнежи. А после са научили, че убива хора… Е, това вече е много страшно за един голем. Не бива да посягат на човешки живот, а ето, че го е вършила глината от тяхната глина…

— Не би трябвало да е особено приятно и за хората, когато децата им убиват.

— В него са съзирали цялото си бъдеще…

— Командир Ваймс, викахте ли ме? — обади се Веселка откъм вратата.

— О, да. Това арсен ли е? — подаде й кесията Ваймс.

Джуджето помириса отдалеч сивия прах.

— Може би е негово съединение, сър. Е, първо ще проверя, за да знаем точно.

— А аз си представях, че киселините само се плацикат в съдинки от дебело стъкло — вдигна рамене Командирът на Стражата. — А… Какво е това по ръцете ти?

— Лак за нокти, сър.

— Лак за нокти ли?

— Да, сър.

— Ъ-ъ… ами добре. Брей, очаквах да е зелен.

— Няма да ми отива цветът, сър.

— Не, бе, говоря ти за арсеника.

— Сър, арсенът също се среща във всякакви разцветки. Рудите му са червени, кафяви, жълти, сиви. А като ги загреем със селитра, сър, получаваме арсенова киселина. И ужасно вредни пушеци.

— Значи е опасен, откъдето и да го погледнеш — поклати глава Ваймс.

— Никак не е здравословен, сър. Но пък е полезен за едно или друго — с него работят кожарите, бояджиите… Не само отровителите.

— Чудя се как хората от тия занаяти не мрат като мухи… — промърмори Командирът на Стражата.

— Повечето използват големи, сър.

Думите сякаш увиснаха във въздуха, след като Веселка млъкна внезапно. Ваймс срещна погледа на Керът и си засвирука фалшиво. „Ето, започна се. Така сме се препълнили с въпроси, че започват да преливат в отговори.“

За пръв път от няколко дни се чувстваше толкова жизнен. Скорошното гневно злорадство още бушуваше във вените му и подритваше мозъка да не заспива. Ваймс си знаеше, че това е искрата на вдъхновението, раздухвана от умората. Ако си изтощен до оловна тежест в костите, мъничко адреналин ти се стоварва в главата като паднал върху теб трол. Несъмнено знаеха всичко необходимо. Всички дреболии. Имаха и парченцата за ръбовете и ъглите, за да си сглобят пъзела. Само трябваше да им намерят местата.

— Тези големи… — проточи Керът. — Целите са покрити с арсеник, нали?

— Вероятно, сър. В куирмската Гилдия на алхимиците видях един, по чиито ръце арсенът направо се бе галванизирал, защото този голем постоянно бъркаше в тигелите…

— Те не се плашат от горещината — подхвърли Ваймс.

— И не усещат болка — добави Керът.

— Така си е… — промълви Веселка, която ги гледаше с недоумение.

— И не можеш да ги отровиш — продължи Ваймс.

— Освен това се подчиняват на заповеди — подсети го Керът. — Без да приказват.

— Големите вършат най-черната работа — завърши Ваймс.

— Трябваше да споменеш за това по-рано — обърна се Керът към джуджето.

— Сигурно, сър, но нали знаете как е… Никой не забелязва големите.

— Мас под ноктите — изрече Ваймс сякаш на целия свят. — Старият жрец е одраскал с нокти убиеца си. Мас под ноктите, и то наситена с арсеник.

Загледа се в бележника си, отворен на бюрото. „Някъде под носа ни е, да. Не сме го забелязали. Но нали ровихме навсякъде? Значи сме видели и отговора, но не сме го познали. А ако не го разпознаем още сега, в този миг, ще ни се изплъзне завинаги…“

— Сър, не искам да ви засегна — обади се Дребнодупе, — но това едва ли ще ни помогне с нещо. В твърде много занаяти заедно с арсеника използват и разни мазнини.

„Трябва да е нещо, което си остава незримо за нас, защото сме свикнали да не го виждаме. И то трови през нощта…“

Ами да, наистина му беше под носа! Ваймс примига. От преумора пред очите му мъждукаха мънички звездички и умът му криволичеше по чудати пътечки. И какво толкова? С нормалното мислене нищо не постигна.

— Никой да не мърда! — вдигна ръка той. — Аха. Ето го. На бюрото ми е. Виждате ли го?

— Какво да виждаме, сър? — не разбра Керът.

— Значи не си се досетил? — сепна се Командирът на Стражата.

— За кое, сър?

— Ами как тровят Ветинари. Погледни, де… На бюрото ми е. Сега видя ли го?

— Бележника ли?

— Не!

— Да не пие уиски? — помъчи се да налучка Веселка.

— Съмнявам се — врътна глава Ваймс.

— Попивателната?… — мънкаше Керът. — Перодръжките?… Пурите?…

— А, къде са? — потупа се Ваймс по джобовете.

— Крайчето на кутията стърчи изпод документите на подноса „Входящи“, сър. — Керът добави укорно: — Същите, сър, на които не си правите труда да отговорите.

Командирът на Стражата си прибра кутията и извади нова пура.

— Ох, благодарски… Ха! Как не попитах Милдрид Лесна какво още е вземала от двореца! Нали и те са малка благинка за слугите! А старата госпожа Лесна беше шивачка… От истинските шивачки! А вече е есен! Ех! Умряла е, защото дните са по-къси!

Керът клекна, за да се изравнят очите му с плота на бюрото.

— Не мога да го видя, сър.

— Нищо чудно. Защото няма какво да видиш. Тъй се познава, че го има. Ако пък липсваше, веднага щеше да се сетиш.

Лицето на Ваймс се разкриви в широка маниакална усмивка.

— Добре ли сте, сър? — усъмни се капитанът. — Знам, че напоследък доста се престаравахте…

— Напротив, мързелувах — кресна Командирът на Стражата. — Търчах напред-назад с изплезен език, за да търся улики, вместо да седна и да си напрегна мозъка поне за пет минути! А какво ви повтарям постоянно?

— Ъ-ъ… Никога никому да не вярваме ли, сър?

— Не е това.

— Ъ-ъ… Всеки все за нещо е виновен ли, сър?

— Не е и това.

— Ъ-ъ… ъ-ъ… Дори да си от малцинствена група, това не означава, че не си гнусен задръстен досадник. Познах ли, сър?

— Не… А кога изтърсих тая приказка?

— Миналата седмица, сър. След като ни навести делегация на Лигата за равен ръст.

— Ясно. Друго се мъчех да ти подскажа. Хм… Защо си мислех, че съм споменавал нещо подходящо за случая? Трябва да е свързано с полицейската работа.

— В момента не мога да си спомня, сър.

— Е, значи непременно ще измисля такъв лаф и ще ви го повтарям до втръсване.

— Прекрасно, сър! — грейна Керът. — Радвам се, че дойдохте на себе си. Готови сме да ритаме задн… четирибуквия, нали? А впрочем, сър… Какво открихме все пак?

— Ще го видиш накрая! Отиваме в двореца. Повикай Ангуа. Може да имаме нужда от… специалните й умения. А, да, вземи и заповед за обиск.

— Имате предвид големия ковашки чук ли?

— Именно. Не забравяй и сержант Колън.

— Смяната му трябва да е свършила преди час.

— Сигурно виси някъде, за да не се набърка в неприятности — предположи уверено Ваймс.

Лудичкия Артър надникна от ръба на покрива. Някъде изпод сержанта две червени очи се вторачиха в него.

— Тежи ли, а?

— Д-д-да!

— Я го сритай с другия крак!

Чу се някакво жвакане и Колън трепна. Миг тишина… и оглушителен грохот от потрошена керамика някъде долу.

— Ботушът ми се изсули — изпъшка сержантът.

— И как стана?

— Ами заради мазната вода вътре…

Гномът го подръпна за единия палец.

— К’во чакаш тогаз, качвай се.

— Не мога.

— Стига, бе! Нали вече не ти виси на крака?

— Умориха ми се ръцете. След десет секунди ще трябва да ми очертават с тебешир трупа на калдъръма…

— Ха, че как ще им стигне тебеширът за таквоз туловище? — Лудичкия Артър отблизо погледна изпитателно Колън. — Като ще мреш, що не подпишеш, че си ми обещал цял долар, а?

Долу звъннаха керамични отломки.

— А, туй к’во беше? — стресна се сержантът. — Нали уж проклетата твар се потроши…

Гномът надникна.

— Ей, господин Колън, ти вярваш ли в ония дрънканици за прераждането?

— Не слушам чуждоземски глупотевини! — разсърди се сержантът.

— Да, ама онуй нещо взе самичко да си събира парчетиите. Досущ като картинките от парченца… бъзгане ли им викахте, как беше…

— Добре го даваш, Артър. Само че няма пак да ме минеш, за да изпълзя догоре. Като разбиеш някоя статуя с чук, тя не почва да се сглобява наново.

— Както щеш. Той почти довърши единия крак.

Колън някак изкриви врата си, за да надникне в малката миризлива пролука между стената и подмишницата си. Видя само мъгла и мътно сияние.

— Да не бъркаш нещо?

— Хе, потичай като мен след плъховете по тунелите и ще почнеш да виждаш в тъмното. Иначе скоро ще пукясаш.

Нещо изсъска под краката на сержанта. Той задраска по тухлите и с обутия, и с босия си крак.

— Я, не му потръгна — осведоми го Лудичкия Артър. — Май си е обърнал коленете назад.

Дорфл седеше прегърбен в мазето, където се бяха срещали големите. Понякога вдигаше глава и съскаше. От очите му струяха два червени лъча. И сякаш нещо проникваше по тях в обратната посока, втурваше се в аленото небе, изпълнило главата на Дорфл…

Той се гърбеше под тежестта на Вселената, но нейната неясна гълчава звучеше приглушено, нямаше нищо общо с него.

Защото Словата обграждаха отвсякъде хоризонта му и се извисяваха в небесата.

А един глас изричаше кротко: „Ти си господар на самия себе си.“ Дорфл виждаше отново и отново все същото — загриженото лице, посягащата към главата му ръка, ненадейния леден удар на новото знание…

„…господар на самия себе си.“ Гласът отекна от Словата и се заблъска из стените им, стегнали малкия му свят.

Големът трябва да има господар. Буквите надвисваха над света, но ехото ги връхлиташе като пясъчна буря. По тях плъзнаха криви пукнатини и накрая…

Словата се пръснаха. Късове колкото планини се забиваха и разхвърляха гейзери от червен пясък.

А след тях нахлу Вселената. Дорфл усети как тя го подхвана… …и големът вече беше насред нея. Долавяше я навсякъде наоколо, бръмченето, деловитата сложност, неудържимия рев…

Нямаше Слова между него и Нея. Той принадлежеше на Вселената и Тя му принадлежеше.

Не можеше да й обърне гръб, защото пак се оказваше с лице към Нея.

Дорфл знаеше, че е отговорен за всяко прещракване в неимоверно сложното й устройство.

Не можеше да каже: „Заповядаха ми.“ Не можеше да каже: „Не е честно.“ Никой не го слушаше. И нямаше Слова. Той беше господар на самия себе си.

Вместо „Няма да правиш това“ вече имаше „Аз няма да правя това“.

Дорфл се въртеше из червеното небе, докато не зърна пред себе си черна дупка. Усети как го засмуква, профуча през сиянието, а дупката се разрастваше, краищата й вече не се виждаха…

Големът отвори очи.

НЯМА ГОСПОДАР!

Изправи се стремително. Вдигна ръка с изпънат показалец.

С лекота го заби в стената, по която бяха изписвали споровете си, и старателно го прокара през ронещите се тухли. Отдели няколко минути за онова, което непременно трябваше да изрече.

Довърши последната буква и проби три точки след нея. И излезе. А зад него остана „НЯМА ГОСПОДАР…“

Сини димни мрежи от пурите скриваха тавана на пушалнята.

— Ах, да, капитан Керът… — чу се откъм някое кресло. — Разбира се, но… дали той е най-подходящият човек?

— Родил се е с белег като коронка. Виждал съм го — добродушно подсказа Ноби.

— Все пак възпитанието му…

— Отгледали са го джуджета — вдигна рамене лорд Дьо Нобс и размаха чашата си към един лакей. — Пак от същото, ако обичаш.

— Не ми се вярва, че джуджетата биха могли да издигнат някого до нужната висота — подсмихна се някой.

Сдържан смях.

— Живеем в голям, оживен и преди всичко… сложен град. Опасявам се, че острият меч и рожденият белег не са най-добрите препоръки. Бихме желали кралят да произхожда от род, който е свикнал със заповедите…

— Например вашия, милорд.

Ноби нападна поредната чаша бренди с примляскване.

— А, не се притеснявайте, свикнал съм да слушам заповеди — успокои ги, щом отдели чашата от устните си. — Кой ли не ме командва…

— Необходим ни е крал, който ще има подкрепата на влиятелните семейства и най-важните гилдии.

— Ами хората много си харесват Керът — съгласи се Ноби.

— О, хората…

— Пък и работата е скучничка — продължи вдъхновено ефрейторът. — Я го вижте стария Ветинари. Все се рови в книжата. Какъв кеф е туй? Ама че живот — седиш зад бюро час подир час, все за нещо се главоболиш, нямаш с к’во да отпуснеш душата. — Вдигна празната чаша. — Напълни я, пич. Ама тоя път догоре. Що ми е тая грамаданска чаша, като пиенето се плацика на дънцето?

— Мнозина обичат й да вдишват аромата — плахо и стъписано възрази глас откъм съседното кресло.

— А, не — снизходително изломоти Ноби, който отдавна подозираше тузарите в нездрави привички. — Аз пък искам да ми минава през устата, ако не сте против.

— Да се върнем към същината на въпроса — предложи друг глас. — Кралят няма да си запълва цялото време с управлението на града. Подразбира се, че ще има кой да му помага. Съветници. Приближени. Опитни хора.

— Че тогаз к’во ще прави? — учтиво прояви любопитство лорд Дьо Нобс.

— Ще седи на трона.

— Ще маха приветливо с ръка.

— Ще заема почетното място на банкети.

— Ще подписва това-онова.

— Ще се налива свински с превъзходно бренди…

— Ще седи на трона, казах!

— Тъй е по-приятно — призна Ноби. — Виждам аз, че някой ще си падне на меките части.

— Разбира се, от краля ще се иска и да схваща намеци поне от петия или десетия път — натърти излишно остро някой, но му изшъткаха.

След няколко опита Ноби си улучи устата с пурата и я засмука.

— Ясно — кимна непохватно. — Искате да си намерите някой тузар, дето няма много работа, и да му речете: „Ей, излезе ти късметът. Я покажи как махаш с ръчичка да видим ставаш ли за крал.“

— О, превъзходна идея, милорд. А не се ли сещате за някое име? Пийнете си още бренди, моля.

— А, бе, ти си разбран човек, като те гледам. И аз съм същият, ха-ха. Тъй, тъй, чак до ръба. За името… не ми изскача никое в главата.

— Всъщност, милорд, ние вече обсъждахме дали да не предложим короната на вас…

Първо очите на Ноби се изцъклиха. После и бузите му се издуха.

Не е особено добра идея да изригнеш гейзер от бренди, когато запалената ти пура е на пътя му. Пламъкът стигна до отсрещната стена и остави следа във вид на въгленочерна хризантема, а в съответствие с един от основните закони на физиката креслото заедно с Ноби се плъзна на колелцата си и спря чак във вратата.

— Крал?… — Ефрейторът се задави и се наложи да го тупат дълго по гърба, за да си поеме дъх.

— Крал ли? — изсвири гърлото му накрая. — Та господин Ваймс да ми отсече главата?!

— Милорд, ще можете да пиете бренди колкото пожелаете — започнаха да го увещават.

— За к’во ми е бренди, като няма да имам уста!

— Но от какво се опасявате?

— Господин Ваймс ще побеснее! Казвам ви, бе, хора — ще побеснее!

— О, небеса, човече…

— Милорд — намеси се навреме някой.

— Да, да, милорд… Когато бъдете коронясан за крал, вие ще нареждате на онзи окаяник Ваймс какво да прави. Или както сте свикнал да казвате, вие ще бъдете шефът. Бихте могъл да…

— Аз да заповядвам на Скалоликия, щото ще съм крал? — озадачи се Ноби.

— Именно!

Ефрейторът зяпна замислено димните вихри във въздуха.

— Ама той ще побеснее!

— Слушай, глупако!…

— Милорд…

— Разбрах! Слушай, глупав милорд, можеш и да го екзекутираш, ако ти хрумне!

— Не може!

— Но защо?!

— Защото ще побеснее!

— Той сам твърди, че е служител на закона, а кой прави законите? Чия дума ще бъде закон?

— Де да знам! — страдалчески се завайка Ноби. — Господин Ваймс разправя, че усещал закона през подметките на ботушите си!

Заозърта се трескаво. Стори му се, че сенките в стаята припълзяват към него.

— Не мога да стана крал! Ваймс ще побеснее!

— Стига сте повтарял това!

Ноби си раздърпа яката.

— Ей, тука е задушно, пък и много пушек се събра. Къде е прозорецът?

— Ей там…

Креслото отново се блъсна във вратата. Ефрейтор Нобс се заби в стъклото с шлема напред, стовари се върху една карета, отскочи и се втурна в нощта, за да избяга от предопределението си и по-точно от острите брадви в близкото бъдеще.

Веселка Дребнодупе нахълта в огромната кухня на двореца и заби стрелата от арбалета си в тавана.

— Никой да не мърда! — кресна тя пронизително. Служителите на Патриция престанаха да обръщат внимание на вечерята.

— А когато искате никой да не мърда — много любезно промълви Дръмнот и гнусливо махна с вилицата парче мазилка от чинията си, — имате ли предвид…

— Добре се справи, ефрейтор, аз поемам оттук нататък — намеси се Ваймс и потупа Дребнодупе по рамото. — Тук ли е Милдрид Лесна?

Главите се завъртяха едновременно. Милдрид изтърва лъжицата си в супата.

— Няма страшно — успокои я Ваймс. — Само трябва да ви задам няколко въпроса.

— Аз… с-с-съжалявам, с-с-сър…

— Нищо лошо не сте направила. — Той заобиколи масата. — Но сте вземала за вкъщи не само храна, нали?

— С-сър?

— Какво друго вземахте?

Милдрид се озърташе към изведнъж станалите съвсем безизразни лица на останалите слуги.

— Ами ония стари чаршафи, но господин Диплок ми п-п-позволи…

— Не е каквото искам да знам — завъртя глава Ваймс.

Милдрид облиза пресъхналите си устни.

— Е, мъничко б-б-боя за об-б-бувки…

— Я почакайте — подхвана Командирът на Стражата с най-благия си глас. — Всеки взема по нещичко от мястото, където работи. Дреболии, които няма да липсват. Не се смята за кражба. Ами по-скоро е… право. Остатъци. Госпожице Лесна, не ви ли подсказва нещо думата „остатъци“?

— Ами… като недогорели свещи ли, сър?

Ваймс си отдъхна. Какво облекчение е да си прав, особено ако си го постигнал, минавайки през всяка мислима и немислима грешка.

— Аха!

— Н-но и туй не е кражба, с-сър.

— Добре, добре, но сте носила в дома си остатъци от свещи, нали? Можели са да светят поне още половин час, особено ако са в чинийка — кротко добави той.

— Не е кражба, сър! То си е… привилегия, сър!

Сам Ваймс стовари длан върху челото си.

— Привилегии! Да, бе! Тая дума се мъчех да си спомня от не знам кога си. Всеки си има привилегии, нали тъй? Всичко е наред. Значи вие взимате свещите от спалнята?

Въпреки треперенето си Милдрид Лесна успя да се ухили с превъзходството на човек, облагодетелстван повече от простосмъртните.

— Да, сър. Разрешено ми е. Много по-хубави са от ония грубите в големите зали.

— И вие слагате нови свещи, когато е нужно, нали?

— Да,сър.

„Може би по-честичко, отколкото е редно. Защо да ги оставя да догарят!…“

— Госпожице, ще ми покажете ли къде ги съхранявате?

Прислужничката мълчаливо се допита с поглед до икономката, която само се озърна към Командир Ваймс и кимна. Опитната жена различаваше заповедите, прикрити като въпроси.

— В съседния килер са, сър.

— Заведете ме там, моля ви.

Стаичката не беше голяма, затова пък по рафтовете от пода до тавана бяха наредени свещи. Имаше възголеми, високи по цял метър, каквито слагаха в приемната зала, имаше и всекидневни.

— Тези са за покоите на негово превъзходителство, сър.

Подаде му трийсетсантиметрова бяла свещ.

— О, да… Прекрасно качество. Номер пет. Превъзходна бяла лой. — Ваймс разсеяно подхвърляше свещта в ръката си. — С такива си светим и у дома. А боклуците в Участъка са едва ли не сурова свинска мас. Вече ги купуваме от Кери в квартала на кланиците. Извьнредно ниски цени. Преди бяхме клиенти на „Спаджър и Уилямс“, но господин Кери май завладя пазара напоследък, какво ще кажете?

— Тъй си е, сър.

— И всеки ден слагате от същите в спалнята на негово превъзходителство?

— Да, сър.

— А другаде?

— О, не, сър. Негово превъзходителство ни забрани изрично! Навсякъде използваме номер три.

— И отнасяте, ъ-ъ… остатъците вкъщи?

— Да, сър. Баба казваше, че светели много хубаво, сър…

— Сигурно е седяла да наглежда братчето ви. Предполагам, че детето се е разболяло преди нея, затова е будувала по цели нощи. Познавах аз старата госпожа Лесна, не е спирала да шие…

— Да, сър.

Мълчание.

— Вземете моята кърпичка — предложи Ваймс след малко.

— Сър, ще си загубя ли работата?

— Не. Няма да ви тормозят. Никой от замесените в тая история не заслужава да си загуби работата. — Командирът на Стражата се загледа в свещта. — Освен мен може би… — Спря на прага и се обърна.

— Ако искате да взимате и занапред остатъци от свещи, имаме предостатъчно в Участъка. А Ноби ще трябва да си купува мас за готвене като всички нормални хора.

— Сега к’во прави? — попита сержант Колън.

Лудичкия Артър надникна отново.

— Нещо не може да си натъкми лактите — съобщи нехайно. — Зяпа единия и се мъчи да го сгъне, ама не става.

— И аз бях закъсал тъй, когато монтирах кухненските шкафчета на госпожа Колън — сети се сержантът. — Указанията за отваряне на кутията с частите бяха вътре в кутията…

— Олеле, оня чактиса най-сетне — поклати глава изтребителят на плъхове. — Май беше объркал лактите с коленете, като гледам…

Колън чу трополене под себе си.

— Свърна зад ъгъла… — трясък от нацепени дъски — …и влезе в склада. Ще се качи по вътрешната стълба, ама ти няма да пострадаш.

— Как тъй?

— Ще се пуснеш от покрива и толкоз.

— Нали ще се размажа долу, бе!

— За същото ти приказвам! Чистичка хубавичка смърт. Няма първо да ти късат ръцете и краката, нали?

— Исках да си купя фермичка! — изстена жаловито Колън.

— Ти си знаеш — вдигна рамене гномът и пак огледа стената на склада. — А бе — промърмори скептично, — има и друг начин. Опитай се да докопаш водосточната тръба.

Колън полека изви глава. Вярно, имаше тръба само на около два метра от него. Ако се залюлееше наистина силно, пръстите му сигурно щяха да минат на косъм от нея и все пак щеше да се пребие долу.

— Ти как мислиш — безопасно ли е?

— Имаш и друг избор, господинчо.

Сержантът се помъчи да залюлее краката си като махало. Всяко мускулче на ръцете му се разпищя гневно. Знаеше, че е прекалено дебел. Все се канеше от утре да започне някакви упражнения. Но не предполагаше, че точно днес е денят.

— Май го чувам да се качва — сподели Лудичкия Артър.

Колън се напъваше да ускори люлеенето.

— А ти к’во ще правиш?

— Няма що да ме мислиш. Ще се оправя. Скачам и изчезвам оттука.

— Скачаш ли?!

— Ами да. Няма да пострадам, щото съм нормално голям, не като някои…

— Ти ли си бил нормално голям, бе?

Гномът се вторачи в пръстите на сержанта, стиснали ръба.

— Ей, тия пръсти точно до ботушите ми случайно да не са твои?

— Добре, не споря, нормално голям си. Не си виновен, че живееш в град на великани.

— А тъй те искам. Като си дребничък, падаш по-мекичко. Всички го знаят. Един паяк няма и да усети как се е спуснал от тоя покрив, мишката също ще си отиде жива и здрава, конят ще си потроши всички кости, а слонът ще се разплеска на…

— О, богове! — изхленчи сержантът. Вече успяваше да подритне водосточната тръба с единствения си оцелял ботуш. Само че за да се хване за нея, трябваше да преживее безкрайния миг, когато вече не се държи за ръба, още не се е хванал за тръбата и може накрая да гушне земята. А поредният трясък отекна от самия покрив.

— Е, стига съм се помайвал — реши Лудичкия Артър. — Ще се видим долу.

— О, богове…

Гномът прекрачи отвъд ръба.

— Дотука съм си добре! — подвикна, когато се изравни с Колън.

— О, богове…

Сержантът вдигна глава и срещна погледа на две тлеещи очи.

— Всичко ми е наред! — увери го отдалечаващ се глас.

— О, богове…

Колън метна краката си настрана, увисна във въздуха, сграбчи тръбата и сгуши глава в раменете си. Керамичен юмрук разроши косата му. А ръждясалите болтове се спраскаха с противен звук, сбогуваха се припряно със стената и сержантът се гмурна с гърба напред в мъглата, стиснал отчаяно тръбата, сякаш това щеше да му помогне.

Господин Чорапин се обърна, когато чу вратата да се отваря, и тутакси се присви зад машината за колбаси.

— Ти?! — прошепна немощно. — Ама не може да се връщаш! Продадох те!

Дорфл го погледа няколко секунди, подмина го и взе най-големия сатър от оплесканата със съсирена кръв лавица. Чорапин се разтрепери.

— Ам-ма аз добре се д-държах с т-тебе. Н-нали винаги т-те пусках п-през ония с-свещени дни…

Големът пак се вторачи в него.

„Туй си е само червена светлина…“ — уверяваше се обезумелият касапин.

Струваше му се обаче някак по-съсредоточена. Проникваше през собствените му очи и тършуваше из главата му.

Дорфл го побутна, излезе от кланицата и тръгна към оградените дворове за добитъка.

Чорапин се опомни. Тези твари нали уж никога не отвръщаха? Не можеха. Така бяха направени.

Обърна се към хората и троловете, които работеха при него.

— Какво зяпате, бе? Спрете го това нещо!

Едни-двама се подвоумиха. Все пак сатърът в ръката на голема беше тежичък и остър. А и когато Дорфл се поспря да ги изгледа, стойката му беше някак непривична. Не приличаше на нещо, което няма да отвърне на удара.

Чорапин обаче наемаше работниците си заради изобилието на мускули, а не на мозък. Пък и на никого от тях не му допадаше големът да прави каквото му хрумне.

Един трол реши да цапардоса Дорфл с брадва на дълга дръжка. Големът я хвана, без дори да обърне глава, и счупи дебелия твърд прът с два пръста. От ръката на най-якия мъж беше изтръгнат чук за поваляне на говеда и захвърлен с такава сила към стената, че се заби и остана да стърчи там.

Вече го следваха на почетно разстояние. Дорфл не им обръщаше внимание.

Облачетата пара над дворовете се смесваха с мъглата. Стотици чифтове тъмни очи се вторачваха в голема с глуповато любопитство. Животните винаги се укротяваха, когато той беше наблизо.

Спря пред най-големия двор. Групичката зад него обсъждаше оживено:

— Айде, бе, не ми разправяй, че ще ги изтрепе всичките! Как ще обработим толкоз стока за една смяна, а?

— Ей, оня голем при дърводелците се смахнал и сковал пет хиляди маси за една нощ. Забравил как се брои или нещо подобно.

— Ама той само ги гледа…

— Представете си — пет хиляди маси! И имало една с двайсет и седем крачета…

Дорфл стовари сатъра и сряза веригата с катинара. Говедата го наблюдаваха със сдържаност, която означаваше, че се готвят да измъдрят втората си мисъл за деня.

Отиде и отвори кошарите на овцете. Мина през кочините и курниците.

— Всички ли?! — изохка господин Чорапин.

Големът се върна невъзмутимо покрай оградите, все едно наоколо нямаше никого, и пак влезе в кланицата. Скоро се появи, повел стария рошав козел, и двамата стигнаха до портата към улицата. Дорфл я отвори и пусна козела.

Рогатият наемен работник на кланицата подуши въздуха. Явно реши, че миризмата на далечните зелеви поля извън града е несравнимо по-приятна от вонята тук, и кротко зачатка с копитца по калдъръма.

Останалите животни се втурнаха след него, но без особен шум, ако не се броят отъркването и тропотът на краката им. Изскачаха като плътен поток край неподвижния голем, който само ги гледаше.

Объркана от суматохата кокошка подхвръкна върху главата му и започна да клопа.

Яростта стъпка набързо ужаса на Чорапин.

— Ти какво си намислил, бе? — ревна, мъчейки се да прегради пътя на последните овце. — Все едно пускаш париците ми да избягат!…

Ръката на Дорфл неочаквано се озова свита около гърлото му. Големът държеше боричкащия се мъж и май се чудеше какво да го прави.

Накрая захвърли сатъра на земята, бръкна под настанилата се на главата му кокошка и извади малко кафеникаво яйце. Церемониално го счупи върху темето на Чорапин и пусна касапина да стъпи.

Бившите колеги на голема се отдръпнаха много пъргаво, когато той мина през кланицата. До входа беше закачена дъска за броене на животните. Дорфл поспря пред нея, взе тебешира и написа: „НЯМА ГОСПОДАР…“

Парчето варовик в пръстите му се разпадна. Големът излезе в мъглата.

Веселка отмести високата си табуретка от работната маса.

— Фитилът направо е подгизнал от арсенова киселина. Хитро се досетихте, сър! Ами че тази свещ дори тежи малко повече от обикновените.

— Твърде гнусен начин да погубиш някого — намръщи се Ангуа.

— Затова пък ужасяващо изобретателен — процеди през зъби Ваймс. — Ветинари седи до среднощ и пише, а сутринта свещта вече е догоряла. Отровен от светлината… А тъкмо светлината е онуй, което не се вижда. Кому би хрумнало да се взре в нея? Не и на някакво дърто мудно ченге.

— Сър, не сте чак толкова стар — весело се ухили Керът.

— А за мудността какво ще ме излъжеш?

— Нито пък сте толкова муден — побърза да го увери капитанът. — Дори често давам за пример вашата страхотно целеустремена походка.

Ваймс се вторачи подозрително в него и за кой ли път видя само невинно добродушие…

— Не гледаме светлината — промърмори Командирът на Стражата, — защото с нея виждаме. Тъй, значи. А сега май е време да се отбием в цеха за свещи, какво ще кажете? Дребнодупе, идваш и ти. Вземи си… Ей, ти май още растеш, а?

— Нося ботуши с високи токчета, сър — обясни Веселка.

— Хм, нали уж джуджетата си падат само по железни ботуши…

— Така е, сър. Но моите са с високи токчета. Заварих ги, сър.

— Аха… Чудесно… — Ваймс тръсна глава. — Е, ако можеш да ходиш на тези високи токчета, вземи си алхимическите чудесии и ела с нас. Дежурството на Детритус в двореца сигурно е свършило. Опрем ли до отваряне на врати, той няма равен. Ходещ лост, тъй да се каже. Ще се отбием да го вземем. — Командирът на Стражата зареди арбалета си и запали клечка кибрит. — Досега се мъчихме да работим модерно, но замалко ще се върнем към дядовските номера. Време е да…

— …подритнем някого по четирибуквието ли? — припряно подсказа Керът.

— Близо си до истината. — Ваймс вдиша дима дълбоко и пусна от устата си колелце. — Но не печелиш наградата за точност.

Представата на сержант Колън за света претърпяваше динамични промени. Тъкмо нещо се наканеше да се настани в съзнанието му като най-отвратителния момент от живота му и се случваше друго, още по-гадно.

Първо обяздената от него водосточна тръба се блъсна в стената на отсрещната сграда и той неизбежно се плъзна надолу по диагонала. Всичко можеше да свърши и благополучно, но попречи фактът, че Колън бе натежал през последните години. Щом стигна до средата на тръбата, прогнилото тенеке се счупи.

Сержантът тупна върху нещо меко… е, поне по-меко от очакваната среща с улицата, което издаде мощен звук „Муу-ур-р-р-р-м!“. Претърколи се върху нещо по-ниско и по-меко, което пък го оглуши с „Бе-е-е-ерп!“. Накрая се стовари върху перната твар, която пощуря и започна да го кълве.

Улицата се оказа заета от безцелно щуращи се животни. А когато животните не знаят какво да правят, се изнервят, и калдъръмът беше, образно казано, застлан с резултатите от безпокойството им. Това смекчи още малко края на полета на сержант Колън, но липсата на счупени кости в тялото му беше единствената добра страна на случката.

Разнообразни копита го настъпваха по пръстите. Влажни муцуни кихаха в лицето му.

Досегашният му опит с добитъка се ограничаваше до вкусно сготвени порции. Бе стигнал едва до шеста глава в полезния си наръчник, в който обаче не се споменаваше за смрадлив дъх и големи трополящи крака. А и според сержанта кравите трябваше да мучат мило, а не да издават звуци като някое подводно чудовище.

— Къш! Разкарайте се от пътя ми! Да ви няма!

Един гъсок изсъска насреща му и проточи невероятно дълга шия, мъчейки се да го удари с човка.

Колън отстъпи, но нещо го побутна в кръста. Беше прасе.

И то не приличаше на розовите си събратя от картинките. Имаше размерите на пони. И бивни. За розово и дума не можеше да става. Синьочерната му остра четина стърчеше. Сержантът се постара да бъде справедлив и помисли, че поне червеникавите очички са съвсем прасешки.

Това мило животинче му напомняше за глигана от страшната детска приказка, който изтребил хрътките, изкормил коня и хапнал за закуска ловеца.

Колън се обърна, за да се спаси с бягство, и се натъкна на бик, който пък приличаше на излишно уголемено кубче телешки бульон, и то с крака. Въртеше грамадната си глава, за да види и с двете си очи сержанта. Веднага стана ясно, че никое от тях не харесва гледката.

Бикът наведе глава. Нямаше място за засилване, но поне можеше да мушка и да бута.

Животните се скупчиха около сержанта и той прозря, че има само един начин да се отърве.

По цялата уличка се въргаляха натръшкани мъже.

— Здравейте, здравейте — изрече капитан Керът. — Какво става тук?

Един нещастник, който стискаше дясната си ръка и пъшкаше, вдигна глава.

— Бяхме нападнати изневиделица!

— Нямаме време за глупости — отсъди Ваймс.

— Може би трябва да намерим — възрази Ангуа и му посочи отсрещната стена с вече познатите им букви: „НЯМА ГОСПОДАР…“

Керът разпитваше жертвата.

— Нападна ви голем, нали?

— Тъй беше! Злобна гнусна твар! Изскочи от мъглата и ни връхлетя. Нали ги знаете какви са!

Керът му се усмихна жизнерадостно, а погледът му се плъзна от лицето на мъжа към захвърления наблизо тежък чук. Виждаха се доста разпилени инструменти, сред тях и извит в идеален кръг дълъг лост.

— Брей, какъв късмет сте имали, че сте ходили толкова добре въоръжени.

— Той ни отвърна — упорстваше мъжът и се опита да щракне с пръсти. — Ей тъй… ооох!

— Май сте си изкълчил пръстите…

— Вярно е!

— Хм, дали е възможно хем да ви връхлети от мъглата, хем да ви отвърне? — замисли се Керът.

— Ама всички знаят, че на тях им е забранено да се опъват, като ги удариш!

— Аха, „да се опъват, като ги удариш“… — повтори Керът.

— Не е редно да си се разхождат спокойно по улиците — смънка омърлушено нападнатият и се извърна.

Някой дотича. От мътилката изскочиха двамина мъже с окървавени престилки.

— Ей натам отиде! — кресна единият. — Ще го догоните, ако побързате!

— Не се мотайте, де! — подканяше другият. — За к’во ги плащаме тия данъци?

— Мина навсякъде по пазара и пусна животните! До последното! По Свинския хълм не може да се припари!

— Значи един голем е пуснал животните? — не повярва веднага Ваймс. — Какво му е щукнало?

— Аз отде да знам? Извел козела-изменник от кланицата на Чорапин и сега половината проклети добичета вървят подире му! После напъха стария Фосдайк в машината му за колбаси…

— Какво?!

— Не, бе, не завъртя ръчката. Само му тури стрък магданоз в устата, пусна му глава лук в гащите, овъргаля го в овесено брашно и го набута в машината!

Раменете на Ангуа се разтресоха. Дори Ваймс се ухили.

— После влезе в птицекланицата, награби господин Търуили и… — Мъжът се запъна, защото го слушаше и дама, макар че тя едва се сдържаше да не прихне. Продължи смутено и припряно: — А бе, послужи си с малко градински чай и чесън, ако се сещате…

Другият закима.

— Дъртият Търуили повече няма да погледне тия подправки, хващам се на бас.

На Ангуа й се наложи да им обърне гръб.

— Я му кажи к’во стана при вас, както си колехте свинете — подкани вторият.

— Няма нужда — завъртя глава Командирът на Стражата. — Вече ми е ясно.

— Да, де, ама горкият Сид е най-обикновено чираче и не заслужаваше да му сторят такова нещо!

— Лошо… — промълви Керът. — Ами… аз май имам един мехлем, може да…

— А ще му помогне ли за ябълката? — заяде се касапинът.

— Да не му е напъхал ябълката в гърлото?

— Не, от обратната страна!

Ваймс трепна.

— Леле…

— Няма ли нищо да направите, а? — разфуча се касапинът.

Лицето му беше само на една педя от носа на Ваймс.

— И вие можете да хванете ябълката за дръжката — учтиво напомни Командирът на Стражата.

— Ама аз сериозно ви питам! Вие к’во ще правите? Аз съм данъкоплатец и си знам правата!

Побутна с пръст бронирания нагръдник на Ваймс, чието изражение се вдърви на секундата. Погледна показалеца, после и големия червен нос на мъжа пред себе си.

— В такъв случай ви предлагам да вземете друга ябълка и да си я…

— Ъ-ъ, извинете — гръмко ги прекъсна Керът. — Вие сте господин Максилот, нали? Имате магазин за месо в квартала на кланиците.

— Същият. И к’во?

— Просто не си спомням да съм срещал фамилията ви в регистъра на данъкоплатците. Твърде странно, защото вие току-що заявихте, че сте данъкоплатец, и не ми се вярва да лъжете за толкова сериозно обстоятелство. Освен това трябва да сте получил квитанция при плащането на данъците и съм убеден, че ще я намерите, ако потърсите старателно…

Касапинът побърза да отдръпне ръката си.

— Е, да…

— Готов съм да ви помогна в търсенето, ако желаете — натърти Керът.

Мъжът се озърна отчаяно към Ваймс.

— Той наистина чете такива щуротии — потвърди Командирът на Стражата. — И то за удоволствие.

— Керът, що не се разка… Богове, туй пък какво беше?

Улицата се разтресе от тръбно мучене. Нещо едро и кално ги доближаваше тромаво, но заплашително. В здрача много приличаше на извънредно дебел кентавър — наполовина човек, наполовина… Ваймс тръсна глава. Всъщност беше Колън върху бик. Сержантът беше без шлем, затова пък ужасно омърлян.

Когато огромното животно ги подминаваше, Колън изхленчи, въртейки диво очи:

— Не смея да се смъкна! Не смея!

— А как се качи? — кресна Ваймс.

— Не беше лесно, сър! Хванах се за рогата му и преди да се опомня, вече седях отгоре му!

— Ясно! Дръж се здраво!

— Слушам, сър! Стискам с все сила!

Бикът Роджър беше ядосан. Разбира се, това е типично състояние за зрелите бикове, но Роджър имаше и съвсем конкретен повод. Добитъкът за клане изповядва своя вяра. Всъщност подлежащите на разфасоване животни са особено духовни същества. Те вярват, че добрите и послушни рогати твари отиват на по-хубаво място след смъртта си, само трябва да минат през една вълшебна врата. Разбира се, не им е известно точно какво ги сполетява, когато влязат през тази врата, но преданията им гласят, че има нещо общо с похапването до насита и — незнайно защо — с хряна.

И Роджър бе очаквал с нетърпение преселението си в другия свят. Напоследък ставите му прискърцваха, а кравите май бягаха по-бързо, отколкото в младежките му дни. Искаше най-сетне да опита онзи райски хрян…

Вместо това го бяха заврели за цял ден натясно зад някакви огради, после пък му отвориха портата и навсякъде щъкаха всякакви животни. Струваше му се, че засега изобщо не се доближава до Обетованата трева.

И някой се беше настанил на гърба му. Вече няколко пъти се опитваше да хвърли нежелания товар. Ако беше в разцвета на силите си, наглият човек отдавна щеше да се е превърнал в няколко червени мръвки, размазани по камъните. Страдащият от артрит бик се примири, че ще трябва да почака до първото удобно дърво, на което да остърже ездача.

Но как му се искаше досадникът да не вряска толкова…

Ваймс пробяга няколко крачки след бика и се озърна.

— Керът, Ангуа… Вие отидете в цеха на Кери. Само наблюдавайте, докато дойдем, разбрахте ли ме? Дебнете какво става, без да влизате. Ясно? В никакъв случай не нахълтвайте. Схванахте ли или да повторя? Навъртайте се наоколо.

— Слушам, сър — отвърна Керът.

— Добре. Детритус, хайде да свалим Фред от онуй добиче.

Тълпата пред нелепия кентавър сякаш се стапяше във въздуха. Тежащ цял тон расов бик обикновено не попада в улични задръствания… поне не и задълго.

— Фред, не можеш ли да скочиш? — кресна Ваймс, подтичвайки зад опашката на рогатото возило.

— Хич не ми се ще, сър!

— Ами опитай се тогава да го насочваш!

— Как,сър?

— Хвани бика за рогата, човече!

Колън плашливо протегна ръце и обви с пръсти рогата. Роджър тръсна глава и едва не го запрати в близката стена.

— Сър, по-силничък е от мен! Правичката да си кажа — доста по-силничък!

— Господин Ваймс, що не го прострелям в чутурата с арбалета, а? — предложи Детритус, размахвайки своето модифицирано обсадно оръжие.

— Сержант, на улицата е истинско гъмжило. Може да улучиш невинен… дори въпреки факта, че се намираме в Анкх-Морпорк.

— Е, жалко, че не става, сър. — Тролът изведнъж грейна. — Ама нали после можем да измислим, че жертвата е виновна за нещо?

— Не, ще ни досадят с… Брей, какви ги върши онуй пиле?

Малък черен петел профуча по улицата, мина под бика и спря рязко точно пред него. По-дребна фигурка слезе от пернатото, подскочи, хвана халката, прокарана през ноздрите на добичето, покатери се върху челото на Роджър и здраво стисна по един кичур козина в ръчичките си.

— Сър, туй ще да е Лудичкия Артър, гномът, де — предположи Детритус. — Той… ама той се кани да пребие бика…

До ушите им стигаше шум като от работата на бавен кълвач, захванал се с особено твърдо дърво. В ритъм с тези звуци долитаха и гневните слова измежду очите на животното:

— На ти, на ти, проклета буцо месища…

Бикът спря. Въртеше глава, за да зърне поне с едно око какво, по дяволите, го налагаше така, но все едно се опитваше да си види ушите. Заотстъпва с клатушкане.

— Фред! — обади се Ваймс със съскащ шепот. — Слизай от гърба му, докато е зает…

Сержантът панически преметна крак през огромния гръб на Роджър и се смъкна на улицата. Ваймс го издърпа във входа на една къща. След секунда го избута отгам. Нямаше желание да се намира в затворено пространство близо до Фред Колън.

— Фред, защо целият си в говна?

— О, сър, туй не е най-лошото, дето ме сполетя.

— А стига, бе! Че какво може да е по-лошо?

— Сър, разрешавате ли да отида да се изкъпя по-скоричко?

— Не, но се дръпни една крачка назад. Къде ти е шлемът?

— За последен път го видях нахлупен на една овца. Сър, бях вързан и натикан в едно мазе, но се освободих геройски! И ме подгони един от ония големи, сър!

— И къде се случи?

Колън се бе надявал да не стигнат до този въпрос.

— Нейде из кланиците, сър. Беше много мъгливо и…

Командирът на Стражата сграбчи сержанта за китките.

— Туй какво е?

— Вързаха ме с някакви върви, сър! Но с голям риск за живота си аз…

— Ей, никакви върви не са — отсече Ваймс.

— Не са ли, сър?

— Приличат ми на фитили за свещи.

Колън го изгледа с невинно недоумение.

— Туй улика ли е, сър? — попита ободрен.

Командирът на Стражата го шляпна жвакащо по гърба.

— Добре си се справил, Фред. — Побърза да изтрие ръката си в панталона. — Потвърждаваш догадките ни.

— И аз тъй си помислих! — припряно забърбори сержантът. — Да бягам при господин Ваймс, викам си, че да потвърждавам…

— Фред, а гномът защо налага с глава бика?

— Туй е Лудичкия Артър, сър. Дължим му един долар. Той… доста ми помогна, сър.

Роджър вече беше на колене, зашеметен и объркан до немай къде. Не че Лудичкия Артър можеше да му нанесе смъртоносен удар, обаче просто не се спираше. След малко шумът започна да изнервя околните.

— Да му помогнем ли? — предложи Ваймс.

— И самичък се справя чудесно, сър.

Гномът ги чу и им се ухили.

— И без номера, ей! Искам си долара, че да не подхвана и вас като бика! Един от тия гадове веднъж настъпил дядо ми!

— Зле ли е пострадал?

— Кой, бикът ли? Ами да. Дядо направо му откъснал единия рог.

Ваймс решително хвана Колън за рамото.

— Хайде, Фред, имаме още работа…

— Ей, ти! — прекъсна го нечий глас. — Стражник си, доколкото виждам. Я ела по-чевръсто насам!

Командирът на Стражата се завъртя бясно на пети. Някакъв мъж разблъскваше тълпата.

А Колън прецени, че най-лошият момент от живота му може и да не е настъпил. Ваймс имаше навика да реагира като камък, запратен от катапулт, щом чуеше подобни думи, и то изречени от определен вид мънкащ, блеещ глас.

Нахалникът се държеше с надменността на аристократ. Личеше гневът на човек, който не е свикнал с житейските затруднения и току-що е установил, че едно от тях му се е стоварило на главата.

Ваймс бодро отдаде чест.

— Тъй вярно, сър! Стражник съм, сър!

— В такъв случай ела с мен и арестувай онова нещо. Притеснява работниците ми.

— Какво нещо, сър?

— Един голем, човече! Влезе най-дръзко в манифактурата ми и започна да пише по проклетите стени!

— Каква манифактура, сър?

— Просто ела с мен, стражнико. Между другото съм близък приятел на вашия командир и не бих казал, че ми допада отношението ти.

— Много съжалявам, сър — отвърна Ваймс с най-веселия си глас, от който сержант Колън отдавна бе свикнал да се плаши.

На отсрещната страна на улицата наистина имаше невзрачна манифактура. Надменният тип ги въведе вътре.

— Ъ-ъ… Той спомена някакъв голем, сър — смънка сержантът.

Ваймс познаваше отдавна Фред Колън.

— Да, Фред, затуй е много важно ти да останеш на пост отпред и да си отваряш очите.

Облекчението изригна у сержанта като облак пара от вентил.

— Слушам, сър!

Манифактурата беше пълна с шевни машини и пред всяка кротко седеше някой. Гилдиите много мразеха подобни делови начинания, но понеже Гилдията на шивачките имаше твърде слаб интерес към шиенето, нямаше кой да създава главоболия на собственика. Ремъците от машините стигаха до макари под тавана, които се задвижваха от вал, на свой ред задвижван от… Ваймс го проследи с поглед до края на помещението… Аха, крачно колело, в момента неподвижно и видимо изпочупено. Двама големи стояха окаяно до него.

Близо до колелото се виждаше голяма дупка в стената, а над нея някой бе написал с червена боя:

„РАБОТНИЦИ, НЯМАТЕ ДРУГ ГОСПОДАР ОСВЕН САМИТЕ СЕБЕ СИ!“ Командирът на Стражата се ухили.

— Онова създание нахлу през стената, счупи колелото, написа глупавото си послание и си излезе най-невъзмутимо! — обясни мъжът зад гърба му.

— Хм, разбирам. Впрочем повечето такива колела се задвижват с биволи… — отбеляза Ваймс кротко.

— Какво общо има това със случая? А и добитъкът не може да работи денонощно.

Ваймс огледа седящите зад машините. Същите смутени лица като на обитателите на Петльова улица — хора, обременени и с гордост освен нищетата.

— Не може, да — промърмори. — Повечето работилници за дрехи са на Хълма на ленивците, но в тоя квартал надниците са по-скромни, а?

— Тези хора са много щастливи, че имат работа!

— Да-а… — проточи Ваймс и пак огледа редиците от лица. — Щастливи, значи…

Забеляза, че в другия край големите вече се опитват да поправят колелото.

— Чуй сега какво искам да предприемеш… — надуто започна собственикът.

Ваймс го сграбчи за сакото и го придърпа към себе си.

— Не, ти ме чуй! — изсъска в очите му. — По цял ден се занимавам с мошеници, крадци и бандити и нямам нищо против. Но само за две-три минутки покрай тебе ми се прищя да се изкъпя. И ако намеря оня проклет голем, ще му стисна проклетото ръчище, ясно?

Онази част от съзнанието му, която не беснееше, се изненада, че човекът събра достатъчно смелост да му се сопне:

— Какво си позволяваш! Нали ти уж трябва да налагаш реда и закона!

— Тогава защо ли не започна с тебе?! — изрева Командирът на Стражата и така размаха пръст, че едва не го навря в носа му. Озърна се яростно към големите. — А бе, смешници, защо го поправяте туй колело?! Никакъв ум ли нямате в тия кухи чутури?

Изскочи като изстрелян от манифактурата. Сержант Колън прекрати напразните опити да изчегърта от дрехите си засъхналата воняща кал и се затича да го настигне.

— Сър, чух хората да разправят, че един голем излязъл оттук. Бил направен от червена глина. А мен ме подгони бял голем. Сам… Що си толкоз ядосан?

— Кой е собственикът на тая дупка?

— Ами господин Кетърейл. Дето все ни пише писма, че в Стражата имало твърде много от „низшите раси“. Нали се сещате, сър… Троловете и джуджетата…

— Веднага да намериш и зомбита, които да постъпят на служба! — заповяда Командирът на Стражата.

— Ама нали винаги сте се противил и не щете да ги назначавате?

— Значи има желаещи, тъй ли?

— О, да, сър. Свестни момчета са и да не беше тая провиснала сивкава кожа, щяхте да се хванете на бас, че не са лежали в гроба и пет минутки!

— Утре ги закълни и започват работа при нас.

— Слушам, сър. Добра идея ви споходи. И доста ще спестим, щото няма да им заделяме за пенсия.

— Веднага да се включат в патрула по Кралския булевард! Поне те са от човешката раса, нали тъй?

— Вярно, сър.

Колън си напомни, че когато Сам Ваймс е в такова настроение, трябва да се съгласяваш с всяка негова дума.

— Както ме е прихванало — изсъска Командирът на Стражата, — готов съм да назнача и някоя горгона!

— Сър, на господин Горест му е писнало да работи в оная кланица, дето спазват верските предписания…

— А, вампир — не! Никога! Да побързаме, Фред, че няма време.

Докато се шмугваше от уличка в уличка, Ноби Нобс се гълчеше, че не се усети навреме какво му готвят. Цялото забълбукване за крале и щуротии е било, защото са искали…

Ужасна мисъл!

Искали са да се пише доброволец.

А той бе прекарал живота си, носейки една или друга униформа. Добре си знаеше първия и най-важен урок — мъжете с червендалести лица и звучни гласове никога не дават най-сладката работа на хорица като него. Търсят доброволци за „чисто занимание“ и след малко вече търкаш до побъркване грамадния понтонен мост. Питат дали някой обича „да плюска на корем“, а после цяла седмица белиш картофи. Никога за нищо не бива да се пишеш доброволец. Ако ще сержантът да се изтъпани пред строя и да ревне: „Търсим доброволци да излочат цели тарги свястно къркане и да се любят с цяла сюрия жени!“ Винаги има някаква уловка. Дори ангелски хор да попиташе мелодично има ли доброволци за рая, Ноби щеше благоразумно да направи крачка назад.

Викнеха ли „Я да видим кои са тук смелчагите!“, Ноби ставаше невидим.

Той заобиколи стадо свине на улицата, без да им обърне внимание.

Дори господин Вайме не очакваше от него да става доброволец за нещо. Уважаваше гордостта му.

Болеше го главата. Сигурно от онези пъдпъдъчи яйца. Не може птици, които снасят такива дребни яйца, да са здрави.

Промуши се край една крава, пъхнала глава в нечий прозорец.

Ноби ще става крал, а? Да, бе! Никой не даваше даром нещо на човек от рода Нобс, освен може би венерическа болест или петдесет камшика на голо.

Реши, че е бягал достатъчно засега, пъхна се в един вход и извади иззад ухото си къса папироска. Щом смукна дима и се почувства в безопасност, започна да се чуди защо животните кръстосват на воля по улиците. Нобс открай време си беше градско чедо. Ноби смътно възприемаше животните като храна в сурово състояние. Не се съмняваше обаче, че не им се полага да се размотават така.

Уморени мъже се мъчеха да ги завърнат обратно към оградените дворове, но понеже си пречеха взаимно, а животните бяха гладни и объркани, в края на краищата улиците само ставаха още по-мръсни.

Ноби усети, че не е сам в укритието си. Погледна надолу.

В нишата на входа се спотайваше и един козел. Беше рошав и смрадлив, но вдигна глава и отправи към ефрейтора най-лукавия поглед, на който е способно едно рогато създание. Неочаквано за самия себе си Ноби изпита дружеска симпатия към четириногото.

Откъсна единия край на папироската си и го подаде на козела, който задъвка доволен.

— Двамата с тебе сме на един хал — поклати глава Ноби.

Най-различни месодайни животни се пръскаха лудешки пред Керът, Ангуа и Дребнодупе. Правеха и невъзможното, за да не ги доближи Ангуа. На Веселка й се струваше, че пред тях отстъпва невидима Преграда. По-страхливите твари се опитваха дори да се покатерят по отвесни стени или се пръскаха с пяна на уста по пресечките.

— Но защо се плашат чак толкова? — учуди се джуджето.

— Нямам представа — промърмори Ангуа. Когато тръгнаха да обикалят около цеха за свещи, малко стадо овце препусна по-надалеч от тях.

Осветените високи прозорци на сградата показваха, че работата тук продължава цяла нощ.

— Всяко денонощие произвеждат по половин милион свещи — съобщи Керът. — Чух, че имали много усъвършенствани машини. Бих ги разгледал с удоволствие.

Откъм отворената врата отзад ярък сноп лъчи проникваше в мъглата. Неколцина мъжаги товареха сандъци със свещи на върволица от каруци.

— Всичко изглежда нормално — вдигна рамене Керът, след като се свряха в едно удобно затъмнено ъгълче. — Но са доста заети.

— Не виждам как ще успеем — обади се Ангуа. — Щом ни зърнат, ще унищожат уликите. А и да намерим арсеник, какво от това? Не е престъпление да притежаваш арсеник, нали?

— А дали е престъпление да притежаваш онова? — прошепна Керът.

Един голем крачеше бавно по пресечката. Изобщо не приличаше на останалите големи — древни, поправяли се безброй пъти, докато станат безформени подобно на човече от меката средина на хляб. Този изглеждаше като нормален мъж… по-точно както нормалният мъж би искал да изглежда. Беше истинска статуя, изваяна от бяла глина. И старателно направената коронка беше част от главата му.

— Познал съм — поклати глава Керът. — Наистина са си направили свой голем. Горките… Въобразявали са си, че техният крал ще им даде свобода.

— Виж му краката! — изсъска Ангуа. С всяко движение по краката на създанието се появяваха и изчезваха тънки червени линии, също и тук-там по тялото и ръцете му.

— Напукал се е — предположи тя.

— Знаех си, че не може да изпечеш глина в пещ за хляб! — тихичко възкликна Веселка. — Формата й е напълно неподходяща.

Големът бутна една от страничните врати и хлътна в цеха.

— Да вървим — подкани ги Керът.

— Командир Ваймс ни заповяда да стоим отвън — възрази Ангуа.

— Вярно, но не знаем какво може да се случи вътре. А и нали ни поощрява да проявяваме инициатива? Вече не бива да чакаме безучастно отвън.

Той прекоси тичешком улицата и отвори вратата. Видя тесен проход между наредени нависоко сандъци. Чуваха се потракване и дрънчене. Лъхна го прегрят въздух.

Веселка долавяше съвсем тихичък разговор няколко педи над железния й шлем.

— Ще ми се господин Ваймс да не я бе пратил с нас. Ами ако й се случи нещо лошо?

— Какво те притеснява?

— Ами… тя е… момиче.

— Е, и? В Стражата имаме поне още три джуджета от женски пол, но за тях не се тревожиш.

— Не ме поднасяй… Кажи някое име.

— Например Ларс Главорез.

— Сериозно?!

— Ха, да не очакваш носът ми да сгреши?

— Но миналата седмица Ларс без ничия помощ разтърва биещите се в „Миньорска среща“!

— А защо се заблуждаваш, че жените са по-слаби? Ако аз се нахвърля срещу пълна кръчма гадняри, няма да се обезпокоиш много, нали?

— Ако е нужно, ще помогна.

— На мен или на тях?

— Не е честно!

— Я пак си помисли…

— Няма да им помагам, освен ако не започнеш да се държиш прекалено грубо с тях.

— А, така ли било? Защо ли някои твърдят, че вече нямало кавалери…

— Въпреки всичко Веселка е… различна. Сигурен съм, че е много кадърна в алхимията, но трябва да й пазим гърба при схватка. Да видим сега…

Пристъпваха навътре в цеха. Над тях се носеха свещи — стотици… не, хиляди — провесени за фитилите от безкрайна верига хитроумно снадени дървени части, чиито краища се губеха някъде из дългото помещение.

— Чувал съм за тази новост — сподели Керът. — Нарекли са я конвейер. Така може да се правят безброй еднакви вещи. Но вижте само каква скорост! Чудя се как колелото…

Ангуа посочи. Наблизо поскърцваше бързо въртящо се крачно колело, но до него нямаше никого.

— Все пак нещо задвижва цялата тази машинария… — зачуди се тя.

Този път беше ред на Керът да посочи. Виещите се нагоре, надолу и настрани вериги се събираха в сложен възел. По средата се забелязваше някаква фигура и окото трудно можеше да различи мълниеносните движения на ръцете й. Точно до Керът имаше голяма саморазтоварваща се количка. Свещите неспирно падаха в нея. Никой не изпразваше количката и те се разпиляваха по пода.

— Веселке… — проточи той. — Умееш ли да боравиш с каквото и да е оръжие?

— Ъ-ъ… не, капитан Керът.

— Предполагах. Тогава ни почакай на улицата. Не искам да пострадаш.

Тя се изсули с видимо облекчение, а Ангуа подуши въздуха настръхнала.

— Тук съвсем наскоро е имало вампир.

— Мисля, че трябва да…

— Знаех си, че ще ме разкриете! — кресна някой. — Как ми се ще да не бях купувал проклетото създание! Предупреждавам ви, държа зареден арбалет!

Обърнаха се.

— О, господин Кери! — весело изрече Керът и извади значката си. — Аз съм капитан Керът от Градската стража на Анкх-Морпорк.

— Знам те кой си! И тебе те знам коя си! И каква си! Очаквах ви! Имам арбалет и няма да ми мигне окото да ви надупча!

Върхът на стрелата обаче трепереше.

— Нима? — промълви Ангуа. — И каква съм аз според вас?

— Изобщо не исках да се забърквам! — викаше Кери. — Онова нещо е убило старците, нали?

— Да — потвърди Керът.

— Но защо? Аз не съм му заповядвал!

— Мисля, че те са помогнали да бъде направен. Знаел е на кого да си отмъсти.

— А другите големи ми го продадоха! — врещеше Кери. — Надявах се само да ми помогне в бизнеса, а проклетото нещо не иска да се спре…

Вдигна глава към безкрайния поток от свещи, но се вторачи отново в двамата, преди Ангуа да се напрегне за скок.

— Значи се труди упорито?

— Ха! — провикна се Кери, но май не му беше до шеги. Изглеждаше като душа, затънала в създадения от самата нея ад. — Изритах всички освен момичетата в опаковката — те пък работят на три смени, и то извънредно! Четирима закупчици обикалят до преумора да търсят лой, двама се занимават само с фитилите, а още трима в момента се пазарят да наемем повечко складове!

— Щом е така — разсъдливо изрече Керът, — накарайте го да не прави повече свещи.

— Ама когато останем без лой, нещото тръгва да скита по улиците! Вие искате ли да се чуди какво да прави, а? Ей, стойте един до друг!

Кери размаха нервно арбалета.

— Само трябва да смените писмената в главата му — продължи да го успокоява Керът.

— Не ми позволява! Да не мислите, че не съм се сетил?!

— Как няма да ви позволи? — учуди се Керът. — Големите са длъжни да…

— Не ми позволява и толкова!

— А какво ще ни кажете за отровните свещи?

— Идеята не беше моя!

— А чия?

Арбалетът се тресеше в ръцете на Кери, който начесто си облизваше устните.

— А, стана много напечено… — смънка той. — Аз излизам от играта.

— Господин Кери, споделете с нас чия беше идеята за свещите.

— Нямам намерение да свърша с източена кръв в някоя уличка!

— О, ние не бихме постъпили така с вас — сериозно го увери Керът.

Господин Кери просто излъчваше ужас — миризмата му стигаше на вълни до носа на Ангуа. Би могъл всеки миг да натисне спусъка от паника. Имаше и друга миризма…

— Кой е вампирът? — рязко попита тя. За секунда й се стори, че мъжът наистина ще стреля.

— Нищичко не съм казвал за никакъв вампир!

— Но носите чесън в джоба си — натърти тя. — И тук се носи прясна воня на вампир.

— Той ми внушаваше, че можем да накараме голема да свърши каквото ни хрумне.

— Например да прави отровни свещи, нали? — любезно подсказа Керът.

— Да, ама това било само за да не ни се пречка Ветинари. — Господин Кери за момент се овладя. — Не е умрял, щеше да се чуе веднага. И според мен да го поболееш не е никакво престъпление, затова…

— Но свещите убиха двама души — прекъсна го Керът.

Собственикът на цеха отново се накани да изпадне в буйна паника.

— Кои са умрели?

— Старица и невръстно дете от Петльова улица.

— А важни хора ли бяха?

Керът кимна сякаш на себе си.

— Почти бях готов да ви съжаля. Допреди секунда. Голям късметлия сте, господин Кери.

— Хайде, де!

— О, не се съмнявайте. Ние ви спипахме, преди да дойде Командир Ваймс. Сега оставете настрана този арбалет и да обсъдим…

Стресна ги шум. По-точно внезапната липса на постоянните звуци — толкова равномерни и натрапчиви, че ушите преставаха да ги чуват.

Потракващият конвейер спря. Свещите се блъснаха една в друга, полюляха се… и настана тишина.

Последната падна върху купчината в количката, търкулна се и се опря в стената.

Отекваха стъпки. Господин Кери заотстъпва заднешком.

— Късно е за приказки! — изстена той. И двамата доловиха конвулсивното свиване на показалеца му. Ангуа успя да избута Керът настрана, но той предусети движението й и ръката му се изпъна светкавично. Тя чу гадния звук от разкъсване на плът, когато дланта му закри лицето й. Керът изпъшка и се завъртя на място от силата на удара. Тупна на пода, стиснал лявата си китка. Стрелата стърчеше от дланта му. Ангуа приклекна до него.

— Острието не е назъбено, нека го извадя вед…

— Не пипай! — кресна Керът и се претърколи на другата страна. — Сребърно е!

Върху тях падна сянка и двамата се озърнаха. Кралят-голем се взираше в нея. Ангуа усети как зъбите и ноктите й започнаха да се удължават. В същия миг зърна малкото кръгло лице на Веселка, която надничаше иззад сандъците. Ангуа потисна върколашките си инстинкти, кресна и на тях, и на джуджето:

— Замри!

Двоумеше се дали да измъкне Керът оттук или да подгони избягалия Кери. И повтаряше неуморно на тялото си, че вълчият облик в момента е крайно неподходящ. Имаше твърде много странни миризми, а и огньове…

Големът лъщеше от лой и восък. Тя започна да се отдръпва полека от него.

Видя, че Веселка се взираше ту в падналия Керът, ту в окачената над главата й брадва. Джуджето свали тежкото сечиво и го заподмята разсеяно.

— Хич не си помисляй да… — подхвана Ангуа.

— Т’др’дузк 6’хазг т’т!!!

— Ох, само това не! — изпъшка Керът. Веселка налетя към гърба на голема с нарастващо ускорение и го цапардоса с острието през кръста. Брадвата отскочи, но джуджето я завъртя с ловък пирует и я стовари по бедрото му, отчупвайки глинено парченце.

Ангуа се чудеше какво да стори. Брадвата фучеше и бръмчеше около голема, а Веселка неспирно надаваше страховити вопли. Думите не се различаваха лесно, но пък в джуджешките бойни викове те не са особено важни, защото просто придават звукова окраска на емоциите. С всеки удар керамични отломки отскачаха от околните сандъци.

— Тя какво викаше? — попита Ангуа, когато все пак реши да издърпа Керът по-надалеч.

— Най-ужасните слова, които едно джудже може да изрече преди битката! Щом бъдат произнесени, някой трябва да умре!

— И какво означават?

— Днес е добър ден да умре някой друг!

Големът наблюдаваше джуджето без особено любопитство. Така един слон би изтърпял нападението на вбесено пиле. Изведнъж хвана брадвата и я запокити в ъгъла заедно с литналата като опашка на комета Веселка.

Ангуа помогна на Керът да се изправи. От лявата му ръка капеше кръв. Тя се мъчеше да си запуши ноздрите със силата на мисълта. „Утре е пълнолуние. Нямам богат избор…“

— Защо не се опитаме да го разубедим… — подхвана Керът.

— Ей, постой поне замалко в истинския свят! — изръмжа Ангуа.

Той обаче измъкна меча си от ножницата.

— Арестувам ви за…

Едната ръка на голема разцепи въздуха и оръжието изведнъж се озова забито до дръжката в сандък със свещи.

— Да не те е осенила още някоя светла мисъл? — сопна се Ангуа, когато започнаха да отстъпват. — Или вече можем да си плюем на петите?

— Не можем. Трябва да го спрем още тук.

Ботушите им опряха в стена от сандъци.

— Ами да, май намерихме най-подходящото място. — гърлено изсумтя Ангуа, а големът заплашително вдигна юмруци.

— Ти отскочи надясно, аз — наляво…

Тежък удар разтърси двойната врата в отсрещната стена. Кралят-голем се обърна. От втория удар вратата се нацепи на трески. За миг силуетът на Дорфл се очерта в рамката, после червеният голем разпери ръце и се хвърли напред.

Не тичаше особено бързо, но устремът му беше непреодолим като свличаща се лавина. Дъските на пода скрибуцаха и подскачаха под стъпките му.

Големите се сблъскаха с трясък по средата на цеха. Назъбени огнени линии плъзнаха по тялото на краля, но той изрева, награби противника си през кръста и го запокити в стената.

— Хайде, де? — настоя Ангуа. — Не можем ли вече да намерим Веселка и да се махнем оттук?

— Длъжни сме да му помогнем — натърти Керът, а двата голема пак се вкопчиха в схватка.

— Но как?! Ако това нещо… той, де, не може да спре творението си, как ще успеем ние? Тръгвай!

Керът махна ръката й от рамото си.

Дорфл се надигна от натрошените тухли и нападна отново. Големите се мъчеха да се хванат по-удобно. Постояха така, скърцайки от напрежение, Дорфл внезапно се отблъсна и цапардоса другия голем по главата със собствения му крак. Онзи се завъртя, другата ръка на Дорфл замахна, но беше пресрещната. Кралят се изви неочаквано гъвкаво, събори Дорфл на пода и го ритна, после се претърколи настрана. Дорфл също се претърколи, за да види как и двете му стъпала отлитат към стената.

Кралят се надигна, запази някак равновесие, взе своя крак и го съедини с тялото си. После червените му очи огледаха цеха и пламнаха, щом зърнаха Керът.

— Трябва да има и друг изход оттук! — мърмореше Ангуа. — Нали Кери се измъкна!

Кралят се затича след тях, но срещна ненадейно затруднение. Бе обърнал крака си с пръстите назад. Закуцука в кръг, но въпреки това ги доближаваше.

— Не бива да изоставяме Дорфл така — промълви Керът.

Измъкна дългия железен прът за разбъркване от един казан с нагорещена лой и зачака. Кралят-голем се клатушкаше към него. Керът отскочи, опря гръб на една преграда и замахна.

Големът протегна ръка, отне му пръта и го пусна на пода. Вдигна юмруци и се опита да пристъпи напред.

Не можа да помръдне. Погледна надолу.

— Тсссс… — изсъска остатъкът от Дорфл, стиснал глезените му.

Кралят се наведе и спокойно отсече с ръба на дланта си темето му. Извади писмената от главата и ги смачка.

Светлината в очите на Дорфл угасна. Ангуа налетя към Керът с такава сила, че почти го повали. Обгърна го здраво с двете си ръце и го задърпа.

— Но това нещо току-що уби Дорфл най-спокойно! — възкликна той.

— Жалко, да — припряно се съгласи Ангуа. — Поне щеше да е жалко, ако Дорфл беше жив, та да го убият. Слушай, все пак те са като… машини. Погледни, ще стигнем до вратата преди…

Керът отново се изтръгна от ръцете й.

— Това е убийство — твърдо заяви той. — А ние сме стражници. Нима само ще… присъстваме?! То уби Дорфл!

— И онзи голем е „то“, и Дорфл също…

— Командир Ваймс каза, че все някой трябва да издигне глас от името на безгласните!

„Но той наистина вярва в това! — потресена осъзна Ангуа. — Ваймс слага думи и в неговата глава!“

— Отвлечи му вниманието! — викна Керът, втурнал се нанякъде.

— Как? Да го поканя да пеем дует ли?

— Измислих нещо!…

— Страхотно! — изръмжа Ангуа.

Ваймс огледа стената над входа на цеха за свещи. Различаваше смътно две маслени лампи, осветили гербов щит.

— Виж го тоя!… Боята още не е изсъхнала, а той вече се фука пред цял свят!

— К’во е туй, сър? — попита Детритус.

— Проклетият му герб!

Тролът се вторачи съсредоточено.

— Тая риба що има огън в устата? — озадачи се след малко.

— Хералдически символ — с горчивина обясни Ваймс. — Изобразява лампа.

— Ъхъ, значи е лампа, направена от риба — дълбокомислено установи Детритус. — Оригинално…

— А бе, поне девизът е на човешки език — снизходително отбеляза сержант Колън. — Вместо ония древни приказки, дето никой не ги разбира. Виж, сержант Детритус, туй се нарича игра на думи. „Изкуството ни донесе свещта.“ Ама може да го разбираш и „Арт ни донесе свещта“. Щото той се казва Артър, нали схвана?

Командирът на Стражата стоеше между двамата сержанти и чувстваше, че в ума му зейва някаква дупка.

— По дяволите! — изръмжа. — Вдън земя да потъне! Ами че той ми го показа! Как ли се е подсмихвал! „Глупавият муден Ваймс никога няма да се досети!“ Познал е!

— Е, не е толкоз хитро измъдрено — успокои го сержант Колън. — Нали първо трябва да знаете, че малкото име на господин Кери е Артър…

— Млъкни, Фред! — озъби се Ваймс.

— Слушам, сър! Млъквам, сър!

— Ама че е наглец… Кой беше тоя?

Някаква фигура изскочи от сградата, озърна се и се шмугна покрай стената.

— Ето ти го и Кери! — изсумтя Командирът на Стражата.

Не си направи труда да кресне „След него!“, а се втурна от място в галоп. Беглецът се мяташе трескаво на зигзаг между заблудените овце и свине, но Ваймс фучеше с бързината на яростта и му оставаха броени метри, когато Кери изведнъж кривна в тясна пресечка.

Ваймс се закова на място, преди да се подаде иззад ъгъла. Бе забелязал арбалета, а дори новаците в Стражата научаваха (ако им стигнеше времето, разбира се…), че е твърде глупаво да хукнеш след човек с арбалет в ръцете, който се е скрил в тъмна улица.

— Кери, познах те! — кресна, без да се показва.

— Въоръжен съм!

— Ама ще успееш да пуснеш само една стрела, преди да те докопаме!

— Ще си призная всичко, ако обещаеш да не ме тормозиш после!

— Опитай с някой друг номер!

Кери заговори по-кротко.

— Те ме накараха да повярвам, че големът ще свърши добре работата. Не знаех, че някой ще пострада толкова зле.

— Разбирам — ухили се зло Ваймс. — Правел си отровни свещи, защото си се надявал да светят по-добре на хората.

— Не се преструвай, че не ме разбра! Уверяваха ме, че всичко ще мине гладко…

— И кои ли са твоите безименни съветници, а?

— Казаха ми, че никой не можел да ни разкрие!

— А стига, бе!

— Чуй ме, моля те! Разправяха ми, че можели… — Гласът затихна и придоби с тона на лукаво увещание, присъщ на тъпанарите, решили да си послужат с хитрост. — Ако ти кажа всичко, ще ме оставиш на мира, нали?

Двамата сержанти също се примъкнаха. Ваймс придърпа Детритус… всъщност придърпа себе си към трола.

— Заобиколи — прошепна му — и се погрижи да не избяга от другия край на уличката.

Детритус кимна.

— Е, какво щеше да ми казваш, господин Кери? — подвикна Ваймс към тъмната пресечка.

— А споразумяхме ли се?

— Хич не си го мисли, господин Кери! Не съм търговец! Сега аз ще ти кажа нещо — предадоха те!

В тишината на уличката се чу нещо като въздишка. Сержант Колън потропваше с крака до Ваймс, за да се стопли.

— Не можеш да се свираш там цяла нощ! — кресна Ваймс на беглеца.

Този път до ушите му стигна звук като от плющене на кожено наметало. Командирът на Стражата вдигна глава към ниско стелещата се мътилка.

— Нещо не е наред. Да вървим!

Нахълта в уличката, следван по петите от сержант Колън, който нямаше нищо против да се озове лице в лице с въоръжен противник, стига да има нечий широк гръб пред себе си.

Насреща им вървеше едър силует.

— Детритус, ти ли си?

— Тъй вярно, сър!

— Къде ли е отишъл? Тук няма никакви врати!

Едва сега започна да различава нещо в мрака.

Видя сгърчено тяло на земята, а ботушът му подритна арбалет.

— Ей, Кери!

Наведе се и запали кибритена клечка.

— Гадна работа! — прошепнаКолън. — Строшили са му врата…

— Умрял е, значи? — осведоми се Детритус. — Да очертая ли положението на трупа с тебешир?

— Едва ли си струва труда, сержант.

— А, нямам нищо против, винаги си нося тебешира.

Ваймс вирна глава. Никъде не се виждаха външни стълби или удобно ниски покриви.

— Я да се махаме оттук…

Ангуа стоеше срещу краля-голем и упорито устояваше на жаждата да се преобрази. И челюстите на върколак едва ли щяха дори да одраскат тази твар, която отгоре на всичко нямаше и вени за разкъсване.

Не смееше да отмести поглед. Създанието шаваше неуверено, на тласъци и гърчове, които у човек веднага биха подсказали сериозен хаос в главата. Ръцете му мърдаха бързо, но безцелно, сякаш до тях достигаха неправилни команди. А и борбата с Дорфл бе повредила белия голем. При всяко движение светлината се процеждаше през десетки нови пукнатини.

— Вече се чупиш! — присмя му се тя. — Пещта не е била подходяща за керамика!

Кралят замахна. Тя се метна встрани и чу как юмрукът му разцепи сандък със свещи.

— Разнебитен си! Защото са те правили като самун хляб! Недопечен си!

Извади меча си. Обикновено нямаше нужда от оръжие. Стигаше й усмивката.

Една ръка избръмча във въздуха и отнесе върха на меча. Ангуа се облещи ужасено към скъсеното острие и направи задно салто, за да избегне следващия удар. Подхлъзна се на свещ и пльосна тежко, но ловкостта й стигна да се свие и да не бъде смазана от стоварил се керамичен крак:

— Къде се изгуби? — нададе вой тя.

— Би ли го залъгала да се доближи още малко до вратата? — долетя до нея глас откъм тавана.

Той пълзеше по крехката дървения, придържаща конвейера.

— Керът!

— Така, почти стигнах…

Кралят-голем се опита да хване крака й. Тя го ритна по коляното и с изумление зърна нова пукнатина. Но огънят отдолу гореше все тъй равномерно. Парчетиите сякаш плуваха върху него. Каквото и да стореха с голема, нямаше да му навредят.

— Аха, готово!

Керът се пусна от рамката, окачена под тавана. Стовари се върху раменете на голема, обхвана шията му с едната си ръка и го заудря по главата с дръжката на меча си. Създанието се олюля и се помъчи да вдигне ръце, за да го смъкне от себе си.

— Трябва да му измъкна писмената. — кресна Керът, а страшните ръце се мятаха безпомощно около него. — Няма друг начин!

Белият голем политна напред и се блъсна в сандъците, които яръснаха свещи навсякъде. Керът го сграбчи за ушите и се напъна да му завърти главата. Ангуа го чу да се задъхва:

— Имаш… право… на… адвокат…

— Керът! Остави ги проклетите права!

Ваймс се втурна с меч в ръка през зейналата рамка на разбитата врата.

— О, богове!… Сержант Детритус!

Тролът се изпъна зад него.

— Тук съм, сър!

— Стрела в главата, моля!

— Щом тъй ви се ще, сър…

— В неговата глава, сержант! На моята нищо й няма! Керът, слизай от тая гнусна твар!

— Опитвам се да откъсна главата, сър!

— Ние пък ще опитаме с два метра стомана в ухото, ти само се махни оттам!

Керът се изправи пъргаво върху раменете на белия голем, постара се да избере подходящия момент и скочи. Приземи се доста неудобно в купчина безредно струпани свещи, единият му крак се подгъна и той се плъзна към неподвижното туловище на Дорфл.

— Ей, господинчо, я виж к’во има тука за тебе! — ревна Детритус.

Кралят-голем се обърна.

Ваймс не долови особено добре какво последва, защото се случи твърде бързо. Само усети въздушната вълна, чу глухото кънтене на стрелата, после и пращенето на дърво, когато върхът й се заби в рамката до главата му.

А белият голем вече се навеждаше над Керът, който се мъчеше да отпълзи чевръсто. Създанието стовари юмрука си…

Ваймс не видя и как ръката на Дорфл изведнъж стисна китката на краля-голем. Светлината избухна като две мънички свръхнови звезди в очите на Дорфл.

— Тсссссс!

Белият голем се дръпна назад от изненада и така изправи Дорфл върху остатъците от краката му. Червеният голем се възползва от инерцията, за да замахне.

Времето сякаш пропусна една крачка. В цялата Вселена не помръдваше нищо друго освен юмрука на Дорфл.

Напредваше като планета — без никакво видимо ускорение, затова пък неудържимо.

Тогава безизразното лице на краля-голем се промени. Частица от секундата преди удара той се усмихна.

И главата му се пръсна. По-късно Ваймс си спомняше сценката забавено — протяжна секунда, запълнена с хвърчащи керамични парчета. И думи. По пода се стелеха десетки изписани листчета.

Бавно и кротко тялото на белия голем тупна на пода. Огънят вътре угасна, цепнатините се разшириха и останаха само… отломки.

Дорфл рухна върху тях. Ангуа и Ваймс стигнаха едновременно до Керът, който възклицаваше:

— Той се съживи! Онова нещо се канеше да ме убие и Дорфл се съживи! Но нали писмената вече не бяха в главата му?! Големът не може без тях!

— На своя голем са дали прекалено много писмена, доколкото виждам — поклати глава Командирът на Стражата.

Взе няколко сгърчени листчета. …ДОНЕСИ МИР И СПРАВЕДЛИВОСТ НА ВСИЧКИ… …УПРАВЛЯВАЙ НИ МЪДРО… …НАУЧИ НИ ДА БЪДЕМ СВОБОДНИ… …ПОВЕДИ НИ КЪМ… „Охо… ама че нещастник е бил…“

— Хайде да се махаме оттук. Трябва да направим нещо за ръката ти… — настояваше Ангуа.

— Няма ли да ме чуете?! — повиши глас Керът. — Той е жив!

Ваймс се отпусна на колене до Дорфл. Счупеният глинен череп беше празен като черупката на рохкото яйце от вчерашната закуска. И все пак във всяко око имаше светла точица.

— Аззззз… — изсъска големът толкова тихо, че Ваймс не знаеше дали не му се е причуло. Един пръст задраска по пода.

— Не се ли опитва да напише нещо? — досети се Ангуа.

Ваймс извади бележника си, подпъхна го отворен под ръката на Дорфл и внимателно нагласи молива в пръстите му. Всички зяпнаха ръката, докато изписваше — малко неуверено, но с механичната точност на голем — цели осем думи.

После застина. Моливът падна на пода. Точиците в очите на Дорфл се смалиха колкото главички на топлийки и изчезнаха.

— Ама че работа!… — ахна Ангуа. — Значи нямат нужда от писмена в главите!

— Можем да го сътворим наново! — изграчи Керът. — Имаме глината му.

Ваймс се взираше ту в думите, ту в останките на Дорфл.

— Сър? — обади се питащо Керът.

— Направи го! — заповяда Командирът на Стражата.

Керът примига.

— И то незабавно! — безпрекословно добави Ваймс.

Пак се вторачи в старателно изписаните букви.

„СЛОВАТА В СЪРЦЕТО НЕ МОГАТ ДА БЪДАТ ОТНЕТИ.“

— Щом ще го сътворявате наново… — изрече за мислено — …нека има и глас. Ясно ли е? И не забравяй да се погрижиш за ръката си.

— Глас ли, сър?

— Направи го, казах!

— Слушам, сър.

— Тъй, разбрахме се. — Ваймс се настрои делово. — Двамата със стражник Ангуа ще огледаме тук. Вие се заемете с възложената ви работа.

Обърна се и проследи с поглед как Керът и Детритус изнасят останките.

— А сега — подхвърли на Ангуа — да го видим най-сетне тоя арсеник. Може да си имат скрита работилничка. Едва ли са искали да смесят отровните свещи с обикновените. Веселка ще ни подскаже какво… Впрочем къде се дяна ефрейтор Дребнодупе?

— Ами… Май няма да издържа още дълго…

Озърнаха се. Веселка висеше на конвейера със свещите.

— Ти как се озова горе, а? — заяде се Ваймс.

— И аз не помня, сър.

— Защо не се пуснеш? Не е толкова високо… Олеле…

Джуджето висеше точно над голям казан с разтопена лой. На повърхността изскачаха мудни мехурчета.

— Слушай… — изсъска Ваймс на Ангуа. — Според теб колко е гореща тая гадост?

— Някога хапвал ли сте горещо сладко направо от тенджерата? — отвърна тя с въпрос.

Командирът на Стражата заговори по-силно.

— Ефрейтор, не можеш ли да се залюлееш, за да скочиш по-далечко от казана?

— Дървото е твърде мазно, сър!

— Ефрейтор Дребнодупе, заповядвам ти да не падаш!

— Слушам, сър!

Той смъкна куртката си.

— Да видим сега ще успея ли да се покатеря…

— Няма да стане! — възпря го Ангуа. — Всичко и без това се клати, може да се срути всеки миг!

— Сър — обади се Веселка отгоре, — ръцете ми приплъзват…

— О, небеса, защо не ни викна по-рано?!

— Ами всички бяхте… достатъчно заети, сър.

— Обърнете се с гръб към мен, сър — отсече Ангуа, разкопчавайки ремъците на бронята си. — И то веднага, моля ви! Затворете си очите!

— Но какво?…

— Дрррръжте се ррррразумно, сърррр!

— О, да, бе…

Ваймс я чу да се отдалечава от конвейера и на всяка стъпка издрънчаваше част от бронята й. После тя се засили и крачките й се промениха изведнъж…

Отвори очи.

Вълчицата се метна нагоре с могъщ отскок, захапа рамото на джуджето тъкмо когато Веселка се пусна, и успя да извие тялото си така, че двете да паднат зад казана.

Ангуа се затъркаля по пода. Скимтеше. Веселка отскочи към стената.

— Върколак!

Ангуа се гърчеше и драскаше с лапи по муцуната си.

— Но какво му стана? — поуспокои се джуджето. — Май е… пострадал. И къде изчезна Ангуа? Ох!…

Ваймс погледна разкъсаната й кожена куртка.

— Носиш ризница под дрехите? — смънка слисан.

— Ами… Това ми е сребърната ризница… Но тя знаеше. Казах й…

Той сграбчи нашийника на Ангуа. Тя се опита да го ухапе, срещна погледа му и извърна глава.

— Зъбите й само се плъзнаха по среброто… — омърлушено прошепна Веселка.

Ангуа се изправи на крака, втренчи се сърдито в тях и се мушна зад купчина сандъци. Чуваха скимтенето й, което полека се превърна в глас.

— Коварни хитри джуджета, проклети сребърни ризници…

— Стражник, добре ли си? — строго попита Ваймс.

— Що за глупост — сребърно бельо?!… Моля ви, подайте ми дрехите…

Той събра униформата й, стисна клепачи, за да не я притеснява, и подаде всичко зад сандъците.

— Никой не ми каза, че тя е вър… — жалваше се джуджето.

— Ефрейтор — помъчи се да бъде търпелив Командирът на Стражата, — погледни иначе на положението. Ако тя не беше върколак, ти щеше да се превърнеш в най-голямата декоративна свещ на света.

Ангуа се показа, разтривайки устните си. Кожата около тях беше болнаво розова.

— Изгори ли се? — плахо попита Веселка.

— Ще ми мине — сопна се Ангуа.

— Но ти дори не ми намекна, че си върколак!

— И как точно очакваше да ти го съобщя?

— Дами — намеси се Ваймс, — ако свършихте с дрязгите, искам туй свърталище да бъде претърсено. Разбрахме ли се?

— Имам един мехлем… — унило предложи Веселка.

— Благодаря.

Намериха чувалче с арсеник в един килер. И няколко сандъка от специалните свещи. И множество мъртви плъхове.

Тролът Вулканчо само открехна вратата на грънчарската си работилница, но някой незабавно я доотвори така, че почти я изкърти от пантите.

— Туй пък к’во е? — развика се той, когато Керът и Детритус влязоха, понесли туловището на Дорфл. — Не може ей тъй да нахълтвате…

— Ние не само нахълтваме, ами оставаме — обяви Детритус.

— Ама че нахалство! — разфуча се Вулканчо. — Нямате право да се държите тъй. Влизате без причина…

Сержантът пусна голема и се обърна да хване Вулканчо за гърлото.

— Виждаш ли ги ония статуи на Монолит ей там, а? Виждаш ли ги? — затътна зловещо и завъртя лицето на Вулканчо към обредните статуи на тролското божество. — Искаш ли ей сегичка да счупя някоя, та да проверим к’во има вътре? Току-виж, намеря причина да вляза тука, щом толкоз се перчиш…

Очичките на Вулканчо шареха неспокойно. Не го биваше много в мисленето, но не се иска ум, за да познаеш кога някой е освирепял.

— Не се пали, де, аз винаги помагам на Стражата… — промърмори примирено. — К’во требе да правя?

Керът нагласяше натрошения голем върху една работна маса.

— Ето, започвай. Направи го отново. И използвай каквото е останало от старата му глина до последната трошица, разбра ли?

— Ама как може още да работи, щом е изключен, понеже му е куха главата? — чудеше се Детритус, който не схващаше докрай смисъла на спасителната акция.

— Той каза, че глината помни!

Сержантът вдигна рамене.

— И му сложи език! — сети се Керът. Вулканчо се стъписа.

— А, туй вече няма да стане. Всички знаят, че е светотатство големите да приказват.

— Я глей ти… — наежи се Детритус, пристъпи към статуите и заговори нехайно: — Ау, как тъй стана, че се спънах… Ох, ще се хвана за таз статуйка да не падна… Що й се счупи ръчичката, леле, голям срам… И к’во виждат очите ми, значи?

На пода се разсипа някакъв бял прах…Сержантът си облиза показалеца, потопи го в бялото вещество и близна мъничко.

— Главотръс! — избуча яростно, настъпвайки към разтреперания Вулканчо. — И ще ми дрънкаш врели-некипели за светотатство, утаечен копролит такъв! Почвай да вършиш к’вото ти рече капитан Керът, че иначе ще те изнесат оттука в чувал.

— Туй си е полицейско насилие… — изломоти Вулканчо.

— Не, туй са само полицейски крясъци! — изрева сержантът в лицето му. — Ама ако предпочиташ, ще минем и към насилието!

Вулканчо се обърна за помощ към Керът.

— Не е редно, той носи значка, пък нарочно ме плаши. Няма право.

Капитанът закима, но в очите му се появи блясък, който Вулканчо не забеляза.

— Точно така. Сержант Детритус!

— Сър?

— Денят беше тежък за всички ни. Освобождавам те от дежурството.

— Слушам, сър! — въодушеви се Детритус. Откачи значката си и я прибра грижливо. После се зае да смъква бронята.

— Мога да облекча съмненията ти — подметна Керът на Вулканчо. — Ние не създаваме живот, само му предлагаме място, където да се настани.

Гузният трол реши, че е крайно време да отстъпи.

— Дадено, дадено — замънка послушно. — Вече работя, по-спокойно. — Разгледа буците и отломките, останали от Дорфл, и се почеса по лишеите на брадичката си. — Браво, донесли сте повечето парчетии — одобри като професионалист, забравил засега недоволството си. — Може да го залепя с огнеупорен цимент, стига да го пъхнем веднага в пещта и да го изпечем до сутринта… Ъхъ, имах нейде една торбичка…

Детритус гледаше показалеца си и мигаше начесто. Примъкна се тихомълком до Керът.

— Аз близнах ли го туй преди малко?

— Ами да — потвърди Керът с недоумение.

— Ей, олекна ми, значи. — Детритус замига още по-трескаво. — Щото иначе щях да повярвам, че тука е пълно с грамадни космати паяци… Уибъл уибьл склуп…

Той се свлече на пода бързо, но щастливо.

— Както и да го преправям, не можете да го съживите… — мърмореше си Вулканчо, понесъл към масата торбата с цимент. — Никой жрец няма да ви напише нови думи за главата му.

— Той сам ще си измисли думите — вдигна рамене Керът.

— А кой ще наглежда пещта? — заяде се тролът. — Няма да е готов чак до закуска…

— Нямам други занимания тази нощ — увери го Керът и свали шлема от главата си.

Ваймс се събуди към четири сутринта. Беше заспал на бюрото. Изобщо нямаше такова намерение, но тялото просто бе пренебрегнало мнението му.

Не за пръв път отваряше смъдящи очи тук, в кабинета си. Сега поне бузата му не бе залепнала в смрадлива локвичка.

Съсредоточи погледа си върху наполовина написания доклад. И бележникът му беше отворен до листовете — страница след страница старателни драскулки, които му напомниха, че се опитва да вникне в твърде сложния свят с помощта на най-обикновения си ум.

Едва не си разчекна ченето от прозявка и се зазяпа през прозореца в отминаващата нощ.

Нямаше доказателства. Никакви. Бе си поприказвал с почти загубилия членоразделната си реч ефрейтор Нобс и се оказа, че той всъщност не е проумял станалото. Командирът на Стражата не държеше в ръцете си нищо, което не би се разнесло като мъгла под слънце. Оставаха му само няколко подозрения и множество съвпадения, облегнали се едно на друго като къщичка от карти… без основата.

Пак се вторачи в бележника си. Някой май е поработил здраво. Да, бе, трябва да е бил самият той.

Снощните случки се заблъскаха коя да изплува първа в паметта му. Защо ли е изписал всички тези щуротии за гербовете?

О, да…

Ами да, разбира се!

Десет минути по-късно отвори вратата на грънчарската работилница. Нажежен полъх изскочи на влажната улица.

Намери Керът и Детритус, заспали дълбоко от двете страни на пещта. Ех, да му се не види… Имаше нужда от някого, на когото да се довери напълно, но сърце не му даваше да ги събуди. И без това измъчи всички наоколо през последните дни…

Нещо почука отвътре на вратата на пещта. После ръчката се завъртя сама. Накрая вратата се отвори и нещото полуизпълзя, полупадна на пода.

Ваймс още не се беше събудил напълно. Изтощението и досадните остатъци от адреналин в кръвта му сякаш съскаха по краищата на съзнанието и все пак беше сигурен, че видя ясно как пламтящият човек се изправи. Нажеженото тяло започна да изстива с тих звън. Подът под краката му се овъгляваше и димеше.

Големът се огледа.

— Ти! — посочи го Командирът на Стражата с треперещ от умора пръст. — Ела с мен!

— Добре — отвърна Дорфл.

Кралският хералдически дракон влезе в библиотеката си. Мръсотията по малките прозорци и остатъците от мъгла не позволяваха сивият здрач вътре да избледнее, но с това се справяше меката светлина на стотина свещи.

Драконът седна зад бюрото, придърпа един манускрипт към себе си и започна да пише.

След малко спря и се загледа напред. Чуваше само рядкото изпращяване на някой фитил.

— Хъ-хъ — промълви уверено. — Надушвам ви, Командир Ваймс. Моите подчинени хералди ли ви пуснаха?

— Сам намерих входа, благодаря — отвърна Ваймс и излезе от плътните сенки. Вампирът отново вдиша рязко.

— И дойдохте сам, така ли?

— А кого трябваше да си доведа?

— Сър Самюъл, на какво дължа удоволствието от срещата с вас?

— Удоволствието е само мое — увери го Командирът на Стражата, — защото ще ви арестувам.

— Виж ти. Хъ-хъ. И за какво, ако смея да попитам?

— Може ли първо да привлека вниманието ви към стрелата в този арбалет? Както виждате, липсва метално острие. Цялата е от дърво.

— Колко предвидливо. Хъ-хъ. — Кралският хералдически дракон примига бързо. — Но още не сте ме уведомил в какво съм обвинен.

— За начало — съучастие в убийството на госпожа Флора Лесна и нейния внук Уилям.

— Опасявам се, че тези имена не означават нищо за мен.

Пръстът на Ваймс замалко не натисна спусъка.

— Да… — промълви той, дишайки дълбоко. — Вероятно нищо не означават за вас. Продължаваме разследването и може да има още обвинения. А това, че сте тровил Ветинари, е само отегчаващо вината обстоятелство.

— Наистина ли смятате да си играете на обвинения с мен?

— Хич не бих си прплювал, но — уви! — трябва да се задоволя само с обвиненията.

Вампирът се облегна на стола.

— Командир Ваймс, както научих, вие сте прекалено усърден в работата си. Затова няма да обръщам внимание на…

— Имаме свидетелските показания на господин Кери — излъга Ваймс. — На покойния господин Кери.

По лицето на Дракона не трепна дори мускулче.

— Сър Самюъл, не мога и да предположа, хъ-хъ, за какво говорите.

— Само летящо създание би могло да се промъкне в моя кабинет.

— Боя се, че съвсем ме озадачихте.

— Господин Кери бе убит тази нощ — продължи Ваймс. — Убиецът успя да се измъкне от улица, завардена от двата края. Освен това знам, че в неговия цех е идвал вампир.

— Сър Самюъл, все още напразно се опитвам да проумея какво искате. Не знам нищо за смъртта на господин Кери, а и в града има много вампири. За жалост вашето… предубеждение към нас е всеизвестно.

— Не ми харесва, когато някой смята хората за добитък — изсумтя Ваймс и плъзна поглед по струпаните в стаята томове. — А няма съмнение, че вие точно с това се занимавате, нали? Ето ги родословните книги на най-добрите породи добитък в Анкх-Морпорк. — Арбалетът пак се насочи към вампира, който не бе помръднал. — Власт над хорицата. Това искат вампирите. Кръвта е на второ място. Чудя се какво ли влияние сте придобил за толкова години…

— Не е за пренебрегване. Поне в това сте прав.

— „Човек от сой“… Как звучи само! Както и да е. Някои са пожелали да отстранят Ветинари от играта, но засега са искали да му запазят живота. Твърде много неща щяха да се случат наведнъж, ако той умреше. Впрочем Ноби наистина ли е маркграф?

— Това подсказват всички сведения.

— Събрани от вас, нали? Вижте какво, не ми се вярва у него да има благородническа кръв. Ноби си е от простолюдието, което пък е едно от малкото му достойнства. Изобщо не приемам оня пръстен за доказателство. Хората от семейството му са отмъквали всякакви неща и сигурно бихте намерил доказателства, че той е Херцогът на Псевдополис, Серифът на Клач или дори Дукесата-регентка на Куирм. Миналата година ми сви табакерата, обаче аз си оставам напълно сигурен, че Ноби не е Самюъл Ваймс. Не е тузар, затова пък ви е бил удобен.

Струваше му се, че Дракона става някак по-едър, но сигурно го заблуждаваше трепкащата светлина на свещите.

— И с мен си послужихте ловко, нали? — продължи Ваймс. — Отлагах идването при вас седмици наред. Сигурно доста съм ви поизмъчил. А колко се изненадахте, като ви споменах за Ноби… Иначе трябваше да измислите друг повод, по-съмнителен. А Командир Ваймс го откри. Чудесно изглеждаше. Почти официално. По едно време се замислих — кому е нужен крал? Ами едва ли не всекиму. То си е заложено в хората по рождение. С крале е по-добре. Смешно, а? И онези, които дължат всичко на Ветинари, никак не го обичат. Преди десет години повечето предводители на гилдиите бяха сбирщина мръсници, а сега… пак са си сбирщина мръсници, честно казано, но Ветинари им вдъхна увереността да решат накрая, че нямат повече нужда от него.

Изведнъж младият Керът ни се изтърсва в града и направо прелива от обаяние, има си меч и знаменателен белег. Всекиму хрумват разни щуротии, десетки тъпанари започват да ровят в архивите и си викат: „Ей, кралят най-сетне се е завърнал.“ Почват да го наблюдават и скоро се размрънкват: „Какъв лош късмет, ама той наистина е почтен, честен и справедлив, както си е в легендите. Ау, ами сега! Ако тоя момък вземе, че седне на трона, хубавичко ще загазим! Накрая ще се окаже, че е като ония отдавнашни неудобни крале, дето бродят насам-натам и приказват с обикновените хора…“

— Нима ви допадат обикновените хора? — меко го прекъсна Дракона.

— На мене ли? — завъртя глава Ваймс. — Те не са нищо особено. Само по едно се различават от богатите и могъщите — нямат нито пари, нито власт. Но законът е за това — да поизравни малко нещата. Ето ви причината да съм на тяхна страна.

— Въпреки че сте съпруг на най-богатата жена в града ли?

Командирът на Стражата вдигна рамене.

— Шлемът мъничко се различава от короната. И да го свалиш, пак го усещаш на главата си.

— Сър Самюъл, обяснявате интересно възгледите си и аз пръв бих ви поздравил, че сте измислил как да се примирите с родовата си история, но…

— Не мърдайте! — заповяда Ваймс и хвана поудобно арбалета. — Тъй, значи… Керът е неподходящ, обаче новината се разнася и някому е хрумнало: „Добре, да си намерим послушен крал. Всички чуха мълвата, че законният наследник на трона е невзрачен стражник, да видим кого имаме…“ Открили са, че като опре до невзрачност, Ноби Нобс няма равен на себе си. И все пак… Не са били много уверени. Било е немислимо да убият Ветинари. Вече казах, че всичко е щяло да се промени изведнъж. Но ако го избутат настрана — хем да си е на мястото, хем да не е, докато хората свикват полека с новото… Чудничка хитрост. И някой убедил господин Кери да прави отровни свещи. Имал си голем. А големите не приказват излишно, щото изобщо не говорят. Никой нямало да научи. Създанието обаче било леко… смахнато.

— Изглежда държите да ме замесите в тази история — отбеляза Кралският хералдически дракон. — А аз не знам нищо за този човек, освен че е наш клиент…

Ваймс прекоси стаята и дръпна покривалото от едно табло.

— Измислихте му герб! Дори ми го показахте, когато бях тук! „Месарят, пекарят и свещарят!“ Помните ли? — Прегърбената фигура не издаваше нито звук. — Тогава нарочно ми обяснихте герба на Кери — продължи Ваймс. — Стори ми се, че имаше нещо гнило, но тъй ме изненадахте с приказките за Ноби, че ми изхвърча от главата. Не забравих обаче, че ми напомняше за герба на Гилдията на убийците. А пък Фред Колън се чудеше защо сте сложили девиз на съвременен език вместо на оная мъртва реч. И аз се озадачих. Поседях с речника в ръце, преведох си го и какво излезе? Девизът е щял да гласи: Арс еникса ест кандвлам. Арс еникса, значи… Доста трябва да сте се кискал на тая измишльотина. Подсказал сте кой и как го е направил и сте пробутали герба на нещастника, за да се пъчи. Нямало е значение, че никой друг не би забелязал намека. Важното е, че на вас ви е било хубаво. Защото ние, обикновените хора, просто не сме толкова умни, нали? — Ваймс поклати глава. — Да му се не знае — родов герб… Само с туй ли го подкупихте? — Дракона се свлече още по-ниско на стола. — После взех да се питам — продължи Командирът на Стражата — вие каква полза сте щял да имате? О, ясно ми е, че мнозина са се забъркали, но техните подбуди ги знам наизуст. А вие? Жена ми например отглежда блатни дракончета. Защото й е интересно, нищо повече. И вие ли се занимавате със същото? Малко хоби, за да минават по-леко вековете? Или синята кръвчица е по-вкусна, а? Сериозно ви говоря — надявам се да е нещо подобно. Честна налудничава себична страст.

— Вероятно — ако някой би имал такава склонност, а аз нищо не признавам — просто е мислел за подобряването на расата — отвърна силуетът в сенките.

— Отглеждате си порода с хлътнало навътре чене и щръкнали предни зъби, тъй ли го виждате подобряването на расата? Ясно, всичко е щяло да става по-лесно и по-бързо, ако сте имал и един крал подръка. С всички ония дворцови балове… И дребни хитринки, та подбраното момиче да срещне подбраното момче. Имал сте столетия да натъкмите всичко, нали? Всеки се допитва до вас. Вие познавате корените на всички родословни дървета. Само че Ветинари поразбърка котлето. Неподходящи хора се катерят към върховете.

— Впрочем — обади се Дракона — вие грешите за капитан Керът, хъ-хъ. Градът умее да се приспособява към… вироглавите крале. Но дали би се примирил с крал в недалечното бъдеще, който наистина ще заслужава да го наричат Рекс?

Ваймс се посмути. От сенките долетя отегчена въздишка.

— Намеквах, хъ-хъ, за очевидно близката му връзка с младата дама, която е потомствен върколак.

Командирът на Стражата зяпна, но накрая го споходи прозрение.

— Какви ги плещите?! Как тъй ще им се родят вълчета?

— Генетиката на върколаците е твърде противоречива и объркана, хъ-хъ, но дори нищожният шанс за подобно събитие би бил абсолютно неприемлив. Стига някой да се е замислил за това.

— Богове, значи туй било?!…

В сенките отсреща настъпваше промяна. Дракона си се гърбеше на стола, но очертанията му ставаха някак мъгляви.

— Каквито и подбуди да изтъквате, сър Самюъл, хъ-хъ, нямате доказателства, а само догадки и съвпадения. Както и настървеното си желание да вярвате, че съм свързан с покушението срещу, хъ-хъ, живота на Ветинари…

Главата на стария вампир се наведе още по-надолу пред гърдите му, раменете му като че се разшириха.

— А замесването на големите си е истинска гнусотия — изрече Ваймс, който напрегнато се опитваше да проникне с поглед в здрача. — Всички до един са преживявали стореното от техния „крал“. Признавам, може идеята им поначало да си е била нелепа, но какво друго им е оставало? Глина от тяхната глина. Горките, нямали са нищо освен глината си, а вие, мръсници, дори това им отнехте…

Дракона скочи със смразяваща внезапност и прилеповите му криле се разпериха шумно. Дървената стрела от арбалета на поваления Ваймс се удари в тавана.

— Въобразявахте си, че можете да ме арестувате с някаква пръчка? — подхвърли Дракона, стиснал Ваймс за гърлото.

— Не — изхриптя Командирът на Стражата. — Исках да е… по-символично… Само трябваше… да ви… разприказвам… И сега сте… малко слабичък, а?… Хапещият ухапан, а?…

Ваймс се ухили. Вампирът го погледна с недоумение, после се обърна и се вторачи в свещите.

— Вие!… Сложили сте нещо в свещите, така ли?

— Знаехме… че чесънът мирише… Нашият алхимик… се сети… Ако напоим фитилите… със светена вода… водата се изпарява… остава само святост…

Натискът върху шията му отслабна. Кралският хералдически дракон се сгуши на пода. Лицето му се удължаваше и му придаваше прилика с надхитрена лисица. Накрая той тръсна глава.

— Не — ухили се на свой ред. — Това са само думи. Не би повлияло…

— Готов ли сте… да заложите… липсващия си живот? — изграчи Командирът на Стражата, разтривайки шията си. — По-приятно е… от смъртта на Кери, нали?

— Ех, господин Ваймс, пак ме подлъгвате да си призная нещо…

— Че вие си признахте. Още когато се облещихте срещу свещите.

— О, нима? Хъ-хъ. И кой освен вас ме видя?

От сенките се разнесе нов глас като отзвук на далечна гръмотевична буря.

— Аз Те Видях — изрече Дорфл.

Вампирът изпепели с поглед Ваймс.

— Дали сте глас на един от тях?!

— Да — потвърди големът и го вдигна с една ръка. — Бих Могъл Да Те Убия. И Тази Възможност Ми Е Достъпна, Защото Съм Свободомислеща Личност, Но Няма Да Постъпя Така. Сам Съм Си Господар И Направих Своя Морален Избор.

— О, богове… — смънка Ваймс под носа си.

— Това е светотатство… — изсъска вампирът и се задави от погледа на Ваймс, който грейна насреща му.

— Мнозина измислят такива възражения, когато безгласните проговорят. Отнеси го, Дорфл, и го затвори в тъмниците на двореца.

— Бих Могъл Да Не Се Подчиня На Тази Заповед, Но Вие Заслужихте Уважението Ми, А Аз Съзнавам Отговорността Си Пред Обществото…

— Да, да, чудесно — припряно се съгласи Командирът на Стражата.

Дракона се опитваше да дере с нокти голема, но беше все едно да подритва планина.

— Неумрял Или Жив, Ти Ще Дойдеш С Мен — осведоми го Дорфл.

— Нямат ли край злодеянията ви?! Направил сте това нещо полицай? — изврещя боричкащият се вампир.

— Още не, но предложението ви си го бива — отвърна Ваймс.

След малко остана сам в кадифения здрач на Хералдическата палата.

„Ветинари ще го пусне. Политика… Защото е част от механизма на града. Пък и да не забравяме оскъдните доказателства. Предостатъчни са да убедят мен, но…“

„Но аз ще знам“ — напомни си Ваймс.

„Е, да, ще го държат изкъсо и може би някой ден Ветинари ще се подготви. Ще пратят някой от най-изкусните си убийци с дървен нож, накиснат в чесън, и всичко ще свърши в мрака. Така се прави политика в тоя град. Като шахматна партия. Кого ли интересува, ако няколко пешки умрат?“

Той завъртя глава. „Но аз ще знам. И ще бъда единственият, който е убеден в истината.“

Ръцете му неволно потупваха джобовете в търсене на пура.

И без това не е лесно да убиеш вампир. Пронизваш го в гърдите с трепетликов кол, стриваш тялото на прах, а след десет години някой пролива капка кръв на най-неподходящото място и… хоп! Познай кой пак ни дойде на гости?

Разбираше колко опасни са мислите му. Но тъкмо такива се вмъкват в ума на стражника, когато гонитбата свърши и е лице в лице с преследвания през задъхания кратък миг между престъплението и наказанието.

И може би стражникът е виждал твърде често цивилизацията със съдрана кожа. Вече не му се иска да постъпва като стражник, а като нормален човек. Привижда му се как с едно прещракване на арбалета или удар на меча може да направи света малко по-чист.

Не бива да мислиш така дори за вампирите, макар че те отнемат живота на другите — кого ли засяга животецът на мижитурките? — а на тях няма какво толкова да им отнемеш.

Не бива, защото ти дават меч и значка, значи се превръщаш в друг човек и просто не можеш да си позволиш някои мисли.

Само престъпленията имат нужда от мрак. Наказанието се извършва на светло. Керът все повтаряше, че това била работата на свестния стражник — да пали свещ в тъмата.

Ваймс най-сетне намери пурата. Започна да тършува за кибрит.

Томовете бяха струпани на купчини край стените. В сиянието на свещите блешукаха златни букви, лъщеше кожа. Ето ти я хералдиката с подробностите за произхода и потеклото, „Кой кой е“ на отминалите векове. Книгите за породистите обитатели на града, върху които те стъпваха, за да гледат останалите отвисоко.

Ха, останал е без кибрит…

Ваймс невъзмутимо протегна ръка в прашната тишина на Хералдическата палата, взе един свещник и си запали пурата.

Пое дима надълбоко с огромно удоволствие и се загледа замислено в книгите. До лицето му свещите припукваха и хвърляха трепкащи отблясъци.

Часовникът отброяваше неритмично секундите. Стигна с препъване до един часа след пладне, Командирът на Стражата стана и влезе в Правоъгълния кабинет.

— А, Ваймс, ти ли си? — вдигна глава лорд Ветинари.

— Да,сър.

Ваймс бе успял да поспи няколко часа и дори се опита да поизстърже четината от бузите си.

Патрицият разместваше разни книжа по бюрото.

— Отминалата нощ изглежда е била изпълнена със събития…

— Да, сър.

Всички униформени знаят и с мозъка на костите си как да се държат в подобни обстоятелства. Важно е да гледаш само право напред.

— Както бях осведомен, Кралският хералдически дракон е в тъмницата ми — продължи Патрицият.

— Да,сър.

— Прочетох доклада ти. Струва ми се, че доказателствата са слабовати.

— Сър?

— Ваймс, един от свидетелите ти дори не се числи между живите.

— Прав сте, сър. Същото, строго погледнато, важи и за заподозрения.

— Той обаче е видна фигура в града. Светило в своята област.

— Да, сър.

Лорд Ветинари размести още малко книжа. По един от листовете имаше отпечатъци от осаждени пръсти.

— Ваймс, както изглежда, ще трябва да ти обявя служебна благодарност.

— За какво, сър?

— Младшите хералди в Палатата… тоест в остатьците от Палатата ми обясняват в писмото си колко храбро си се проявил снощи.

— Сър?

— Извел си всички онези хералдически животни, вдигнал си тревога и така нататък. Наричат те „опора на реда и закона“. Вярно ли е, че повечето животни сега са настанени у вас?

— Да, сър. Не бих могъл да ги оставя на произвола на съдбата. Имаме свободно място, сър, а Родерик и Кийт се чувстват добре в езерото. Настроиха се много дружелюбно към Сибил, сър.

Лорд Ветинари се прокашля и с интерес разгледа тавана на кабинета си.

— Значи ти си… помогнал при пожара.

— Да, сър. Изпълних гражданския си дълг, сър.

— Както ме осведомиха, пожарът изглежда е започнал при падането на свещник по време на схватката ти с Кралския хералдически дракон… или след нея.

— Предполагам, сър.

— Същото предполагат и младшите хералди.

— Някой вече съобщи ли на Кралския хералдически дракон? — невинно попита Ваймс.

— Да.

— Той е посрещнал новината достойно, надявам се.

— Той е крещял дълго, Ваймс. И сърцераздирателно, както ми докладваха. Освен това е изрекъл най-разнообразни заплахи срещу теб, незнайно защо.

— Ще се опитам да го вместя в претоварения си график, сър.

Лорд Ветинари помълча, потропваше с пръсти по бюрото.

— Знам, че там имаше много интересни и древни ръкописи. Чувал съм, че били безценни.

— Да, сър. Несъмнено без никаква стойност, сър.

— Ваймс, трябва ли да предположа, че ти не разбра думите, които изрекох току-що?

— Възможно е, сър.

— Архивите за произхода на немалко изтъкнати стари родове се превърнаха в пепел. Разбира се, хералдите ще възстановят каквото могат, а и самите родове водят старателно записки за потеклото си, но… Откровено казано, всички тези сведения вече ще бъдат несигурни и непълни. Твърде неловка ситуация, поне според мен. Ти на какво се усмихваш, Командир Ваймс?

— Зрителна илюзия, сър. От светлината е.

— Сър Самюъл, винаги съм смятал, че по характер си твърдо настроен срещу властта.

— Сър?

— И ми се струва, че си съхранил тази си приумица, макар вече да си един от представителите на властта.

— Сър?

— Ами че това е направо коан от философията на дзен…

— Сър?

— Убеждавам се, че е достатъчно да се разболея за няколко дни и ти успяваш да вбесиш всяка важна личност в този град.

— Сър.

— Това „да, сър“ ли беше или „не, сър“?

— Беше само „сър“, сър.

Патрицият погледна за миг един от листовете на бюрото си.

— Наистина ли си ударил с юмрук по носа президента на Гилдията на убийците?

— Да,сър.

— Защо?

— Нямах подръка кинжал, сър.

Ветинари се извърна за миг.

— Съветът на църквите, храмовете, свещените горички и големите зловещи скали настоява… за много неща, сред които се споменава и церемония с диви коне. Но първото им искане е да те уволня позорно.

— Нима, сър?

— Всъщност вече се събраха седемнадесет настоятелни послания, според които съм длъжен да ти отнема значката. Някои искат да приложа към нея и части от тялото ти. Защо беше нужно да подлудяваш всекиго?

— Изглежда е дарба, сър.

— Но какво се надяваше да постигнеш?

— Е, щом стигнахме до този въпрос, сър… Ние открихме кой е убил отец Тубелчек и господин Хопкинсън, както и кой се опитваше да ви отрови, сър. Не се справихме чак толкова зле.

Ветинари отново порови в книжата.

— Собственици на манифактури, убийци, жреци, касапи… Да, определено предизвикваш разпенване по устите на повечето влиятелни особи в града. — Патрицият въздъхна. — Не си ми оставил никакъв избор. От тази седмица ти повишавам заплатата.

Ваймс примига.

— Сър?

— Няма да прекаляваме. С десет долара месечно. Предполагам, че твоите служители пак имат нужда от нова мишена за стрелички в Участъка, нали? Обикновено е така, доколкото си спомням.

— Детритус е виновен — промълви стъписаният Ваймс, без да се замисли. — Цепи мишените на трески.

— Ах, да, бях забравил… Като споменахме цепенето, може би твоят полицейски гений ще ми помогне да си изясня една смущаваща дреболия, която установихме тази сутрин.

Патрицият стана, излезе и тръгна към стълбата.

— Какво се е случило, сър? — попита на слизане Ваймс.

— Ще го видиш в Залата на плъховете. — Ветинари отвори двойната врата. — Ето, полюбувай се.

Ваймс надникна. Залата беше безлюдна. Махагоновата маса беше гола, но от нея стърчеше брадва. Острието се бе забило толкова дълбоко в дървото, че бе разцепило масата почти от край до край. Някой бе стоварил брадвата с все сила и бе излязъл, оставяйки дръжката да стърчи към тавана.

— Брадва — установи Командирът на Стражата.

— Изумително — промърмори Патрицият, — а я погледна само за миг. И защо е там?

— Трудно ми е да се досетя веднага, сър.

— Сър Самюъл, ако може да се вярва на слугите, влязъл си в двореца около шест часа сутринта…

— Да, сър. За да проверя дали злодеят е затворен на сигурно място, сър. И да се уверя, че всичко останало е наред.

— Не си ли влизал в тази зала?

Погледът на Ваймс не се отделяше от въображаемия хоризонт.

— Какво бих правил тук, сър?

Патрицият почука с нокът дръжката на брадвата и тя затрептя леко.

— Малко по-късно неколцина членове на градския съвет се срещнали тук. Е, поне влезли. Но излезли много припряно. И изглеждали твърде обезпокоени.

— Може да го е сторил някой от тях, сър.

— Разбира се, не е изключено. — Лорд Ветинари помисли. — Предполагам, че няма да откриеш някоя от прочутите си улики по този предмет?

— Едва ли, сър. Сигурно целият е в отпечатъци от пръсти.

— Не мислиш ли, че би било ужасно, ако хората изведнъж решат да вземат законността в свои ръце?

— Няма такава опасност, сър, защото аз я стискам много здраво.

Лорд Ветинари пак чукна по дръжката.

— Сър Самюъл, а чувал ли си фразата „Куис кустодиет ипсос кустодес“?

Керът бе споменавал неведнъж тези древни слова, но Командирът на Стражата не беше в настроение да си признава каквото и да било.

— Не си спомням, сър.

— Означава „Кой варди вардияните“, сър Самюъл.

— Аха.

— Е, какво би казал по въпроса?

— Сър?

— Кой е страж на Стражата, питам се…

— О, отговорът е лесен, сър. Дебнем се помежду си.

— Наистина ли? Колко любопитно…

Лорд Ветинари излезе в голямата приемна зала и Ваймс го последва.

— Все пак — промълви замислено Патрицият — за да възстановим спокойствието, големът трябва да бъде унищожен.

— Не, сър.

— Принуждаваш ме да повторя думите си.

— Не, сър.

— Командир Ваймс, абсолютно убеден съм, че току-що ти заповядах нещо. Не се съмнявам, че усетих как устните ми се размърдаха.

— Не, сър. Той е жив, сър.

— Ваймс, той е само нещо, направено от глина.

— Както всички нас, сър, ако се вярва на брошурките, които стражник Визит раздава неуморно. Все едно. Той мисли, че е жив, и на мен туй ми стига.

Патрицият махна към стълбата, водеща към кабинета му, винаги пълен с хартии.

— Трябва обаче да изтъкна, че получих цели девет официални послания от религиозни водачи, в които големът е заклеймен като осквернение на вярата.

— Да, сър. Обмислих много подробно гледната им точка, сър, и стигнах до следния извод: да си я заврат отзад, сър.

Патрицият за миг небрежно закри устата си с длан.

— Сър Самюъл, с теб е трудно да се погоди човек. Нима не можеш да отстъпиш поне веднъж и поне мъничко?

— Нямам представа, сър. — Ваймс отвори парадния вход. — Мъглата се е вдигнала, сър. Има малко облаци, но се вижда чак до Бронзовия мост…

— И за какво възнамеряваш да използваш голема?

— Няма да го използвам, сър. Ще го наема на работа. Мисля, че се справя добре с опазването на реда.

— Стражник, така ли?

— Да, сър. Нима не знаете, че големите вършат черната работа?

Ветинари го погледа как се отдалечава и въздъхна.

— Голям поклонник на драматичния завършек…

— Прав сте, ваше превъзходителство — потвърди Дръмнот, появил се безшумно до рамото му.

— Дръмнот, би ли изхвърлил това нещо — Патрицият подаде отрязък от свещ — на място, където няма да го намерят?

— Това е свещта от снощи.

— Значи не е изгоряла, ваше превъзходителство? Но аз видях с очите си остатъка в свещника…

— Разбира се, оставих късо парченце и запалих фитила замалко. Не биваше да показвам на храбрия ни полицай, че сам съм се досетил за всичко, нали? Той полага такива усилия и много се забавлява. Не съм чак толкова безсърдечен.

— Но… Ваше превъзходителство, можехте да отстраните проблема с такт и внимание! А той преобърна всичко надолу с главата, разгневи и уплаши мнозина…

— О, да, колко печално.

— А, разбирам… — промълви Дръмнот.

— Надявам се — натърти Патрицият.

— Желаете ли да повикам майстор за възстановяването на масата в Залата на плъховете?

— Не, Дръмнот. Брадвата ще остане там. Ще бъде… интересна тема за разговор.

— Ваше превъзходителство, позволявате ли да изкажа мнението си?

— Разбира се — промърмори Ветинари, изпращайки с поглед излизащия през портата Ваймс.

— Хрумна ми, сър, че ако Командир Ваймс не съществуваше, би се наложило да го измислите.

— Дръмнот, а според теб какво съм правил досега?

— Атеизмът Също Е Религиозно Убеждение — избоботи Дорфл.

— Не е! — разгорещи се стражник Визит. — Атеизмът е отрицание на боговете.

— Следователно Е Убеждение По Религиозни Въпроси — заключи големът. — Всъщност Истинският Атеист Мисли Непрекъснато За Боговете, Макар И Чрез Отрицанието. Затова Атеизмът Е Особена форма На Вярата. Ако Атеистът Искрено Не Вярваше, Не Би Си Губил Времето С Отрицанието.

— А ти прочете ли брошурите, които ти дадох? — недоверчиво попита Визит.

— Да. В Много От Тях Не Открих Никакъв Смисъл. Но Бих Искал Да Прочета Още, Ако Имаш.

— Наистина ли? — Очите на Визит блеснаха. — Искаш още брошури?

— Да. В Тях Има Много Спорни Твърдения. Ако Познаваш Жреци, С Удоволствие Бих Обсъдил Съмненията Си С Тях. — Добре де, стига — спря ги сержант Колън. — Ще я положиш ли тая скапана клетва или не?

Дорфл вдигна длан колкото лопата.

— Аз, Дорфл, До Момента, Когато Открия Божество, Чието Битие Може Да Бъде Потвърдено Чрез Логически Средства, Се Заклевам Временно Въз Основа На Собствената Си Система От Нравствени Норми…

— Наистина ли искаш още брошури? — кършеше ръце стражник Визит.

Сержант Колън вдигна очи към небето.

— Да — потвърди Дорфл.

— О, боже! — От очите на Визит бликнаха сълзи. — Досега никой не ми е искал още брошури!

Колън се обърна, защото усети, че Ваймс ги гледа.

— Сър, нищо не става. От половин час се мъча да го закълна, а все ни избива на спорове за клетви, обреди и божества.

— Дорфл, ти искаш ли да станеш стражник? — веднага попита Ваймс.

— Да.

— Ясно. Все едно си се заклел. Фред, дай му значката. Дорфл, вземи и това. Официално удостоверение, че си живо същество, в случай че имаш неприятности. Нали знаеш… Всякакви хора се срещат.

— Благодаря Ви — тържествено изрече Дорфл. — Ако Някога Се Усъмня, Че Съм Жив, Ще Го Прочета Отново.

— А какви са задьлженията ти? — реши да го изпита Командирът на Стражата.

— Да оправдая доверието на обществото, да закрилям невинните и да ритам неприятни задници.

— Ей, бързо се учи! — възхити се Колън. — Туй последното не сме му го казвали.

— Ама на хората няма да им хареса — намръщи се Ноби. — Ще се сърдят, че има голем в Стражата.

— А Нима Има По-подходяща Работа За Оногова, Който Обича Свободата? Законът Е Слуга На Свободата. А Свободата Без Граници Е Само Кухо Пожелание — сериозно изрече Дорфл.

— Да вървим, стражник Дорфл — подкани Ваймс. — С теб ще се поразходим.

— Сър, доста документи за четене се натрупаха — завайка се сержант Колън.

— Предай на капитан Керът, че искам да ги прегледа.

— Днес още не е идвал.

— Значи документите ще почакат.

— Тъй вярно, сър.

Колън се настани зад бюрото си. Реши, че това е мястото, което най-много му допада в целия свят. Може би защото тук нямаше особена опасност да се сблъска отново с природата. Сутринта успя да проведе един от редките семейни разговори с госпожа Колън. Обясни й, че вече изобщо не го блазни мисълта да е по-близо до земята, защото се запозна твърде непосредствено със селските прелести. Те воняха и жвакаха.

— Аз ще ходя да си върша работата — рапортува Ноби. — Капитан Керът иска да предотвратявам престъпленията по Улицата на прасковения сладкиш.

— И как ще го правиш? — събуди се любопитството на сержанта.

— Ами той ми заповяда да не си вадя ръцете от джобовете.

— Ноби, таквоз… — нерешително подхвана Колън. — К’во чувам — май не си бил лорд?

— Изритаха ме от съсловието на тузарите — вдигна рамене ефрейтор Нобс. — Доста ми олекна, да ти кажа. Плюскането им не го бива, а пиенето си е чиста пикня.

— Значи си извадил късмет — усмихна се Колън. — И няма да си раздаваш дрехите на разни градинари и такива ми ти работи.

— Ъхъ. Да си бях затраял за оня дяволски пръстен…

— Вярно, нямаше да се забъркаш в тая каша.

Ноби плю на значката си и старателно я излъска с ръкава.

„Добре, че си затварях устата за тиарата, короната и трите златни диадеми…“

— Къде Отиваме? — попита Дорфл, когато стъпиха на Бронзовия мост.

— Реших да те въведа полека в службата, затуй първо ще постоиш на пост в двореца — обясни Командирът на Стражата.

— Разбирам. Там Е На Пост И Новият Ми Приятел Стражник Визит.

— Чудесно.

— Искам Да Ви Задам Един Въпрос — изрече големът.

— Питай.

— Счупих Колелото, Но Онези Двама Големи Го Поправиха. Пуснах Животните, А Те Само Се Въртяха Глупаво На Едно Място. Някои Дори Се Върнаха В Кланиците. Защо Е Така?

— Честито ти близко познанство със света, стражник Дорфл.

— Страшно Ли Е Да Си Свободен?

— Ти го казваш.

— Значи Когато Смъкнеш Веригите От Хората, Те Веднага Си Изковават Нови?

— Да, туй май е едно от основните човешки занимания.

Дорфл бучеше тихичко, докато размишляваше.

— Да — отсъди след малко. — Разбирам Защо Е Така. Свободата Е Като Да Ти Отворят Главата.

— Ти най-добре знаеш, стражник.

— Ще Ми Плащате Двойна Надница — заяви големът.

— Тъй ли? — изви вежди Ваймс.

— Да. Аз Не Спя. Мога Да Работя Непрекъснато. Аз Съм Изгодна Сделка. И Не Искам Извънреден Отпуск За Погребенията На Бабите Си.

„Наистина се учи бързо…“

— Но нали имаш свещени дни, когато не работиш?

— Или Всички Дни Са Свещени, Или Нито Един. Още Не Съм Решил.

— Брей… Дорфл, а за какво са ти пари?

— Ще Ги Спестявам И Ще Откупя Голема Клуц, Който Работи В Цеха За Туршии. Ще Го Освободя. После Двамата Заедно Ще Спестяваме За Голема Бобкис, Който Е При Въглищаря. Тримата Ще Откупим Голема Шмата, Който…

— Някои биха предпочели да освободят другарите си със сила и кървава революция — прекъсна го Ваймс. — Не ме разбирай накриво, изобщо не те подтиквам да поемеш по тоя път.

— Не Бих Го Сторил. Това Ще Е Като Кражба. Нас Ни Продават И Купуват. Затова Ще Откупуваме Свободата си. С Труд. Няма Кой Да Направи Това Вместо Нас. Ще Го Постигнем Сами.

Ваймс се ухили безмълвно. Вероятно никоя друга разумна раса не би поискала разписка за свободата си. Някои неща просто не се променят.

— Я виж, ония хора там май искат да си побъбрят с нас…

По моста ги доближаваше плътна маса от сиви, черни и оранжеви раса. Тълпата се състоеше от жреци, свещеници и монаси. Изглеждаха разгневени.

Начело вървеше Хюнон, Върховен жрец на Слепия Йо и говорител по религиозните въпроси, доколкото някой можеше да изразява несъвместимите интереси на всички изповедания в Анкх-Морпорк. Той забеляза Ваймс и забърза към него, вдигнал показалец към небето.

— Виж какво, Ваймс… — Млъкна и се вторачи сърдито в Дорфл. — Това ли е създанието?

— Да, пред вас е големът Дорфл — малко по-натъртено отвърна Командирът на Стражата. — Стражник Дорфл, запознай се с негово преосвещенство.

Големът почтително вдигна ръка към шлема си.

— С Какво Можем Да Ви Бъдем Полезни?

— А, този път прекали, Ваймс! — разпени се Хюнон, без да слуша Дорфл. — Надарил си това нещо с реч, а то дори не е живо!

— Искаме го стрит на прах!

— Светотатство!

— Хората няма да търпят това!

Хюнон се озърна към останалите свещенослужители.

— Аз говоря в момента. — Пак се взря възмутено във Ваймс. — Това е оскверняване и идолопоклонство…

— Аз не му се покланям — вдигна рамене Командирът на Стражата, който вече се забавляваше добре. — Наех го на работа. А пък за оскверняването не знам… Способен съм само на сквернословие, ако искате да чуете…

Пое си дълбоко дъх.

— Извинете — намеси се Дорфл.

— Няма да те слушаме! — отсече някой от жреците. — Ти не си жив.

Дорфл кимна бавно.

— Това Е Напълно Правдиво Твърдение.

— Чухте ли? Призна си!

— Предлагам Да Ме Натрошите, А После Да Стриете Късовете На Най-Ситния Прах. Не Мисля, Че Ще Откриете Дори Един Атом Живот…

— Вярно! Хайде да го направим!

— Но За Да Бъде Изпитанието Пълно, Някой От Вас Трябва Да Се Подложи Доброволно На Същия Процес.

Тълпата се смълча.

— Не е честно — оплака се един свещеник след малко. — После ще вземат праха ти, ще го изпекат отново и ти ще оживееш…

Изведнъж тишината стана още по-тежка. Хюнон промърмори:

— А бе, аз ли нещо бъркам или нагазихме чак насред блатото на теологията?

Друг жрец попита:

— Наистина ли си казал, че ще повярваш в който и да е бог, чието битие може да бъде доказано в логически диспут?

— Наистина.

Ваймс беше обзет от предчувствие за близкото бъдеще и благоразумно се отдалечи на десетина крачки от Дорфл.

— Но нали е ясно за всекиго, че боговете съществуват? — учуди се някакъв монах.

— Изобщо Не Е Очевидно.

Мълния прониза облаците и се заби в шлема на Дорфл. Блъвнаха пламъци, чу се шуртене. Стопената броня на голема се стече на локвички около нажежените до бяло крака.

— Не Бих Казал, Че Това Е Осббено Убедителен Довод — чу се спокойният глас на Дорфл някъде от облаците дим.

— Досега и той стигаше — вдигна рамене Ваймс. Върховният жрец на Слепия Йо се озърна към колегите си.

— Ей, хора, няма нужда да се увличаме…

— Но Офлър е отмъстителен бог! — възрази някой от по-задните редици.

— Ами! Просто си е кръвожаден — отсече Хюнон.

Втора мълния плъзна на зигзаг в небето, но само метър над шапката на върховния жрец се отклони под прав ъгъл, заби се в един от дървените хипопотами на моста и го сцепи. Хюнон се ухили самодоволно и се обърна да продължи разговора с Дорфл, който полека се охлаждаше с тих звън.

— Та значи казваш, че ще признаещ съществуването на който и да е бог само ако бъде доказано чрез дискусия, така ли?

— Да.

Върховният жрец потри ръце.

— Няма проблеми, драги ми порцеланчо. Първо нека обмислим въпроса зас…

— Моля Да Ме Извините — прекъсна го големът, наведе се и взе разтопената по краищата значка на стражник.

— Какво ти щукна? — учуди се Хюнон.

— В Този Миг Някъде Може Би Извършват Престъпление. Но Когато Не Съм На Работа, Ще Беседвам Охотно Със Свещенослужителя На Най-Достойния Бог.

Дорфл закрачи по моста покрай тълпата. Ваймс кимна небрежно на потресените жреци и го догони. „Взехме отломките му, изпекохме ги отново и той се оказа свободомислещо създание. Сега няма други думи в главата си освен онези, които си е избрал сам. И не е просто атеист, ами керамичен безбожник. Огнеупорен!“

Денят се очертаваше много приятен.

А зад тях на моста вече се биеха.

Ангуа си събираше багажа. По-точно нищо не успяваше да събере. Вързопчето трябваше да бъде достатъчно леко, за да го носи с уста. Малко пари (не би й се наложило често да си купува храната) и един кат дрехи (за редките случаи, когато ще бъде принудена да ги носи) не заемаха кой знае колко място.

— Проблемът е в обувките — промълви тя гласно.

— Ами ако снадиш връзките им и ги провесиш на врата си? — предложи Веселка, седнала на тясното легло.

— Умно го измисли. Искаш ли тези рокли? Тъй и не ги облякох. Можеш да си ги скъсиш.

Джуджето опипваше плата.

— Но това е коприна!

— Май една ще ти стигне, за да си ушиеш две.

— Имаш ли нещо против да ги поделя с още няколко момичета? И други дами — натърти с удоволствие Веселка — от Стражата започнаха да се замислят…

— Накрая да не дадете шлемовете си за претопяване? — подсмихна се Ангуа.

— Е, чак дотам няма да стигнем. Но защо да не им придадем по-интересна форма? Ъ-ъ…

— Да?

— Ами… — Джуджето неловко сгуши глава в раменете си. — Ти нали не си изяла никого досега? Сещаш се, де… С хрускане на кости и така нататък.

— Не съм.

— Аз… само съм чувала, че вторият ми братовчед е изяден от върколаци. Казваше се Сфен.

— Името ми е непознато — вдигна рамене Ангуа. Веселка се усмихна бледичко.

— Тогава всичко е наред…

— …и нямаш нужда от сребърната лъжица в джоба си — меко подсказа Ангуа.

Устата на джуджето сякаш се отвори по собствена воля и изхвърли думите.

— Изобщо нямам представа как е попаднала в джоба ми, когато миех чиниите, и не съм искала да…

— Честно ти казвам, това изобщо не ме притеснява. Свикнала съм. Виж какво, не се заблуждавай. Не че не ми се иска… Важното е да ти се иска, но да не го правиш.

— Не е толкова задължително да си тръгнеш, нали?

— Просто не мога да приема сериозно Стражата и… и понякога ми се струва, че Керът събира смелост да ми поиска ръката… Нищо добро няма да излезе от това. Дразни ме, че според него всичко се подразбира от само себе си. Затова предпочитам да си тръгна сега — нахално излъга Ангуа.

— Керът не би ли се опитал да те разубеди?

— Сигурно, но какво може да ми каже?

— Ще се натъжи.

— Предполагам — по-рязко изрече Ангуа и просна поредната рокля на леглото. — Ще му мине.

— Хролф Бедрогриз ме покани да излезем заедно някоя вечер — срамежливо сподели Веселка. — И аз съм почти сигурна, че е мъж!

— Радвам се да го чуя.

Веселка стана.

— Ще те изпратя до Участъка, после застъпвам на дежурство.

Преполовиха Брястова улица, преди да видят главата и раменете на Керът над тълпата.

— Май е искал да те навести — подхвърли джуджето. — Да си тръгна ли?

— Късничко е…

— Добро утро, ефрейтор госпожице Дребнодупе — весело поздрави Керът. — Здрасти, Ангуа. Тъкмо идвах при теб, но първо трябваше да си напиша писмото до вкъщи, разбира се. — Той свали шлема си, нервно си приглади косата и заекна: — Аз, ами…

— Знам какво се канеше да ме попиташ — сряза го Ангуа.

— Така ли?

— И знам, че отдавна мислиш за това.

— Било е очевидно, а?

— Отговорът е не. Съжалявам, много ми се искаше да кажа да, но не мога.

Керът я зяпна слисан.

— Никога не би ми хрумнало, че ще откажеш… Но защо?

— Ти си невероятен — поклати глава тя. — Наистина.

— Мислех си, че ще се зарадваш… — Керът въздъхна. — Добре де, не е толкова важно.

Сякаш изби опората изпод краката й.

— Не е ли? — промълви Ангуа.

— Ами щеше да ми е много приятно, но няма да роня сълзи.

— Няма ли?

— Разбира се. Ти си имаш свой живот. Чудесно. Надявах се да те зарадвам, но… мога и сам да разтребя там.

— Моля?!… — Ангуа помисли усилено. — Керът, всъщност за какво говориш?

— Ами за Музея на джуджешкия хляб, как за какво! Обещах на сестрата на господин Хопкинсън, че ще почистя. А и всичко трябва да се подреди подобре. Тя не е никак заможна и реших, че малко доходи от музея ще й бъдат от полза. Между нас да си остане, но някои от експонатите могат да бъдат представени доста по-привлекателно. Уви, господин Хопкинсън се придържаше към консервативни възгледи. В града живеят много джуджета и съм сигурен, че ще започнат да се стичат на тълпи към музея, ако научат, че го има. Разбира се, по-младите пък трябва да се запознаят и да се гордеят с богатото си културно наследство. Не се съмнявам, че е достатъчно да се поизбърше прахолякът и да се пребоядисат по-древните самуни. Нямам нищо против да пожертвам няколко свободни дни за това добро дело. Надявах се, че и за теб ще бъде приятно разнообразие, но все пак разбирам, че не всеки се увлича по бойното пекарство…

Ангуа се опули насреща му. Керът често предизвикваше такива погледи — впиваха се във всяка извивка на лицето му, за да търсят и най-нищожен намек, че той си прави майтап. Някаква проточила се във времето странна шега с всички наоколо и с целия свят. Дори мускулите и сухожилията в тялото й крещяха, че непременно е така, но лицето на Керът не издаваше нищо.

— Да… — едва промълви тя. — С твоя помощ този музей май ще се превърне в малка златна мина.

— Съвременните музеи трябва да станат много по-привлекателни. А господин Хопкинсън дори не е успял да опише цял комплект партизански метателни кифлички! Както и някои от най-ранните образци на отбранителни понички…

— Какво богатство… — поклати глава Ангуа. — Ей, а защо не сложим над входа огромна реклама? Да речем, „Запознайте се отблизо с джуджешкия хляб!“.

— Така едва ли ще привлечем по-практичните джуджета — възрази Керът, който приемаше буквално и най-хапливата реплика. — Близкото познанство с джуджешкия хляб може да бъде и фатално. Хубаво е обаче, че идеята ти допада!

„Все някога ще трябва да си тръгна — унило си мислеше Ангуа, когато продължиха по улицата. — Рано или късно той ще разбере, че е невъзможно да останем заедно. Върколаци и хора… И едните, и другите имаме какво да губим. Някой ден ще бъда принудена да го напусна.“

Но защо да не умува утре за това?

— Искаш ли си роклите? — попита вървящата зад тях Веселка.

— Ами… Една-две…

Информация за текста

© 1996 Тери Пратчет

© 2000 Владимир Зарков, превод от английски

Terry Pratchett

Feet of Clay, 1996

Източник: [[http://sf.bgway.com|Библиотеката на Александър Минковски]]

Публикация:

ГЛИНЕНИ КРАКА. 2000. Изд. Вузев, София. Серия Истории от Светът на диска. Роман. Превод: [от англ.] Владимир ЗАРКОВ [Feet Of Clay / Terry Pratchett]. Художник: Джош КИРБИ. Формат: 100×180 (18 см.). Страници: 406. Цена: 6.00 лв. ISBN: 954-422-059-3.

Свалено от „Моята библиотека“ [http://chitanka.info/text/1802]

Последна редакция: 2007-06-30 22:13:41

1

Впоследствие просякът се напи до вдървяване и го замъкнаха на борда на товарен кораб, който се отправи към далечни непознати страни. Из онези краища просякът срещна множество оскъдно облечени млади дами. Накрая почина от неволно стъпване върху тигър. Вярно казват: „Направи добро, пък го хвърли в морето.“

2

Тоест онези, които ти дават възможност да прикачиш на някоя твар три допълнителни крака, а после да я накараш сама да се пръсне на парченца.

3

Кметство.

4

Защото в Анкх-Морпорк няма кметство.

5

Паница с дрождена мая.

6

Аrt (англ.) — изкуство; също умалително от името Артър. Бел. пр.

7

На английски sock означава и чорап, и тежък удар. Бел. пр.

8

На английски flower (цвете) и flour (брашно) се произнасят еднакво. Бел. пр.

9

Командирът на Стражата пък смяташе, че е най-добре на кримките да бъде въздействано с по-силни средства, за предпочитане чрез оковаването им към гръмоотводи преди буря.

10

Детритус се проявяваше особено похвално, когато трябваше да разпитва. Знаеше три основни въпроса — прекия („Ти ли го направи, бе?“), настойчивия („А бе, сигурен ли си, че не беше ти?“) и изтънчения („Та, значи, ти го направи, нали тъй беше, а?“). Макар че едва ли бяха най-лукавите въпроси в историята, тролът имаше дарбата да ги задава часове наред с неизтощимо търпение, докато не чуе правилния отговор, който в повечето случаи гласеше: „Да бе, да, аз го направих! Айде сега открехни ме к’во съм направил!“

11

Широко разпространен и крайно неверен е митът, че създателите на оръжия за изтребление накрая биват погубени от творенията си. Няма почти никакви фактически основания за подобни твърдения. Полковник Шрапнел не е бил взривен, мосю Гийотен е умрял, без главата му да бъде отделена от тялото, а полковник Гатлинг не е бил застрелян. Ако не беше убийството на производителя на палки и сопи сър Уилям Тъп-Инструмент в една тъмна уличка, мълвата изобщо нямаше да плъзне.

12

„Добре дошъл в Стражата, ефрейтор Дребнодупе. Да ти представя Ангуа… Ангуа, покажи на Дребнодупе колко си напреднала в изучаването на джуджешкия език…“

13

В Анкх-Морпорк преобладава възгледът, че наказанието за първото закононарушение трябва завинаги да предотврати възможността за криминален рецидив.

14

Това се случва винаги в което и да е полицейско преследване. Просто е неизбежно някой тежък камион да не прегради пътя на полицейската кола.

Ако не е камион, ще е разсеян тип, бутащ закачалка на колелца, отрупана с дрехи. Или поне двама загубеняци, понесли голямо стъкло.

Как да не заподозреш, че зад всичко това стои някое тайно общество?

15

Освен това джуджетата не възприемат прекалено болезнено въпроса за своя ръст. Имат си една поговорка: „Всички дървета се секат близо до земята“. Всъщност това е облагороденият вариант, а оригиналният гласи: „Щом пъпът му е пред очите ти, значи слабините му са пред зъбите ти“.

16

Често двете понятия са абсолютно тъждествени.

17

Разбира се, наричаха се така, за да се спази приличието. Хората често подмятаха: „Шивачки, а? Знаем ги ние тия работи! Хе-хе!“

Content

Тери Пратчет
Глинени крака

Информация за текста

1