Мери Джо Пътни

Дивачката

Пролог

Двама мъже се изкачваха по стълбите на хотел „Грилон“. По-слабият нетърпеливо бързаше. Спътникът му го докосна предупредително по ръката.

— Не се надявай прекалено, Еймуърт. Момичето може и да не е това, което търсим.

— Разбира се, че е Мериъл — тросна се лорд Еймуърт. — Според теб колко изгубени руси англичанки има в Северна Индия?

Бръчките върху грубо изсеченото лице на лорд Греъм станаха още по-отчетливи.

— Със собствените си очи видях димящите руини на Алури, Еймуърт. Как едно петгодишно дете би могло да оцелее?

Другият мъж се намръщи.

— Скоро ще разберем.

Качиха се на втория етаж. Пълничка жена на средна възраст отвори на рязкото им почукване.

— Аз съм госпожа Мадисън, Ваши благородия. Радвам се, че дойдохте толкова бързо.

— Благодарни сме ви, че сте довели детето от Индия, госпожо Мадисън. — Неспокойният поглед на Греъм обходи приемната. — Къде е тя?

— В спалнята, милорд.

Прекосиха помещението и влязоха през отворената врата. Седнало върху леглото, едно малко момиченце подреждаше старателно цветя. Вълнистите коси, обрамчващи личицето му, бяха толкова светли, че изглеждаха почти бели. Детето вдигна глава. За миг в светлозелените дълбини на раздалечените му очи проблесна нещо, преди отново да сведе поглед към цветята.

— Съжалявам много за това, което й се е случило. Тя е изключително послушна. Не ми е създавала никакви главоболия — побърза да заяви госпожа Мадисън. — Това ли е вашата племенница?

— Това е Мериъл! — развълнувано възкликна Еймуърт. — Все едно виждам сестра си на нейната възраст! — Коленичи до леглото. — Мериъл, спомняш ли си за мен? За вуйчо си Оливър?

Момиченцето не му обърна никакво внимание. Мъжът погледна към госпожа Мадисън.

— Да не би да е оглушала?

— Не, но разсъдъкът й е помрачен от преживения ужас по време на пленничеството. Лекарите, които я прегледаха в Индия, смятат, че тя завинаги ще си остане дете.

— Може би ще познае мен. Беше почти бебе, когато родителите й напуснаха Англия. — Греъм също коленичи до леглото. Улови тъничката ръчичка и настойчиво заговори:

— Мериъл, аз съм чичо ти Франсис. Спомняш ли си състезанията с понита в градините на Камбей?

Тя издърпа ръката си, все едно че мъжът не съществуваше, и внимателно сложи една лилия до красивата жълта роза. Греъм пое дълбоко въздух.

— Винаги ли е такава?

— Понякога разпознава само Кемал. Живее в свой собствен свят. — Госпожа Мадисън кимна към ъгъла, откъдето един млад индиец с шарен тюрбан ги наблюдаваше мълчаливо. Когато двамата английски благородници насочиха погледи към него, той скръсти ръце пред гърдите си и се поклони, но остана безмълвен също като Мериъл.

Госпожа Мадисън обясни шепнешком:

— Той е евнух. Бил е пазач в харем. Махараджата му заповяда да придружи лейди Мериъл до Камбей. Но тъй като тя не искаше да се раздели с него, решихме да дойде с нас в Англия.

Лорд Еймуърт бе потресен. Не успя да каже нито дума и се остави на лорд Греъм да го заведе в дневната.

— Мили Боже! Каква трагедия! Тя бе толкова умно и мило дете! Родителите й я обожаваха и трепереха над нея. Може би… може би някой ден ще възвърне разсъдъка си.

— Вече изминаха две години от смъртта на родителите й и почти цяла, откакто е сред англичани. Досега би трябвало да има поне някои признаци за възстановяване. — Лицето на Греъм бе също пребледняло. — Може би в някоя психиатрична клиника…

— Никога! — избухна Еймуърт. — Не можем да я пъхнем в някаква отвратителна лудница! Ще я настаним в Уорфийлд. Ще намерим сред роднините ни някоя мила и добра вдовица, която ще се грижи за нея. Ако й осигурим щастлив дом, където да се чувства в безопасност, тя може би ще се оправи.

Греъм поклати глава, но не възрази. Като офицер бе виждал много хора с помрачен разсъдък и знаеше, че лудостта се проявява в различни форми. Една от тях бе пълното отчуждение от света и хората. Съмняваше се, че лейди Мериъл Греъм, единственото дете на петия граф Греъм, някога ще се възстанови. Но Еймуърт беше прав. Длъжни бяха да й осигурят спокоен и охолен живот. Това бе най-малкото, което близките й можеха да направят за нея.

Когато слуховете за малката наследница плъзнаха, всички се удивляваха как по чудо се е спасило това дете. И съжаляваха за това, което го бе сполетяло.

Толкова жалко наистина.

Глава 1

Доминик Ренборн се събуди с ужасно главоболие. Невидим барабан неуморно тътнеше в главата му. Не биваше да пие толкова много на боксовия мач миналата вечер. Сега през целия ден щеше да си плаща.

Постепенно осъзна обаче, че тътенът не е само в главата му. Къде, по дяволите, се бе дянал Клемънт? О, да! Замина за провинцията, за да навести болната си майка! Истинско безобразие!

Добре знаеше, че мъчителното главоболие няма да стихне скоро. Провеси крака от леглото и се огледа намръщено. От наклона на слънчевите лъчи си личеше, че бе превалило пладне. А той все още бе облечен със снощните бричове и риза. Поне бе успял да смъкне сакото и ботушите, преди да се просне на леглото.

Прозина се и се затътри към дневната. Надяваше се майката на Клемънт скоро да оздравее, защото навсякъде цареше пълен хаос и ако камериерът му не се завърнеше до ден-два, щеше да бъде принуден да си потърси чистачка.

Отвори вратата на дневната и застина на прага. Отсреща го гледаше двойникът му.

Или по-точно — безупречно облеченото негово копие. Почувства се така, сякаш го заляха с кофа ледена вода.

Преди да успее да измисли някакъв язвителен поздрав, брат му изрече:

— Трябва да се обръснеш и да се подстрижеш. — Срита смачканото сако с върха на блестящия си ботуш. — Ще пламне цяла клада, ако се изгорят боклуците в тази стая.

— Не си спомням да съм ти искал мнението — кисело отвърна Доминик. Никой на този свят не бе способен да го ядоса толкова, колкото баща му и брат му. Откога не се бе виждал с Кайл? Най-малко две години. Пътищата им се пресичаха много рядко, а при среща само студено си кимаха. Не се движеха в едни и същи кръгове, което напълно ги устройваше.

— Защо си дошъл? Да не би Рексъм да е умрял?

— Графът се радва на обичайното си здраве. Доколкото това може да се каже за един хронично болен човек.

Кайл закрачи нервно из стаята. Напрежението и притеснението струяха от цялото му същество.

Доминик затвори вратата, облегна се на нея и скръсти ръце пред гърдите си, наслаждавайки се на смущението, обхванало неговия брат близнак. Кайл винаги бе успявал да прикрива безпокойството си под ледена маска, но днес това като че ли не му се удаваше. Приличаше на човек, който всеки момент ще избухне.

— След като нашият скъп баща е все още сред живите, на какво дължа благоволението да те видя в моята бедна бърлога?

Кайл се намръщи. След някоя и друга година тежкият му характер щеше да издълбае дълбоки бръчки около устата, но засега лицето му бе абсолютно еднакво с това, което Доминик всяка сутрин виждаше в огледалото. Само малко по-пълно. Във всичко останало близнаците си приличаха като две капки вода. И двамата бяха малко над средния ръст, широкоплещести, добре сложени, с черни, леко къдрави коси. Като момче Доминик се радваше на удивителната прилика с брат си. Сега я ненавиждаше. Струваше му се нелепа, защото по характер бяха напълно различни.

— Може би посещението ми е проява на братска привързаност.

— Да не би да ме мислиш за глупак, лорд Максуел?

— Да — безцеремонно заяви брат му, а презрителният му поглед обходи безпорядъка в стаята. — Толкова ли ти харесва да се въргаляш в тази кочина?

Доминик сви устни. Нямаше намерение да обсъжда личния си живот с брат си.

— Предполагам, че си дошъл, защото искаш нещо, макар че не мога да си представя какво би могъл да предложи един безполезен втори син на наследника и бъдещия господар на Рексъм.

Кайл промърмори с доста по-смекчен тон:

— Прав си. Нуждая се от помощ и само ти си в състояние да ми я окажеш.

— Нима?

Студеният блясък в очите му недвусмислено издаваше колко мрази да моли, но все пак Кайл продължи с равен глас:

— Искам през следващите няколко седмици да се представяш за мен.

След като се окопити от първоначалния шок, Доминик избухна в смях.

— Не говори глупости! Лесно мога да измамя само някой непознат. А и какъв е смисълът от този маскарад?

Доминик умееше по-добре да се представя за Кайл, отколкото Кайл успяваше да имитира Доминик, но не си бяха разменяли ролите, откакто бяха първокласници. Понякога Доминик се питаше как ли би протекъл животът му, ако и двамата бяха отишли в Итън.

— Сега… обстоятелствата са по-специални. Ще бъдеш сред непознати. — Кайл се поколеба и добави: — Ще ти заплатя щедро.

Доминик се бе запътил към малкия килер, но последните думи го накараха да спре и да се извърне. Очите му гневно засвяткаха.

— Махай се оттук! Веднага!

Брат му го бе мамил и предавал, но никога досега не си бе позволявал да се опитва да го купи.

Кайл измъкна от вътрешния си джоб връзка документи.

— Това ще е твоята награда, ако се справиш успешно със задачата.

Доминик ги разгърна и се вцепени, невярващ на очите си.

— Но… но това е нотариалният акт на Брадшо Манър!

— Знам отлично. — Кайл го измъкна от ръката на брат си и го пъхна във вътрешния джоб на сакото си.

Доминик получаваше скромна сума, която едва му стигаше да живее като джентълмен, а Кайл един ден щеше да наследи цялото богатство на Рексъм. Доста щедра награда заради това, че се бе появил на бял свят само десет минути по-рано. Отгоре на това, за двадесет и първия си рожден ден бе получил и Брадшо Манър — великолепно имение в Кеймбриджшър с прекрасна къща. Доминик би продал и душата си, само и само да притежава Брадшо Манър. И Кайл много добре го знаеше.

— Копеле проклето!

— Щом аз съм незаконороден, то какъв си ти, скъпи ми братко? — Кайл се усмихна самодоволно. Не се съмняваше, че е господар на положението. — Освен това думите ти петнят святата памет на майка ни.

Отговорът на Доминик бе доста цветиста ругатня. Кайл го държеше в ръцете си. И двамата отлично го осъзнаваха. Гърлото му пресъхна от ярост и безсилие. Влезе в килера, грабна една кана с бира и изля съдържанието й в съмнително чиста чаша. Не предложи на брат си.

Отпи жадно, върна се в дневната и се отпусна в най-близкото дълбоко кресло.

— Обясни ми защо искаш да се представя за лорд Максуел.

Брат му отново закрачи из стаята.

— Когато сме били момчета, баща ни и петият граф Греъм са обсъждали евентуален брак между мен и дъщерята на Греъм.

Доминик кимна. Това бе един от редките мигове, когато бе благодарен на съдбата, че не е първородният син.

— Онова момиче не беше ли лудо?

— Не е луда! — гневно възрази Кайл. — Просто е… по-различна.

Думите му прозвучаха така, сякаш вече се бе запознал с нея и бе останал доволен от видяното.

— Да не би да искаш да кажеш, че е просто ексцентрична? Ако е така, от нея ще излезе чудесна лейди Ренборн.

Кайл спря до прозореца и се загледа навън към почернелите от сажди лондонски комини.

— Граф Греъм бе изпратен с политическа мисия в Индия. Двамата със съпругата му са били убити от местни бандити. Лейди Мериъл е попаднала в плен. Била е само на пет години. Изминала е повече от година, преди да бъде предадена на английските власти. Преживените ужаси са я затворили в един свят, където не допуска никого. Не общува с околните, но това не означава, че е луда.

— Фактът, че не буйства, не означава и че е нормална! — възкликна Доминик. — Нима искаш да се ожениш за една побъркана само заради богатството й? Мили Боже, Кайл, това е отвратително!

— Изобщо не е така! — Кайл рязко се извърна, опитвайки се да запази самообладание. — Макар че съм длъжен да призная, че баща ми се отнася благосклонно към този брак именно защото тя е богата наследница.

— Винаги съм знаел, че е алчен, но съм изумен от готовността му да смеси благородната кръв на Ренборн с тази на една луда.

— Обсъдихме въпроса с нейния психиатър. След като тя е родена като нормално и напълно здраво дете, няма никаква причина да се предполага, че нейните деца ще бъдат засегнати от същото заболяване.

Доминик сви устни с неприкрита погнуса.

— Това ми звучи като опит да се прикрие горчивата истина, че за пари сте готови на всичко. Нима семейното щастие означава толкова малко за теб, Кайл?

Брат му се изчерви.

— Не става въпрос само за пари. Лейди Мериъл е много подходяща партия.

— А аз къде се вписвам в тази мила картинка? — Доминик отпи голяма глътка бира. — Да не би да се нуждаеш от помощ в леглото през първата си брачна нощ с онази умопобъркана? Вярно, че съм добър любовник. А ти пък никога не би паднал дотам, че да се любиш с някоя откачена.

— Дяволите да те вземат, Доминик! — Кайл гневно стисна юмруци. — Отчаяно се нуждаеш от няколко урока по добри обноски.

— Може би, но не точно от теб. Питам те още веднъж: какво искаш?

Брат му пое дълбоко дъх. Едва сдържаше гнева си.

— Годежът още не е официално обявен, защото настойникът й, лорд Еймуърт, държи аз да прекарам няколко седмици в имението на лейди Мериъл, за да се опознаем по-добре. Ако момичето не ме хареса, сватба няма да има.

Доминик се ухили злобно.

— И понеже отлично осъзнаваш, че не притежаваш и капчица чар, си решил да изпратиш мен, за да спечеля благоволението на нещастницата.

— За Бога, знаех си, че идването при теб е грешка!

Кайл се завъртя на пети и се запъти към вратата. Усетил, че е прекалил, Доминик вдигна ръка, за да го спре.

— Съжалявам. Не биваше да идваш, когато ме мъчи такова зверско главоболие. Мога да се закълна, че нямаш нужда от никаква помощ, за да омаеш една девица. Момичетата винаги са си падали по теб. — Първородните синове на знатните благородници по правило са изключително желани съпрузи, но Доминик благоразумно предпочете да не го изтъква. Още една обида и никога нямаше да узнае кое бе толкова важно, че да си струва Брадшо Манър. — Защо все пак се обърна към мен?

Кайл се поколеба за миг, но скоро желанието да спечели в тази рискована игра надделя.

— Аз имам друг… ангажимент. И след като не мога едновременно да бъда на две места, искам ти да отидеш в Уорфийлд.

Доминик го зяпна смаяно.

— Мили Боже, Кайл, какво може да е по-важно от това да се опознаеш с момичето, за което възнамеряваш да се ожениш? Трябва ти сам да решиш дали наистина си готов да сключиш този странен брак. Как бих могъл аз да те заменя в една толкова деликатна мисия?

— Другият ми ангажимент не е твоя работа! — сряза го брат му. — А колкото до отношенията ти с лейди Мериъл, макар че вероятно е твърде пресилено да допусна, че си истински джентълмен, след като досега си помагал на толкова много птички с прекършени криле, едва ли ще си способен да нараниш едно невинно същество. Освен ако не си се променил до неузнаваемост.

Доминик стисна зъби и преглътна язвителния си отговор. Щеше да бъде грешка, ако позволи на Кайл да го ядоса. Помисли си с копнеж за Брадшо Манър, но нямаше как да не изтъкне най-очевидното разрешение.

— А не е ли по-разумно да отложиш посещението си в Уорфийлд, докато не приключиш с другия си ангажимент? Или обратното?

— Нито един от двата ми ангажимента не може да се отложи. — Кайл смръщи тъмните си вежди. Много отдавна не бяха прекарвали толкова дълго време заедно. За Доминик се оказа изнервящо да вижда собствените си жестове и маниери у брат си.

— Лейди Мериъл има двама настойника — обясни Кайл. — Вуйчо й, лорд Еймуърт, поддържа нашия брак. Той смята, че един подходящ съпруг, както и бъдещите й деца, ще й помогнат да стане нормална жена.

— Хм, надали е възможно. Особено след толкова години…

— Подозирам, че тайното желание на лорд Еймуърт е племенницата му да има наследници. Той е бил много близък със сестра си. Предполагам, че така се надява да се утеши за преждевременната й смърт.

Доминик успя да потисне гримасата на отвращение.

— Вероятно всичко това има някакъв смисъл, но защо е нужно да се бърза? Ако са избрали именно теб като жребец за разплод, няколко седмици по-рано или по-късно няма да бъдат фатални за продължението на рода.

— Има едно усложнение. Чичо й, лорд Греъм, който е неин настойник откъм бащина страна, е против идеята лейди Мериъл да бъде омъжена. Той смята подобен брак за грях срещу природата.

Доминик бе напълно съгласен с лорд Греъм.

— Значи Еймуърт копнее да обяви годежа, преди Греъм да е усетил какво се крои зад гърба му. Струва ми се, че се намесваш в някаква ужасна бъркотия, която може да приключи с невероятен скандал.

— Лейди Мериъл е на двадесет и три. Досега не е обявявана за невменяема, така че не се нуждае от позволението на настойниците си, за да се омъжи. — Въпреки че говореше плавно и уверено, нещо в погледа на Кайл издаваше смътно безпокойство. — Лорд Еймуърт ме увери, че Греъм ще се примири със свършения факт, стига девойката да изглежда доволна от промяната. И понеже в момента Греъм е на пътешествие из Европа, Еймуърт иска племенницата му да се омъжи преди завръщането му.

— А на теб, Кайл, защо ти е нужна тази женитба? Има много други богати наследнички. Не ми се вярва да вършиш всичко това само защото си влюбен до уши в една побъркана.

Лицето на брат му като че ли се вкамени.

— Предпочитам лейди Мериъл пред всички други кандидатки. Уверен съм, че и двамата ще спечелим от брака.

На Доминик цялата тази история продължаваше да му намирисва на нечестна сделка.

— Все още не разбирам как бих могъл да ги измамя. Едва ли е възможно да остана в това имение със седмици, а след това да изчезна и ти да заемеш мястото ми, без никой да забележи промяната.

— Лейди Мериъл живее само с две свои далечни братовчедки и прислугата. Дръж се естествено, не се сближавай с никого и прекарвай повече време с момичето, за да може тя да се почувства добре в компанията ти.

— И най-вероятно именно тя ще разбере за подмяната! — гневно възкликна Доминик. — Дори кучетата и конете ни различават!

— Тя… тя не обръща внимание на хората. Посетих за кратко Уорфийлд. — Кайл замълча за миг. — По време на вечерята ми хвърли само един поглед и после се зае със супата си. Съмнявам се, че ще забележи някаква разлика между теб и мен.

Доминик се опита да си представи първа брачна нощ с восъчна кукла.

— Това ми прилича повече на изнасилване!

— Дяволите да те вземат, Дом, не съм дошъл, за да слушам глупавите ти възражения! — избухна Кайл. — Ще ми помогнеш ли или не?

Накъсаните думи проехтяха като плясък на камшик. Едва сега Доминик осъзна това, което трябваше да проумее много по-рано: брат му страдаше. Въпреки невъзмутимостта му си личеше, че нещо не е наред. Нима бе преживял любовно разочарование, толкова покъртително, че вече му бе все едно за коя жена ще се ожени? Някога щеше да се осмели да го попита, но не и сега. Отношенията им изключваха всяка проява на братска загриженост и доверие.

Явно обаче Кайл бе отчаян. А Брадшо Манър все пак бе твърде щедро заплащане само за няколко седмици работа.

Въпреки вечните им търкания Доминик не се радваше на факта, че неговият брат близнак е изпаднал в затруднено положение. Затова реши да приеме предложението по-скоро от съчувствие отколкото заради примамливата награда.

— Добре. Ще изпълня молбата ти.

Кайл въздъхна с облекчение.

— Добре. Очакват ме в понеделник в Уорфийлд, така че не ти остава много време да се приготвиш.

— Толкова скоро?

— Имаш ли някакви неотложни дела, които да те задържат в града?

Не, по дяволите, наистина нямаше. Щеше да се наложи да откаже няколко покани за обеди и вечери, навярно щеше да липсва на неколцина от приятелите си, но за никого от тях присъствието му не бе жизнено необходимо.

Като по-малък син на знатен английски благородник Доминик бе постъпил в армията и бе получил бойното си кръщение при Ватерло.[1] И макар че не се бе посрамил в ожесточените схватки, от тази война бе извлякъл една ценна поука — не бе роден за войник.

Затова продаде офицерския си чин и заживя безгрижния живот на млад и свободен джентълмен. Наслаждаваше се на бляскавия сезон в Лондон и на дългите посещения в провинциалните имения на приятелите си през мъртвия летен период. Беше достатъчно темпераментен, за да го смятат за жизнен и забавен, но и твърде благоразумен, за да се забърка в някоя неприятност. Вече обаче бе станал на двадесет и осем и бе започнал да се уморява от удоволствията. Бездействието му тежеше.

Ако станеше собственик на Брадшо Манър, животът му щеше да придобие смисъл. Плодородните земи, огромните конюшни, пълни с великолепни коне… Копнежът му бе толкова силен!

— Ще се приготвя за понеделник. Какво трябва да направя?

— Първо се подстрижи — сухо рече брат му. — Ще трябва да вземеш и някои от дрехите ми. Има още много да се желае от твоя шивач.

Доминик мислено се закани преди края на предстоящия маскарад да съсипе уж случайно поне един от драгоценните костюми на Кайл.

— Нещо друго?

— Морисън ще те придружи. Само той ще знае за замяната.

Доминик едва се сдържа да не изпъшка на глас. Морисън, камериерът на брат му, бе не по-малко превзет от господаря си.

— Ако се наложи, Морисън ще може ли да се свърже с теб?

Кайл се поколеба.

— Ще знае къде съм, но ще бъде почти невъзможно да ми се обади. Вероятно ще отсъствам за четири-пет седмици. Очаквам от теб да ме прикриваш каквото и да стане. Щом установиш приятелски отношения с лейди Мериъл, си тръгвай. Колкото по-малко време прекараш в Уорфийлд, толкова по-слаба е вероятността някой да забележи измамата.

С този довод Доминик се съгласи моментално.

— Значи: подстригването, дрехите, камериера. Трябва да ми разкажеш и за срещата си с Еймуърт, както и да ми опишеш Уорфийлд.

— Разумна забележка. — Кайл се намръщи. — Не можеш обаче да дойдеш в Рексъм Хаус. Слугите ще останат смаяни, като ни видят заедно. Двамата с Морисън ще донесем довечера дрехите и необходимата ти информация. Надявам се, че дотогава ще си се подстригал.

Доминик потисна въздишката си. Явно брат му никога нямаше да се откаже от господарските си маниери.

— Само още нещо. Искам да ми подпишеш официален документ, че имението Брадшо ще стане моя собственост, ако се справя успешно със задачата.

Кайл вече се бе запътил към вратата. Последните думи на брат му го заковаха на място. Извърна се. Очите му застрашително блестяха.

— Нима се съмняваш в моята дума, Доминик?

Колкото и да бе странно, Доминик му вярваше.

— Не, но бих искал да съм сигурен, че ще си получа обещаното, в случай че по време на тайнствената си мисия бъдеш хвърлен от коня си и загинеш.

Кайл иронично повдигна вежди.

— Ако това се случи, скъпи братко, то ти ще бъдеш следващият граф Рексъм.

След тези думи излезе и затръшна вратата зад гърба си.

Глава 2

Тя влезе в работилницата откъм градината, понесла в лявата си ръка кошница, пълна с горски цветя. Остави я върху масата от бор и плъзна замислено поглед по лавицата над нея, върху която бяха подредени най-различни буркани, кани и гърнета. Дали да вземе керамичната делва? Или високата сребърна кана за кафе?

Ще започне със стръковете орлови нокти, покрити с остри шипове. Те така упояваха с уханието си.

Вратата към оранжерията се отвори зад гърба й и оттам се показа дребна, приятно закръглена жена с побеляла коса.

— Имам новини за теб, скъпа — нежно подхвана госпожа Ректър. — Спомняш ли си онзи симпатичен млад мъж, който преди две седмици дойде на вечеря и остана да пренощува? Чернокос, достолепен и много изискан. Лорд Максуел.

Какви цветя биха подхождали на орловите нокти? Беше набрала цял наръч великденчета с дребни, прелестно сини цветчета. Старателно се зае да ги подравнява с ножиците. Сребърната кана блещукаше с ослепителни отблясъци и отразяваше всичко странно деформирано.

— Преди много години — продължи госпожа Ректър, — бащата на лорд Максуел и твоят баща са имали планове вие двамата да се ожените. Вуйчо ти Еймуърт смята, че идеята е добра. Спомняш ли си какво ти спомена той, след като лорд Максуел си замина? — Жената въздъхна. — Не, разбира се, че не си спомняш.

Жълтото и синьото са прелестна комбинация. Посегна към глухарчетата. Те контрастираха ярко с великденчетата, но заедно излъчваха бликаща жизненост.

— Лорд Максуел ще ни гостува за няколко седмици, за да те опознае по-добре. — Госпожа Ректър огледа масата. — О, скъпа, но това е сребърната кана за кафе! Разбира се, тя е твоя собственост, така че никой не може да ти забрани да я пълниш с плевели, щом това ти харесва.

Букетът се нуждаеше от нещо нежно и ефирно, за да се смекчи прехода между орловите нокти и цветята. Най-подходящи биха били няколко стръка копър, но все още бе рано за него. Трябваше да се задоволи със звездиците. Предпазливо ги постави в каната, след което дълго ги пренарежда, докато най-после композицията й хареса.

— Както вече ти казах, лорд Максуел пристига в понеделник. Твоят вуйчо ми обеща, че сватбата няма да се състои, ако не се чувстваш спокойна в неговата компания.

Девойката завъртя каната върху пейката, като внимаваше да не изцапа блестящата сребърна повърхност с пръстите си. Извади един стрък от орловите нокти и пъхна още великденчета между глухарчетата.

— Не вярвам да излезе нищо хубаво от цялата тази работа! — внезапно избухна госпожа Ректър. — Да омъжат такова невинно дете като теб за светския лъв лорд Максуел. Кълна се, че съм виждала ледени кристали по-топли от очите на този мъж.

Мериъл вдигна каната, огледа я за последен път, после я подаде на госпожа Ректър. Старата жена примигна изумено. В следващия миг се усмихна.

— О, благодаря ти, скъпа. Толкова си внимателна. Този букет е много красив, нали? Ще го оставя на масата в трапезарията.

Целуна нежно Мериъл по главата.

— Няма да позволя на онзи мъж да те нарани, Мериъл, кълна ти се! Ако се наложи, ще напиша писмо до лорд Греъм.

Мериъл се изправи и протегна ръце към керамичната делва. Повърхността й бе груба и изпъстрена с кафяви петна. За нея бяха подходящи глухарчетата и белия равнец.

Моментният изблик на гняв у госпожа Ректър стихна и тя продължи леко разколебано:

— Но може би лорд Еймуърт ще се окаже прав. Навярно се нуждаеш именно от съпруг. И дете.

В гласа й се долови нескрит копнеж.

Да, ще й трябват много глухарчета. Без дори да погледне към госпожа Ректър, Мериъл се надигна от стола и излезе навън, за да набере още цветя.

Кайл отключи вратата на малката кокетна градска къща. Отвътре излезе лекарят. Беше с посивели коси и уморени от безсъние очи. Той кимна на Кайл.

— Здравейте, милорд.

— Здравейте, сър Джордж. — Кайл остави шапката си върху малката масичка и се извърна точно навреме, за да прикрие изражението си. — Как е тя?

Възрастният мъж сви рамене.

— Почива си. Лауданумът притъпи болката.

С други думи нищо не се бе променило. Но Кайл и не очакваше чудеса.

— Колко още й остава?

Лекарят се поколеба.

— Винаги е трудно да се отговори на подобен въпрос, но ако трябва да гадая, бих казал, че около две седмици.

Щеше да е достатъчно. С цялото си сърце се надяваше да е така.

— Мога ли да я видя?

— Будна е, но е много отпаднала. Постарайте се да не я уморявате. — Лекарят въздъхна. — Въпреки че това едва ли има някакво значение. Приятен ден, милорд.

След като лекарят напусна къщата, Кайл се качи на горния етаж. Дебелият килим, покриващ дървените стъпала, заглушаваше стъпките му. Колко пъти с трепет в сърцето бе минавал оттук? Вече не помнеше. Още в първия миг, в който бе пристъпил прага на малката елегантна къща, разбра, че е идеалната за нея. Тя също го бе уверила, че е очарована и че би искала завинаги да остане в този дом.

Преди да влезе, Кайл тихо почука. Констанца лежеше на канапето, осеяно с малки възглавнички. Безпощадно ярката светлина безжалостно разбулваше поразеното от болестта лице и белите кичури. Ала усмивката й все още бе най-прекрасната на света.

— Милорд, радвам се да ви видя — изрече тя с ниския си чувствен глас.

Той я целуна по челото, настани се на креслото до канапето и взе ръката й. Стори му се удивително крехка, само кожа и кости.

— Имам изненада за теб, Констанца. Успях да наема яхта. В понеделник отплаваме за Испания. Ще бъдеш настанена в капитанската каюта.

Тя ахна удивено:

— Наистина ли? Но ти имаш толкова много задължения! Не можеш да отложиш и пътуването си в Шропшир…

— Брат ми ще се погрижи.

— Брат ти? — Очите й се разшириха от изумление. — Не знаех, че имаш брат.

Кайл съзнателно бе избягвал да споменава за Доминик, но повече не бе възможно да премълчава.

— Ние сме близнаци.

— Un hermano gemelo? Близнак? — повтори тя, удивена и заинтригувана, както обикновено се чувстват хората, когато се натъкнат на близнаци. — Приличате ли си?

— Като две капки вода.

Констанца тихо се засмя.

— Двама красавци! Умът ми не може да го побере!

Може би тъкмо заради това Кайл не бе споменавал нито ума за Доминик. Темпераментният му и чаровен брат винаги с лекота печелеше възхищението на жените.

— Само лицата ни са еднакви. По характер сме съвсем различни.

Въодушевлението й угасна. Изгледа го проницателно с черните си очи, които сякаш проникваха до най-съкровените кътчета на душата му.

— Разказвал си ми за баща си, за по-малката си сестра, за майка си, светла й памет, но никога не си споменавал нито дума за брат си. Защо, Кайл?

— Той не е част от живота ми. Не се виждаме. — Смутен от настойчивия й поглед, Кайл добави приглушено: — Доминик винаги е бил непокорен и безотговорен.

— Но въпреки това сега ти помага?

— Срещу солидно възнаграждение — сухо отвърна Кайл.

Констанца затаи дъх.

— Да не би да искаш да се представи за теб? Не е това, нали, querido[2]?

Кайл мислено изруга. Нямаше никакво намерение да я посвещава в плановете си, ала бе трудно да се скрие каквото и да било от нея. Тя бе изключително умна и проницателна жена. Не желаеше обаче повече да обсъжда брат си, затова побърза да смени темата:

— Ще кажа на Тереза да опакова багажа ти. Нямаме много време.

Констанца притвори за миг очи. Болезнен спазъм помрачи изящното й лице.

— Не — прошепна тя. — Нямам много време.

Струваше му много усилия, за да запази спокойни си тон:

— Ще те отведа в родината ти. Обещах ти го.

— Не смятах, че говориш сериозно. Един млад лорд да си направи труда да придружи остарялата си любовница… Това е немислимо! — Избърса сълзите си. — Diablo[3]! Станала съм непоносима ревла! Как бих могла да искам толкова много от теб, mi corazon[4]?

Тя така и не осъзна колко много означаваше за него. Констанца де ла Торес бе невръстна девойка, когато войната[5] я бе изтръгнала от родния й дом, за да я запокити в далечна и чужда страна. Бе оцеляла благодарение на единственото средство за препитание, достъпно за младите, хубави и самотни жени. По-късно бе заминала за Англия с някакъв британски офицер като негова метреса. После връзката им приключила, а Констанца станала една от известните лондонски куртизанки, известна с прякора Ла Палома. Гълъбицата.

Когато се срещнаха за пръв път, бе почти два пъти по-възрастна от Кайл. Още щом я зърна в ложата й в операта, осемнадесетгодишният юноша, все още девствен, бе запленен не само от тъмната й екзотична красота. Успя да убеди един свой приятел да го представи и мигом я покани на вечеря след представлението.

Макар че се опита да се държи като обигран светски лъв, не успя да я заблуди. Тя обаче прикри умело развеселеното си любопитство и го прие в обятията си. Щедрите й ласки го накараха да се почувства като истински мъж.

Още от първата им любовна среща Кайл прозря, че бурята от емоции, обзела сърцата им, далеч надхвърля опиянението, съпътстващо всяка нова страстна връзка. Въпреки професията си, която превръщаше повечето жени в безчувствени и пресметливи създания, Ла Палома излъчваше изключителна топлина и опияняваща женственост. С нея той намери духовен покой. Тя запълни празнотата в сърцето му след като двамата с Доминик се отчуждиха. Много по-късно осъзна, че и Констанца е щастлива с него, макар че се бе противопоставила, когато я помоли да му стане официална метреса. Непрекъснато му повтаряше, че нейната младост отдавна е отминала и че един красив мъж като него заслужава да има за любовница някое очарователно момиче.

За жени като нея наистина младостта и красотата бяха единствената разменна монета. Но Кайл твърдо бе решил да й осигури спокоен и охолен живот. А и изпитваше изгарящата нужда да я задържи близо до себе си, защото не можеше да си представи да я загуби.

— Винаги съм искал да видя Испания. А ти ми даваш чудесен повод. — Опитваше се да прикрие нерадостните мисли. — Ще лежим под сянката на портокаловите дървета и ще вдъхваме уханието на цветята, носено от топлия средиземноморски вятър.

— Да! — Въпреки умората в прекрасните очи тя го дари с познатата си ласкава усмивка. — Навярно Бог ще се смили над мен и ще ми позволи този вълшебен миг.

Младият мъж отвърна на усмивка й, но сърцето му болезнено се сви. Как щеше да живее без нея?

* * *

Малкото момче излезе от кабинета на баща си. Чувстваше се объркано и уплашено, но знаеше, че в този миг най-важното бе да запази самообладание. Изправи рамене и мина през голямата зала. Продължи надолу по каменните стъпала. Стъпките му отчетливо отекваха. Лакеят тихо отвори вратата.

Кайл изскочи иззад ъгъла с пламнало от възбуда лице.

— Успя ли да го заблудиш?

Доминик облиза пресъхналите си устни.

— О, да! Той ме взе за теб.

Брат му се ухили дяволито.

— Казах ти, че Рексъм не може да ни различи, въпреки че е наш баща.

Доминик вече се чудеше как бе намерил за забавна идеята да измамят графа.

— Разбира се, че не може. Та той почти не ни забелязва, а на всичкото отгоре е късоглед като бухал.

Раздразнен от мрачното настроение на брат си, Кайл се намръщи.

— Какво не е наред? Да не би да искаше да ме види, за да ме накаже за някое провинение? Ти ли изяде боя вместо мен? Честно, Дом, никога нямаше да предложа да се разменим, ако знаех какво се кани да направи!

— Не ме е бил. По-лошо. — Доминик плъзна поглед по внушителната и мрачна фасада на Дорнлей. Студ скова сърцето му. — В параклиса! Там ще говорим!

Той се затича, а брат му хукна след него. И двамата едва си поемаха дъх, когато най-после стигнаха до самотния параклис в дорийски стил в дъното на парка. Кайл в последния момент ускори темпото и се добра до каменните стълби секунди преди брат си.

— Аз съм пръв!

— Не, не си! — Задъханият Доминик му метна кръвнишки поглед, но знаеше, че е победен. Извърна се и се отпусна на долното стъпало. Обграждаше ги свежа зеленина. — Той… смята да ни изпрати в различни училища…

— Какво! — Кайл се свлече на стъпалото до брат си. — Не може да го направи!

— Вече го е направил. — Доминик преглътна, изплашен, че няма да сдържи сълзите си. — Най-късно до края на септември ти заминаваш за Итън, а аз за Ръгби[6].

Доминик усети задушаващата мъка, сковала гърлото на Кайл. Самият той бе изпитал същото преди броени минути, когато лорд Рексъм му съобщи решението си. Първите му спомени бяха свързани с Кайл, затова по-лесно би се оставил да му отрежат дясната ръка, отколкото да живее разделен от своя близнак.

— Може би мама ще го накара да промени решението си

— Той никога не се вслушва в думите й — сопна се Кайл. — Никога не се вслушва в никого!

— Ще направя така, че да ме изключат от Ръгби. Тогава може би ще ме изпратят в Итън.

— Ще те набие, но няма да те изпрати в Итън — намръщи се Кайл. — Пък и в известен смисъл решението му е разумно. В крайна сметка един ден аз ще бъда граф Рексъм, а всички графове на Рексъм са учили в Итън. — Погледът му преценяващо се плъзна към хълмовете на Нортхамптъншир. Земите на Рексъм се простираха докъдето погледът стигаше. — Ти си просто по-младият син.

— Само защото ти си се родил десет минути по-рано! — Отчаянието на Доминик се превърна в гняв и той се нахвърли с юмруци върху брат си.

— Аз съм наследникът! — предизвикателно изкрещя Кайл и отвърна на ударите. — Аз бях този, когото извикаха, за да обсъдят бъдещето ни образование! А ти се оказа там само защото аз реших да го измамя!

Двамата се вкопчиха яростно един в друг и се затъркаляха сред сочната трева. Борбата приключи внезапно. От един силен удар на Доминик главата на Кайл се тресна в каменното стъпало и той се отпусна замаян.

Доминик се ужаси и коленичи до брат си. Кръвта се стичаше в тревата. Доминик измъкна носната си кърпа и я притисна към тъмнокосата глава.

— Кайл, добре ли си?

Кайл бавно повдигна клепачи и го погледна със замрежени очи.

— Въпреки всичко аз съм с десет минути по-голям от теб, Дом.

Доминик се отпусна облекчено на камъка. Продължи да притиска раната с кърпичката си.

— Да си по-голям, не означава да си по-добър.

— Само десет минути, но заради тях съм изял доста бой досега. — Усмивката му бързо помръкна. — Дали не трябва да избягаме?

Сега бе ред на Доминик да прояви здрав разум.

— Той може и да ни изпрати в различни училища, но никога няма да ни раздели. Ние сме двете половини на едно цяло.

Кайл топло прегърна брат си.

— И винаги ще останем най-добри приятели.

И двамата не подозираха, че съдбата е отредила да сложи край на близостта им.

Доминик се събуди, облян от студена пот. Сърцето му биеше до пръсване. Пак същият кошмарен сън, който го преследваше от онзи ден, когато в живота им настъпи невъзвратимият обрат. Неочакваната поява на Кайл явно бе събудила спомените. Онова далечно лято, преди да заминат за училище, бе последният щастлив период. Оттогава всичко тръгна на зле.

Не, не беше чак толкова зле, яростно си напомни Доминик. Това все пак бе началото на неговата свобода да бъде самият себе си, а не някакъв безполезен придатък в дома на Ренборн. Въпреки богатството на Кайл и огромните възможности, които го очакваха, Доминик за нищо на света не би искал да се смени с него. Да живееш под чехъла на Рексъм, бе достатъчно основание за лошо настроение и избухлив характер. Както и да се превърнеш в непоносима арогантна личност.

А сега се налагаше да имитира трудно поносимия нрав на брат си. Страхотно, няма що! Младият мъж въздъхна тежко и стана. На изток вече се развиделяваше. Скоро щеше да пристигне Морисън, за да потеглят към Шропшир, намиращ се на северозапад, близо до границата с Уелс. Сандъкът с дрехите на Кайл, с изключение на ботушите му, бе готов. Доминик имаше по-тесен крак.

Избръсна се и се изми. Дали Кайл се бръснеше сам, или това бе задължение на незаменимия Морисън? Облече се. Набързо закуси с хляб, сирене и кана бира. Тъкмо привършваше, когато камериерът на брат му пристигна.

Морисън бе дребен и възрастта му трудно можеше да се определи.

— Предполагам, че сте готов за пътуването, сър.

Говореше превзето и сериозно, сякаш думите му бяха бисери на човешката мъдрост. Добре, че любимият жребец на Кайл бе привързан към каретата. Щеше да язди до Шропшир, ако се окажеше, че не може да изтърпи Морисън.

— Напълно съм готов, Морисън — отвърна Доминик, имитирайки резкия и високомерен маниер на Кайл.

Камериерът примигна сепнато. Доминик взе черната пелерина на брат си и пое по общия коридор на квартирите, „отдавани само на джентълмени“, както бе изписано на фасадата на сградата. Докато заключваше, изпита неясното чувство, че завинаги скъсва с живота на Доминик Ренборн. От този миг насетне той бе лорд Максуел, надменният виконт, изпълнен със съзнанието за значимостта на мястото, което заема в този свят.

Мисълта му се стори изненадващо потискаща. Изпита внезапното желание да заяви:

— Съжалявам, но промених решението си. Ще се наложи Кайл сам да ухажва бъдещата си невеста.

И да захвърли пелерината в смаяното лице на Морисън. И да се върне в квартирата си. Може и да бяха разхвърляни и мръсни, но си бяха неговите стаи.

Ала ако имаше нещо общо между синовете на Ренборн, това бе, че и двамата държаха на дадената дума. Ето защо Доминик продължи безмълвно напред, опитвайки се да имитира походката на Кайл. Лицето му придоби суровото и надменно изражение на брат му. Трябваше да се научи и да мисли като него.

Само след миг лорд Максуел се спусна надолу по стълбите, готов да посрещне всяко предизвикателство на съдбата.

Глава 3

Последните майски дни сякаш бяха натежали от уханно сочни, опияняващо примамливи обещания. Цялата природа разцъфтяваше, а дивите мъжкари настървено преследваха самките. Мериъл бе захвърлила пантофите си. Искаше да почувства грапавата земя под босите си нозе. Още от ранна утрин тя работеше в градината — плевеше, подрязваше и разреждаше растенията.

Някои бяха много стари и никой вече не помнеше кой ги е посадил. Когато Мериъл бе още малка, Кемал й бе прочел една книга за билките. По-късно, докато работеха в градината, й бе обяснил всичко за различните видове, за техните свойства и приложение. Той наистина бе прекрасен учител. Дълбокият му и плътен глас оживяваше всяко нещо, за което говореше. Държеше се леко небрежно. Дали изобщо подозираше колко много бе научила тя от неговите уроци? Това никой не можеше да отгатне.

Мериъл приключи работата си в градината с билките чак в ранния следобед. Денят бе наситен с дъхави аромати и слънчева топлина. Девойката щракна с пръсти към кучето си Роксана, което дремеше в лехата с розмарин, и заедно тръгнаха към главния вход на Уорфийлд. Мериъл обичаше каменните кули от двете страни на масивната порта и арката над тях. Те отделяха нейното царство от целия останал свят.

Недалеч от портата се намираше и любимото й тайно място — двата избуяли рододендрона, които щяха да разцъфнат след броени дни. Мериъл седна и кръстоса нозе. Роксана се настани до нея и втренчи лениво поглед в извитите метални орнаменти, поддържащи арката. Чугунът бе боядисан в черно. Само върховете на вертикалните трегери, покрити със златист варак, блестяха на слънцето. Понякога Мериъл се чудеше какво ли има навън, оттатък портата и оградата, в земята на Другите, ала никога не бе изпитвала желание да я посети. Спомените й за този свят бяха изпълнени с ужас. Все още не бе забравила болката и зловещите пламъци през онази нощ.

Мериъл се сепна и се отърси от унеса. Нежният ветрец погали бръшляна, пропълзял по каменната ограда и двете кули. Запя невидим дрозд, скрит нейде из близките дървета. Как ли се чувства рододендронът, здраво впил корените си в благодатната черна почва и черпещ жизнени сили от слънцето и дъжда? Или пък малкият дрозд, който след, миг ще замлъкне и ще се зарее във въздуха? Мериъл се потопи в защитения и прекрасен свой свят, където цялата природа се сливаше в едно цяло.

Сенките на дърветата вече бяха започнали да се удължават, когато вниманието й внезапно бе привлечено от един конник, който препускаше в лек галоп към портата. Малко по-късно спря коня си точно до отсрещната кула, протегна ръка и дръпна въжето на камбаната. Заинтригувана, тя зачака търпеливо да види какво ще последва.

Посетителите очевидно бяха по-нетърпеливи. Жребецът нервно обикаляше в кръг, докато старият Уолтър най-после изникна от стаичката си в дясната кула. Той се поклони почтително и отвори вратите.

Внезапна тръпка разтърси Мериъл в мига, в който го видя по-ясно. Беше идвал и преди. Не много отдавна. Погледът му бе толкова остър, че можеше да разреже стъкло, но за щастие си бе тръгнал доста бързо.

Този път обаче у него имаше нещо различно. Вече не приличаше на човек, който можеш с лекота да пренебрегнеш.

Роксана изскимтя. Мериъл я погали успокоително, присви очи и ги впи в новодошлия. Не носеше шапка и вятърът рошеше косите му по потното чело. На брадичката си имаше трапчинка. Беше красив. Жребецът му бе не по-малко великолепен.

Гостът размени няколко думи с посрещача си, после се огледа. Мериъл инстинктивно се отдръпна, когато погледът му докосна нейното скрито място. Очите му бяха наситено сини като метличина. Момичето затаи дъх. Ездачът препусна по централната алея. Гладките мускули на жребеца потръпваха под лъскавия косъм. Конникът без усилие насочваше якото животно само с колене.

Мериъл сви крака и ги обхвана с ръце. Залюля се неспокойно напред-назад. Повечето от мъжете, които работеха в имението, бяха или на средна възраст, или още по-стари, ала този бе млад, в разцвета на силите си. Това бе мъж, свикнал да получава всичко, сякаш му се полагаше по рождение. Мъж, който яздеше като завоевател.

Сигурно бе дошъл, за да вечеря с дамите. Тя няма да отиде при тях. Защо изобщо да влиза в голямата къща? Можеше дори да спи в короната на дървото и да хапва само диви плодове.

Да, ще стои далеч, докато мъжът си тръгне. Усещаше, че нищо нямаше да е същото, докато той е тук.

Дългото пътуване от Лондон бе доста уморително, но Пегас, конят на Кайл, бе истинско съкровище. Когато наближиха Уорфийлд, Доминик го оседла и препусна напред, затова пристигна доста преди Морисън, който бе останал в тежката и бавно подвижна карета. Пазачът си го спомняше — по-точно помнеше Кайл — и го поздрави с неподправен интерес. Сигурно слугите вече знаеха за годеника на лейди Мериъл.

Подкара жребеца в тръс под тунела от липи. Просторният парк, естествено преливащ към поляните зад замъка, наистина представляваше великолепна гледка. Тук-там бяха пръснати дървета и бухнали храсти, а моравите зеленееха като вълшебен килим. Някъде в далечината пасеше стадо крави. Срамежлива кошута се мярна сред стволовете на близката горичка, преди да побегне, подплашена от тропота на конските копита.

С изключение на участъка, граничещ с рекичката, целият парк бе опасан със стена — поне така го бе осведомил Кайл. Доста удобно, при условие че трябва да пази една умопобъркана да не избяга.

Доминик дръпна поводите едва когато видя очертанията на къщата в дъното на алеята. Изградена от същия сив камък както оградата, внушителната сграда поразяваше не само с размерите, но и с изисканата си симетрия, подчертавана от изящните фронтони. Предположи, че е строена преди около сто и петдесет години.

Всъщност фамилният замък на графовете Греъм се намираше в Линкълншър, на противоположния край на Англия. Чичото на Мериъл живееше там, но нейните родители предпочитаха имението Уорфийлд, което от векове бе собственост на семейството на майката на Мериъл. Навярно Кайл след сватбата щеше да остави жена си тук, докато самият той прекарва дните си в Дорнлей или в Лондон. Ще я посещава единствено, за да си осигури потомство.

Със стиснати устни Доминик насочи жребеца към конюшните. Наоколо не се виждаше никой. Младият мъж скочи от седлото и поведе коня. Макар че помещението бе голямо, само няколко клетки бяха заети, предимно от стари коне, годни единствено да теглят карети.

Огледа се. Зачуди се дали ще му се наложи лично да изтрие запотения гръб на коня си. Нямаше нищо против. Дори предпочиташе сам да се погрижи за жребеца, но Кайл щеше да очаква по-добро обслужване. В следващия миг изникна един коняр, позастарял като посрещача на главната порта.

— Добре дошли, лорд Максуел — почтително склони глава той. — Да отведа ли коня ви?

Доминик му подаде поводите. За малко да добави обичайният любезен коментар за времето, ала бързо се осъзна и стисна устни. Кайл никога нямаше да поведе разговор с непознати слуги. Изведнъж му хрумна, че брат му не би оставил и шапката си в каретата, както бе сторил той.

След като обясни, че багажът му ще пристигне по-късно, Доминик се отправи към къщата, припомняйки си наставленията на Кайл относно обитателите на Уорфийлд. Това бе най-слабото място в плана им. Лейди Мериъл живееше с две възрастни вдовици, далечни братовчедки или нещо подобно. Госпожа Ректър и госпожа Маркс. Кайл бе спокоен относно тях и бе заявил, че много лесно могат да бъдат измамени.

Доминик обаче не споделяше увереността му. От опит знаеше, че милите стари дами много често са доста наблюдателни и проницателни. Още повече, че посещението на Кайл е било истинско събитие в монотонния им и тих живот.

Когато стигна до каменните стъпала, вратата се отвори и на прага се появиха две жени, които го приветстваха с гостоприемни усмивки. По-нисичката бе и по-закръглена, с добродушно лице и напълно побеляла коса. Другата бе кокалеста, с по-груби черти и прошарена. Доминик осъзна с нарастваща тревога, че няма ни най-малка представа коя от двете е госпожа Ректър и коя госпожа Маркс.

— Лорд Максуел, радвам се да ви видя отново — наруши неловкото мълчание по-високата. — Надявам се, че пътуването ви е било приятно.

Гостът с безпокойство установи, че много малко неща биха убягнали от умните и проницателни лешникови очи, наблюдаващи го през стъклата на очилата. По дяволите, коя братовчедка бе тази?

За щастие си припомни, че трябва да се държи хладно и леко надменно, както бе типично за Кайл. Затова се поклони леко.

— Както виждате, не можах да се стърпя и препуснах напред. Камериерът ми скоро ще пристигне заедно с каретата и багажа.

Другата жена се намеси с любезен тон:

— Сигурно сте уморен. Ще пийнете ли чаша чай?

— С удоволствие. — Хвана двете дами под ръка и ги поведе нагоре по стълбите, за което бе възнаграден с нови усмивки. — Лейди Мериъл ще се присъедини ли към нас?

— О, не — отвърна по-високата. Тонът й недвусмислено подсказваше, че гостът въобще не би трябвало да задава подобен нелеп въпрос. Доминик за пореден път с тревога осъзна колко много неща не знае. Това място и тези жени всъщност му бяха напълно непознати.

По дяволите, не биваше да оставя шапката си в каретата.

Пристигането на Морисън позволи на Доминик за малко да си отдъхне и да събере сили, за да се вживее по-сполучливо в ролята си. Облече се много грижливо за предстоящата вечеря — както се полага на всеки годеник, комуто предстои да се срещне с избраницата си. Наистина бе удивително как дрехите променяха човека. Само някой, който много добре познаваше Кайл, би разбрал, че в огледалото се отразява друг мъж.

Гонгът на иконома, достатъчно силен, за да пробуди и мъртвите, възвести началото на вечерята. Доминик слезе в малкия салон, където го очакваха двете му домакини. Надяваше се да завари там и годеницата на брат си, но остана разочарован. След шерито и кратката размяна на любезности той съпроводи двете дами до трапезарията. Бяха сервирани четири прибора. Все още обаче нямаше и следа от лейди Мериъл. Кокалестата дама — така и забрави да разпита Морисън за двете братовчедки — се намръщи, щом съзря празния стол, а после даде знак да поднасят вечерята.

Като се изключи странният букет в средата на масата, храната и обслужването бяха отлични, но четвъртият стол си оставаше все така празен. Доминик най-накрая се реши да попита:

— Да не би лейди Мериъл да е неразположена?

Двете жени се спогледаха. По-дребната смутено промълви:

— Нали знаете как е тя, лорд Максуел. Обикновено вечеря с нас, но не винаги.

Гостът замислено отпи от виното и реши да прояви откровеност, въпреки че това бе присъщо за него, а не за брат му.

— Аз всъщност не я познавам добре. Макар че съм я виждал и съм разговарял за нея с лорд Еймуърт, това не е достатъчно. Може би сега е най-уместно да ми разкажете нещо повече. В крайна сметка вие двете я познавате най-добре.

— Предполагам, че сте прав, макар че никой в действителност не я познава, може би с изключение на Кемал. — Дребничката дама се взираше втренчено в Доминик. — Мериъл не е като нас. Тя е толкова мило дете.

— Не е дете — поправи я другата жена. — Тя е вече зряла жена. Това е и една от причините, поради които лорд Еймуърт иска да я види омъжена. Той се опасява, че невинна девойка като нея може лесно да се заблуди и да бъде излъгана.

Доминик обмисли чутото.

— Да не би да искате да кажете, че й липсва морал и не може да преценява хората?

— А как би могла? — отново се намеси по-високата жена. — Тя все още разсъждава като дете. Дори не и като дете, защото и невръстните са по-общителни от нея. Мериъл… — Поколеба се, търсейки подходящите думи. — Тя почти не ни забелязва. Прилича на добра фея, която живее в свой собствен свят.

— Освен когато не стане раздразнителна — хапливо добави по-дребната. — Ще бъда искрена с вас, милорд. Имам силни съмнения относно разумността на този съюз. Не смятам, че Мериъл разбира какво означава брак между един мъж и една жена. Изобщо не мога да си представя какво удовлетворение бихте намерили вие в подобна връзка.

Доминик се вгледа внимателно в кръглото лице и бледо сините очи. Всеки, който си мисли, че милите стари дами са незначителни, дълбоко се лъже.

— Оценявам вашата искреност. Но не забравяйте, че този брак все още е една далечна перспектива. Целта на моето посещение е да се уверя, че подобен съюз изобщо е възможен. Уверявам ви, че нямам намерение да нараня момичето по какъвто и да било начин.

Дребната дама кимна, видимо доволна от отговора му, но Доминик не се успокои. Изглежда Кайл бе твърдо решил да осъществи този брак. И макар че не би трябвало да се тревожи за глупостта, която брат му се канеше да извърши, все пак го бе грижа, дяволите да го вземат! Затова щеше да се опита да спечели благоразположението на момичето, но в същото време и да остави вратичка, през която Кайл да може да се измъкне с чест, ако промени намерението си.

— Може ли да узная нещо повече за способностите на лейди Мериъл?

— Тя притежава необикновена дарба да общува с животните и да се грижи за растенията. — По-високата жена тъжно се усмихна. — Може би това се дължи на факта, че е по-близка с тях отколкото с хората. Само един Бог знае дали не е изгубила напълно разсъдъка си. Погледнете тези цветя. — Посочи букета от глухарчета и бял равнец в груба керамична кана по средата на полираната махагонова маса. — Те са по-красноречиви за самата нея отколкото всякакви описания, които Ейда или аз бихме могли да ви дадем.

Ето че постигна напредък. Трябваше да попита Морисън коя от двете се казва Ейда. Вгледа се по-внимателно в букета и разбра. Повечето жени с благороден произход се гордееха със способностите си да аранжират. Дори и простодушните селски девойчета умееха да разкрасяват домовете си с набраните от градината свежи цветя. В този букет обаче имаше нещо необичайно. Направо покъртително. Не само защото бе от най-обикновени плевели, но и защото тези диви растения щяха да увехнат още на следващия ден. И всичките й усилия да отидат на вятъра.

За миг го прониза остра болка и съжаление за умното и будно дете, чиито разсъдък е бил завинаги помрачен от ужаса. Този ужас явно бе запечатил и устните й. Ако родителите й не бяха убити в онова варварско нападение, навярно лейди Мериъл щеше отдавна да бъде омъжена и дори да има деца. А сега дори и жените, които я наглеждаха, я смятаха за дивачка.

Мисълта да прекара следващите дни с това жалко човешко подобие никак не бе примамлива, но той бе тук, за да се представи за брат си, и затова галантно рече:

— Очаквам с нетърпение да се опозная по-добре с лейди Мериъл. Може би промяната в ежедневието ще допринесе за подобряване на състоянието й.

Ала израженията на двете дами красноречиво говореха колко малко вярват в това. Не повече от самия него.

Глава 4

На следващата сутрин Доминик се облече и се приближи до прозореца на просторната спалня. Бяха го настанили в един от апартаментите за гости в задната част на къщата с изглед към градините на Уорфийлд, ширнали се на стотици акри като пъстроцветен килим. Изрядно опънатите лехи, грижливо подрязаните чимшири и тесните пътеки, очертани с тухли по краищата, погледнати от високо смътно напомняха на малтийски кръст, в чийто център се издигаше великолепен фонтан на няколко нива.

Морисън се приплъзна безшумно зад господаря си. Този човек се промъкваше по-тихо и от гущер.

Доминик се извърна.

— Искам да те питам нещо за двете дами. Разбрах, че по-дребната се казва Ейда. Тя госпожа Маркс ли е, или госпожа Ректър?

— Госпожа Ректър, милорд. По-високата е госпожа Маркс. — Морисън се изкашля. — Докато закусвах с прислужниците, разбрах, че тази нощ лейди Мериъл не е спала в стаята си.

Доминик се намръщи.

— А те бяха ли разтревожени?

— Съвсем не. Останах с впечатлението, че младата дама често нощува извън къщата особено когато времето е топло.

В гласа на камериера се прокрадна нотка на неодобрение.

— Значи не е домошарка. — Доминик измери Морисън с изпитателен поглед. — Какво ти е мнението за предстоящата женитба на Кайл с тази дама?

— Дълбоко се съмнявам в мъдростта на този съюз, милорд — бавно отвърна камериерът. — Бракът е сериозен ангажимент за цял живот. Не е разумно да се подхожда лекомислено към такава отговорна стъпка.

Изглежда този мъж притежаваше повече здрав разум от Кайл.

— Може би господарят ти ще преосмисли плановете си през идните седмици.

Морисън отмести поглед и се загледа безизразно през прозореца.

— Ако девойката не ви хареса, брак няма да има.

Нима камериерът му предлагаше съзнателно да отблъсне от себе си лейди Мериъл? Очевидно точно това намекваше.

— Аз не бих могъл да вземе толкова важно решение вместо брат си.

Морисън разочаровано сведе поглед.

От долния етаж долетя гонгът за закуска. Докато слизаше по стълбите, Доминик се запита дали не бе предназначен специално за лейди Мериъл.

Разбира се, нямаше никаква гаранция, че тя ще се отзове. Двете вдовици бяха заели вече местата си. Доминик ги поздрави любезно и отиде до блюдата върху бюфета, за да напълни чинията си с тънко нарязани парчета шунка.

— Започвам да си мисля, че лейди Мериъл дотолкова ме е намразила, че е решила да избягва докрай срещата с мен. Или за нея е навик да не се появява с дни на трапезата?

— Изглежда ви избягва — извинително отвърна госпожа Ректър. — И друг път се е случвало да се плаши от непознати.

Очевидно жената се опитваше да омаловажи постъпката на повереницата си.

— Трябва ли да очаквам, че ще продължи да се крие, докато не си замина?

— Не е изключено — неохотно кимна госпожа Маркс.

— Може би ще се наложи да организираме лов с викачи и хрътки, за да я принудим да напусне скривалището си — сухо добави младият мъж и се настани на стола.

— В никакъв случай! — рязко вдигна глава госпожа Ректър. Войнственият блясък в очите й странно контрастираше с нежните черти. — О, разбирам, че се шегувате.

Да, наистина се шегуваше. Но ако се наложеше да чака с дни тази неуловима луда да се появи, ловът сигурно ще започне да му се струва доста примамлива идея.

— Имате ли представа къде мога да я открия?

Госпожа Маркс се замисли.

— Прекарва по-голяма част от времето си в градините, но те са толкова огромни, че може да си играете на криеница с дни. Уорфийлд винаги се е гордял с градините си. Всички поколения са добавяли по нещо. За да откриете лейди Мериъл, ще се наложи да наблюдавате къщата на дървото. Сигурна съм, че спи там.

— Попитайте Кемал — предложи госпожа Ректър. — Той знае най-добре. След закуска може да го потърсите из бараките.

Кайл му бе споменал за индийския прислужник.

— Кемал градинар ли е?

Госпожа Ректър кимна.

— Той е единственият, който разбира желанията на лейди Мериъл.

Доминик повдигна вежди.

— Значи тя има специални изисквания?

— О, да. Когато беше малко момиче, изпадаше в истинска ярост, ако главният градинар вършеше нещо, което не й харесваше. — Отряза си малко парче от вареното яйце. — Накрая се принудихме да се откажем от услугите му и назначихме Кемал на неговото място. Освен че отговаря за персонала, занимаващ се с градините, той е и нашата връзка с управителя, господин Кар. Всъщност именно Кемал управлява фермата и надзирава арендаторите. Не знам какво щяхме да правим без него.

Доминик се намръщи при споменаването за избухливостта на лейди Мериъл, но в чутото имаше и нещо обнадеждаващо.

— Щом лейди Мериъл има специални изисквания за градините, то тя не е загубила напълно разсъдъка си.

— Дори и едно куче ще се разгневи, ако промените нещо, с което е свикнало — изтъкна госпожа Маркс. — Нейните предпочитания често са… много странни. Страхувам се, че това е още едно доказателство за лудостта й. — Погледът й се плъзна по увехналите цветя в средата на масата, които тази сутрин изглеждаха още по-гротескно.

Доминик потисна въздишката си, помоли да му опишат как да стигне до градините и след като привърши закуската си, се запъти навън. Излезе в просторния вътрешен двор, покрит с каменни плочи. Отляво имаше голяма оранжерия със стъклен покрив, която бе свързана със задната част на къщата.

Доминик реши да я разгледа по-късно и закрачи към лехите. Двойка пауни пиеха вода от фонтана. Мъжкият го изгледа с лъскавите си като мъниста черни очи и гордо разпери опашката си, все едно искаше да му каже:

— Няма друг като мен!

Женската изрази възторга си с остър и пронизителен крясък.

Доминик се усмихна и ги заобиколи. Винаги бе харесвал пауните. Като малък бе купил от съседа си една двойка и тържествено ги бе връчил на баща си в Дорнлей. Графът бе отвратен от звуците, които издаваха. Доминик бе убедил Кайл да му помогне да ги заловят и да ги върнат на предишния им собственик, преди граф Рексъм да заповяда да прережат дългите им шии.

Следвайки инструкциите на госпожа Ректър, младият мъж пое по малката пътека и скоро се озова в една по-раздвижена част. Подрязани тисови дървета ограждаха разцъфнали храсти и цветя. Доминик предположи, че от ранна пролет до късна есен тук все има водопад от багри.

Изглежда обаче зави в погрешна посока, защото се озова в розовата градина. Никога досега не бе виждал такова разнообразие от рози. Ароматът им бе сладък и упойващ.

Когато стигна до бараките, сутринта вече преваляше. Видя поне четирима градинари, погълнати от работа.

Огледа първо склада за инструменти. После — за торовете. И той бе празен.

Последната постройка се оказа просторен парник, където се съхраняваха по-нежните растения през зимата. Щом влезе, го лъхна гореща вълна, тъй като стъклата усилваха топлината на слънчевите лъчи. Зърна гърба на мъж, застанал до широка дървена маса. Високите растения наоколо съперничеха на бразилската джунгла.

Доминик забеляза, че мъжът е с тюрбан. Носеше широка памучна риза, свободно падаща върху провиснали памучни панталони. Очевидно индийските дрехи бяха много подходящи за градинска работа.

— Кемал? Аз съм лорд Максуел.

Индиецът бавно се извърна. Беше широкоплещест и силен, с гъста брада, а тюрбанът го правеше още по-висок. Наистина приличаше на страховит пазач, ревниво бдящ над лудата си господарка.

Но това, което най-много изуми Доминик, бяха сложните татуировки, покриващи ръцете на Кемал от китките до раменете. Мили Боже, дори по шията и страните му имаше плетеници от фигури! Гъсти черни мустаци довършваха екзотичната картина.

— Лорд Максуел. — Индиецът притисна длани върху гърдите си и наклони глава. — Namaste. — Жестът бе любезен, но не сервилен.

— Добър ден — отвърна Доминик. — Търся лейди Мериъл. Имате ли някаква представа къде може да е?

Индиецът го изучи с черните си пронизващи очи. Кайл сигурно щеше да побеснее от подобен безцеремонен оглед. Дори Доминик усети как се наежва.

— Предполагам, че знаете защо съм дошъл.

— Знам, милорд. — Английският на Кемал бе безупречен и с едва доловим акцент.

— Трябва да преценя дали този брак е осъществим — остро рече Доминик. — А това едва ли би било възможно, ако не открия дамата.

— Беше в градината с билките — посочи Кемал с брадичка. — По този път, покрай парника. Но не съм сигурен дали е още там. Може и да си е отишла.

— Ако я няма, ще се върна отново тук.

Пътеката, която Кемал му бе посочил, бе обградена с жив плет, по-висок от човешки бой и неподрязан. Скоро се озова в градината с билките, но момичето не беше там. Разходи се по дългите правилни пътеки, очертани с тухли по краищата, и забеляза следи от скорошна работа. Дали го бе видяла и бе избягала, или просто си бе тръгнала, след като е привършила? Наведе се и вдигна едно мъхесто листо, откъснало се от близкия храст, обсипан със сиво-сини цветове. Усети остър мирис. Навярно беше някакъв вид джоджен.

— Мяу-у-у!

Огромна оранжева котка се измъкна изпод близкия храст. Гъвкавото й тяло се изви, а златистите й очи се впиха в него. После се отърка в крака му и помириса пръстите, с които бе държал листото.

— Значи това е коча трева. — Погали меката козина. — Добре е поне, че само ближеш, а не хапеш. Голям котарак като теб може да бъде доста опасен. Искаш ли да ти откъсна едно листо?

Котката отърка глава в дланта му.

Приемайки това за „да“, Доминик откъсна няколко листа, сви ги в дъхава топка и я подхвърли. Котаракът скочи върху нея с войнствен звук и я разкъса с дългите си нокти. След акробатичното изпълнение се надигна, отръска глава и се пльосна върху храста.

Доминик тъкмо се изправяше, когато съзря една млада жена в другия край на градината. Лейди Мериъл се бе върнала, явно привлечена от мяученето на котката.

Доминик затаи дъх и застина като омагьосан. Господи, защо никой не му бе казал, че е красива? Дребна и грациозна, с фини и изящни черти като на порцеланова кукла, лейди Мериъл сякаш бе оживяла ренесансова картина или приказна горска нимфа. Сребристозлатистата й коса бе сплетена в тежка плитка, която стигаше до кръста, а погледът й бе втренчен в нещо, недостъпно за очите на простосмъртните.

В следващия миг тя го видя. Очите й се разшириха от изненада. Тутакси се извъртя и побягна като подплашена кошута. Доминик зърна босите й крака, които изчезнаха в пролуката на живия плет, откъдето навярно бе дошла.

— Почакай! — Младият мъж се спусна след нея, но когато стигна до плета, тя вече бе изчезнала. Наоколо се виждаха само гъсталаци и високи дървета. Пътеката се разклоняваше. Доминик спря. Едва ли с подобно преследване щеше да спечели доверието на едно срамежливо и наплашено момиче.

Разтърсен от преживяното, той се върна в билковата градина и се отпусна на каменната пейка. Пулсът му ускорено биеше, и то не само заради бягането. Едва сега, след като я бе видял, разбираше защо Кайл бе готов да пренебрегне психическото й състояние. Мили Боже, та тя бе истинска прелест! Притежаваше някаква особена неземна хубост, която бе в състояние да заплени всеки мъж. В живота си бе виждал подобни коси само един-единствен път — украсяваха главата на една норвежка куртизанка, чиято цена не бе по джоба му.

Опита се да възстанови образа, който бе зърнал само за миг. Какъв цвят бяха очите й? Светли, но достатъчно контрастни, за да подсилят красотата на малкото съвършено лице. Беше с обикновена синя туника, която падаше върху широка пола в по-тъмен нюанс на синьото. Тънката й гъвкава талия бе препасана с колан като този на Кемал. Дали дрехите й бяха индийски? Може би… Или пък бяха ушити по подобие на селските облекла от средните векове. Костюмът й придаваше вид на същество от друг свят, извън времето и пространството.

След като дишането му се нормализира, Доминик се запита защо красотата правеше всичко толкова различно. Тъжното й минало и опропастеният й живот щяха да бъдат също толкова трагични дори и ако бе грозна като вещица. Но изящната й красота задълбочаваше съжалението, правейки го почти непоносимо. Опита се да си внуши, че сигурно е доста повърхностна. Но не можа да прогони тъгата, загнездила се в сърцето му, нито пък да забрави прекрасното й изплашено лице.

Единствено запознанството им би могло да разреши мистерията. То щеше да му помогне да възприеме по-лесно поразителната й външност. Ала как да го осъществи, след като момичето изчезваше само като го зърне?

Изтощен от упойващата схватка с кочата трева, оранжевият котарак скочи на пейката и се излегна в скута му. Доминик погали меката козина. Притежаваше вродена дарба да се разбира с животните. Умението му да обяздва и най-дивите коне бе прословуто. Кучетата и котките също мигом се сприятеляваха с него. Това със сигурност щеше да му помогне да спечели доверието на дивачката.

Измина ден и половина, а Доминик все още не бе успял да улови изплъзващата му се плячка. За да запълни дългите часове на бездействие, той се снабди от госпожа Маркс с няколко карти на имението. След като изучи подробно плановете на обширните градини, си нарисува груба скица, която носеше винаги със себе си. Ала това не му помогна да открие лейди Мериъл.

Започна да го обзема скука, когато най-после му хрумна нещо обнадеждаващо. Животните обикновено се примамваха в капана с храна, а щом това даваше резултати при тях, защо да не сработи и при дивачката? На следващия следобед Доминик излезе с тежка кошница в ръка.

Имението имаше поне десетина градини с различни размери и форми — като се започне от малката градина с пъстроцветните пеперуди и се стигне до джунглата, в която бе изчезнала лейди Мериъл. Ала колкото и просторни да бяха, градините заемаха само една четвърт от цялата площ на парка, а той пък бе само едно ъгълче от невероятно огромното имение, включващо голяма ферма и пет къщи на арендатори. Доминик се опита да потисне завистта, която се прокрадна в сърцето му. Тези прекрасни земи щяха да станат собственост на Кайл, който един ден щеше да наследи и огромните семейни владения. Истинска ирония на съдбата бе, че брат му не изпитваше особено влечение към земята.

Доминик стигна до малка градина, от която няколко тераси се спускаха до езеро с водни лилии. Спря се, за да разгледа скицата си. Къде ли се намираше? Аха, да, ето тук. Целта му бе къщата на дървото, а госпожа Ректър му бе казала, че е в средата на градината с езерото. Ако минеше покрай плодните дръвчета, накрая неминуемо щеше да открие потайното убежище.

След няколко минути Доминик се озова пред най-големия дъб, който някога бе виждал. Дървото навярно бе на няколко века. От него можеше да се получи материал, достатъчен за прилично голям кораб.

Но много повече го впечатли къщата, сгушена сред китните клони. Вероятно бе построена от Кемал, защото напомняше източен палат. Беше квадратна, приблизително три метра и половина широка, с покрив луковица, който завършваше с високо и тясно минаре. Боядисана в меки златистобели тонове и украсена със зелени и златни плетеници, къщата бе идеално убежище за приказна фея. Причудливата гледка го накара да прихне от смях.

Влизаше се по въжена стълба, която се спускаше от една дупка в средата на пода. Госпожа Маркс му бе обяснила, че когато момичето е вътре, обикновено вдига стълбата. Значи в момента лейди Мериъл си беше в резиденцията.

Предположението му се потвърди, когато зърна кучешката глава. Госпожа Маркс му бе казала, че Роксана следва господарката си навсякъде с изключение на убежището й сред клоните на вековния дъб, тъй като не можела да се качва по въжената стълба, но стояла под дървото, за да пази усамотението й.

Време бе да се залавя за работа. Без да обръща внимание на подозрителния поглед на Роксана, Доминик извади едно одеяло от кошницата и го постла в средата на слънчевата горска поляна. Тутакси долови вълшебни аромати. Готвачката на Уорфийлд го бе осведомила, че лейди Мериъл не бе идвала в кухнята през целия ден, което означавало, че е здравата изгладняла. По негова молба тя бе приготвила някои от любимите ястия на господарка си.

Доминик се настани с кръстосани крака върху одеялото и бръкна в кошницата. Извади препечен до златисто пай със сирене, малки парченца пушена шунка и ароматни подправки от градината на Мериъл.

Макар да му бяха казали, че девойката не разбира какво й говорят, със сигурност щеше да откликне на интонацията, както го правеха кучетата или конете. Затова заговори приятелски подканващо:

— Добър ден, лейди Мериъл. Бихте ли желали да споделите храната ми?

Не последва никакъв отговор. Кучето обаче започна да трепери и да души въздуха с черния си нос. Доминик наряза пая на малки парчета и ги побутна към края на одеялото.

— Искаш ли и ти да опиташ, Роксана?

Тя се изправи на крака и приближи. Беше наистина внушителен звяр. Опитвайки се да не мисли с каква лекота можеше да гризне гърлото му, Доминик подхвърли във въздуха голямо парче от пая. Роксана го улови с дългите си остри зъби.

— Добро куче! — Хвърли й още едно парче.

След като изгълта и него, Роксана се настани съвсем близо. Всякаква враждебност и недоверие бяха забравени, когато започна да я чеше зад клепналите уши. Подозираше, че е потомка на ловджийска хрътка. Пропорциите й бяха малко странни, но изглеждаше умно и добро куче.

Доминик се извърна към кошницата и заизважда чинии, чаши, кърпи и вилици. Накрая измъкна и голяма стомна.

— Донесъл съм и ябълково вино. Искате ли да пийнете една чаша?

Хвърли крадешком поглед към къщичката, където се мярна дребен женски силует.

— Освен това имам и съвсем прясно опечен сладкиш с мед и джинджифил. Може би сте усетили уханието му.

Наля си чаша от стомната и си сложи парче от пая. Не бе ял от закуска и самият той вече бе огладнял. Преглътна първата хапка и въздъхна със задоволство. Творението на готвачката на Уорфийлд бе достойно и за кралската трапеза.

И тогава се спусна въжената стълба. Понеже не искаше да подплаши плячката си, Доминик не се обърна. Наблюдаваше само с крайчеца на окото си. Видя строен бос крак, който се нуждаеше от сапун и вода. Изобщо слизането на младата дама по въжената стълба представляваше доста привлекателна гледка. А тези изящни глезени… Запазвайки обаче невъзмутим израз на лицето си, Доминик отряза още едно парче от пая и го сложи в другата чиния.

После бавно се обърна. Изключителната й красота отново го порази. Изглеждаше толкова крехка и нежна, че му бе трудно да си представи как е оцеляла след трагичната гибел на родителите си. Доколкото изобщо можеше да се каже, че е оцеляла, след като духът й беше опустошен.

Младият мъж остави втората чиния в края на одеялото, после наля още една чаша. Лейди Мериъл бе вече стъпила на земята и сега стоеше с ръка върху стълбата. Гледаше към него, но избягваше погледа му. Очите й бяха с необикновено светъл и бистър зелен цвят. Очи на пророчица… или на луда.

Само едно погрешно движение и тя щеше да се изкачи обратно на дървото с ловкостта и бързината на катерица.

— Никога няма да ви нараня, лейди Мериъл — меко рече младият мъж. — Имате думата ми.

Роксана се изправи и се насочи към господарката си, махайки с опашка. Навярно успокоена от факта, че кучето бе приело този непознат, Мериъл пусна стълбата и бавно пристъпи към Доминик. Движеше се с грацията на сърна. Стъпките й бяха толкова леки, че сякаш краката й не докосваха тревата.

Доминик затаи дъх, когато тя коленичи до одеялото и взе чинията. Виждаше се, че е готова да побегне всеки миг, но въпреки това изглеждаше спокойна. Явно се чувстваше съвсем като у дома си. Градината бе нейното царство.

Крепейки чинията с една ръка, лейди Мериъл ядеше изискано като дама на официална вечеря. Доминик наблюдаваше като омагьосан как белите й зъби се забиват в топлото парче пай. Имаше нещо интимно в това, че се хранеха заедно. Да споделиш хляба с някого, бе една от най-древните човешки традиции.

Отмести поглед. Не биваше да забравя, че целта му е да не я изплаши, а не да става близък с нея. Отвори буркана с маринованите лукчета и й го подаде. Мериъл го взе, давайки му възможност да разгледа ръцете й. Макар че не бяха добре поддържани като на изисканите дами, а силни, здрави и с мазоли от работата в градината, те нямаше да бъдат по-красиви, ако всеки ден ги миеше в магарешко мляко.

Независимо от мръсните си боси нозе, момичето бе чисто и спретнато. Дебелата й плитка блестеше като излъскана слонова кост. Веждите и миглите й бяха по-тъмни и подчертаваха фините й черти. На ушите й блестяха малки сребърни обеци във формата на полумесец.

Огледа внимателно дрехите й. Туниката и полата бяха от памук, който много подхождаше на деликатната й кожа. Деколтето и краищата на ръкавите й бяха украсени с изящна бродерия. Представи си госпожа Ректър, която очевидно смяташе за свой дълг да закриля и пази момичето. Навярно тя бе бродирачката.

Лейди Мериъл приключи с парчето си. Доминик приближи чинията с останалия пай към нея, за да си вземе още, ако пожелае. Тя протегна ръка, широкият ръкав се разтвори и той видя гривната около китката й. Не, всъщност не беше гривна. Сепна се, когато осъзна, че филигранната ивица е татуировка. Сигурно е била направена по време на пленничеството й.

В съзнанието му за миг проблесна ужасяващото видение на безпомощно дете, което се гърчи от болка, докато иглата боде нежната му кожа. Дали тогава не бе изгубила гласа си, крещейки отчаяно? Имаше ли и други татуировки?

Мисълта го накара да потръпне. Наведе се над кошницата и извади сладкиша с джинджифил. Отряза си едно парче и го намаза обилно със сметанов крем. После постави сладкиша и бурканчето с крем близо до лейди Мериъл. Тя вече бе привършила с пая и си взе едно голямо парче. Обичаше явно сметановия крем не по-малко от него.

Човек лесно можеше да я помисли за съвсем нормално момиче, чиито сведен поглед се дължи единствено на прекомерна срамежливост. Но никое нормално момиче, колкото и да е стеснително, не би се държало толкова безразлично към компаньона си. Погледът й нито веднъж не срещна неговия. Ако прекараше повече време край нея, сигурно щеше да започне да се нита дали не е станал невидим.

Макар че се съмняваше, че ще го разбере, Доминик заговори:

— Ще прекарам няколко седмици в Уорфийлд, лейди Мериъл. Бих искал да ви опозная по-добре.

Без да му обръща никакво внимание, тя отчупи парче от сладкиша и го хвърли на Роксана. Кучето лакомо го погълна и приближи към господарката си за още. Доминик унило си даде сметка, че забелязва поне кучето.

Дали не бе глуха? Досега никой не го бе споменал, но това би обяснило липсата й на реакция към околните. Реши да опита и пронизително изсвири. Главата й се завъртя рязко към него, за да се извърне още преди да е успял да улови погледа й. Значи все пак не бе глуха.

Реши да опита отново.

— Градините на Уорфийлд са великолепни, най-прекрасните, които някога съм виждал. Бих искал да ги разгледам всичките. Бихте ли ми позволили утре да ви придружа, докато работите. Обещавам, че няма да ви преча. Всъщност бих могъл да ви помогна. Разбира се, вие ще ми казвате какво да правя, но трябва да ви уверя, че много ме бива в копането, торенето и плевенето.

Изведнъж млъкна. Осъзна, че макар да бе облечен в дрехите на брат си и да имитираше интонацията и маниерите му, това, което казваше, никак не бе присъщо на Кайл, който не беше мързелив, но никога не би предложил да работи на полето.

По дяволите! Мериъл нямаше да разбере, а той все пак трябваше да направи нещо, за да се сближи с нея.

Хрумна му, че тя заслужава поне да узнае името на своя ухажор. Но кое име по-точно? Мисълта да го наричат Кайл му се стори странно отблъскваща. По-добре да използва името, което бе общо и за двамата. Ако брат му го попиташе защо бе решил така, щеше да му обясни, че не е искал да затруднява момичето с името Максуел, което един ден щеше да се смени с Рексъм.

— Предполагам, че при предишното ми посещение са ме представили като лорд Максуел, но предпочитам да си мислите за мен като за Ренборн. Това е фамилното ми име, а някой ден може да стане и ваше. Може ли да ви наричам Мериъл, след като съдбата ни е отредила отсега нататък да се виждаме доста често?

Както и очакваше, тя не възрази.

Доминик посегна към стомната с ябълковото вино, без да забележи, че и Мериъл е направила същото. Пръстите им се срещнаха. Той трепна, а тя побърза да отдръпне ръката си, сякаш се бе опарила. Доминик изпита задоволство. Изглежда все пак бе забелязала присъствието му.

Но това си имаше своята цена. Девойката пъргаво скокна и прекоси поляната.

— Почакай, Мериъл! Бихме могли да се поразходим наоколо. Ще бъде много мило от твоя страна, ако ми покажеш градините.

Все едно, че не бе казал нищо. Тя бързо се заизкачва по стълбата, а широките й поли се развяха около глезените. След миг вече бе изчезнала. Въжената стълба я последва, а големият дървен капак се захлопна с трясък пред лицето му.

Доминик стисна зъби и потисна желанието си да се изкатери по дървото и да влезе през прозореца при нея. Все пак беше тук, за да я спечели с търпение, а не да я преследва.

Събра остатъците от храната и сгъна одеялото. Без съмнение бе постигнал известен напредък, но явно недостатъчен.

Глава 5

Тази нощ сънува пожар. Пламъците се издигаха високо в небето, ужасени писъци на хора и цвилене на коне цепеха въздуха. Събуди се, обляна в пот. Цялата трепереше. Напоследък кошмарът се появяваше все по-рядко, ала ужасът така и не намаля.

Отметна одеялото и запристъпя из дървената къщичка. Беше късно. Луната се бе скрила и навън цареше непрогледен мрак. Отмести дървения капак и спусна въжената стълба. Роксана се събуди и радостно излая.

Бе валяло и сега бе студено и влажно. Стъпи на земята и веднага се сгуши в топлото мъхесто тяло на кучето. Роксана ласкаво облиза лицето й и лениво се излегна.

Наоколо бе тихо и тъмно, но пулсът на живота се чуваше съвсем ясно. Пулсът на могъщия стар дъб бе бавен и спокоен. Тази нощ бе само миг от неговото съществуване, което се измерваше с векове. Смъртоносният плясък на крила бе знак за преминаването на бухал, търсещ плячка. Дори тревата дишаше — леко, бързо и безкрайно монотонно.

През целия си живот Мериъл бе улавяла пулса на природата. Що се отнася до хората, около тях трептеше цветна мъгла. Виждаше я много отчетливо в полутъмни стаи или когато ги наблюдаваше с ъгълчето на окото си. Мъглата около госпожа Ректър бе мека, в топъл розов оттенък, а около госпожа Маркс — наситено жълта, освен когато бе ядосана. Тогава светлината й потъмняваше и в нея затрептяваха оранжеви ивици. Кемал излъчваше чисто синя светлина, която ставаше по-наситена, когато заговореше за духовни неща и за предизвикателството да се живее в един толкова несъвършен свят. Неговата светлина й служеше за водач, също както и думите му.

А когато бе с Ренборн, виждаше сиянието на енергията му дори на слънце. Около него трептеше златно и пурпурно зарево от най-чистите и ярки цветове. Духовната му същност бликаше от цялото му същество и танцуваше в причудливи форми в пълен контраст със строгото му лице. Понякога се питаше какви ли бяха нейните собствени цветове, но не можеше да ги види колкото и да се оглеждаше в огледалото.

Почувства се много засрамена, задето бе избягала от Ренборн в градината с билките. Затова бе решила да приеме предложената от него храна. Пък и Роксана го хареса. Не бе очаквала, че ще изпита подобен шок от близостта и докосването му. Пръстите й се свиха конвулсивно, когато си припомни избухналата енергия помежду им.

Той бе различен от всички, които досега бяха идвали в Уорфийлд. Каза си, че това е така, защото е млад и силен мъжкар, но това не обясняваше напълно безпокойството й. Нито празнотата, която усещаше и която не знаеше как да назове.

Бе паднала мъгла и земята бе студена и влажна. Мериъл се изправи и щракна с пръсти. Кучето мигом се подчини, изправи се и двете се отправиха към къщата. Нощта жужеше от животни и горски растения.

С удоволствие улови игривите звуци на язовците в лунната градина. Когато бе малко дете, един смътен образ, който си спомняше като Татко, бе заявил със смях, че тя притежава котешко зрение и вижда дори и в тъмното. Може би беше истина. Никога не се бе затруднявала да намери правилния път дори и в най-непрогледния мрак.

Стигнаха до къщата и спряха пред малката странична врата. Мериъл напипа скрития ключ, отключи и двете се изкачиха по тясната вита стълба, която водеше към спалнята й.

През прозореца струеше бледа светлина и открояваше клъбцето на леглото. Джинджър. Котаракът надигна глава и я поздрави с галено: „мърр“. Измръзнала и уморена, Мериъл се плъзна между завивките, без дори да се съблече. Роксана последва господарката си и с доволна въздишка се настани до леглото.

Празнотата не си бе отишла, но стоплена от приятелите си, Мериъл заспа.

Беше истински късмет, че на другата сутрин Доминик погледна през прозореца веднага щом се облече. Мериъл и Роксана тъкмо изчезваха по посока към бараките. Според госпожа Маркс, Мериъл често се срещала там с Кемал. Навярно за да обсъди с него по някакъв странен начин това, което искаше да се направи. Нетърпелив да я настигне, младият мъж веднага се спусна по стълбите и я последва. Изпита само мимолетно съжаление за вкусната закуска, която щеше да пропусне.

Докато прекосяваше цветните лехи, той си мислеше как всички се бяха примирили със странностите на Мериъл — тя влизаше и излизаше, сякаш бе някое специално привилегировано домашно животно. Цялото домакинство бе пригодено към нея, но въпреки всичко тя си оставаше неуловима като сянка.

Вече разбираше защо близките й не я бяха настанили в санаториум за душевноболни. Никое човешко същество не би понесло да види подобна красота в клетка. А тук тя не вредеше никому и навярно се наслаждаваше на живота по свой собствен начин.

Доминик най-после стигна до бараките, но със съжаление установи, че Кемал е сам. Индиецът седеше на земята пред парника с кръстосани крака, затворени очи и отпуснати ръце. Доминик се поколеба — не му се искаше да нарушава самовглъбението му.

Кемал обаче отвори очи.

— Добро утро, милорд.

Припомняйки си как индиецът го бе поздравил предишния ден, Доминик притисна ръце към гърдите си и наклони глава.

— Namaste, Кемал. Лейди Мериъл да е минавала оттук?

Индиецът се изправи.

— Тази сутрин ще работи в градината с декоративните храсти.

— Как смяташ, дали бих могъл да й помогна?

Кемал го огледа замислено.

— Слугинската работа е под достойнството на Ваша светлост.

Доминик махна нетърпеливо с ръка.

— Повече се интересувам от дамата отколкото от собственото си достойнство. Как бих могъл да й помогна?

— Тя подкастря тисовите храсти — отвърна индиецът, а в тъмните му очи проблесна одобрение. — Ще трябва да се съберат отрязаните клони. Ако желаете да й помогнете, в бараката има достатъчно торби.

Доминик се запъти натам, но спря. Татуировката на бузите на Кемал бе започнала леко да избледнява.

— Прости ми любопитството, но тези татуировки ме заинтригуваха. Те са… удивителни! Необикновени!

— Татуировките? A, mehndi. — Кемал протегна ръце. И по тях сложните плетеници и фигури изглеждаха по-бледи от вчера. — Те са нарисувани с къна. Индийски обичай. След седмица-две изчезват.

— Разбирам. — Изпита облекчение, че не са направени по обичайния болезнен начин. — Сам ли ги нарисува?

Кемал поклати глава.

— Младата господарка.

— Лейди Мериъл? — Изумен, Доминик ги разгледа по-отблизо. Подобна филигранна изработка навярно изискваше голямо умение. — Ти ли си я научил?

— Да. Като дете е виждала mehndi в Индия. И тъй като започна да рисува върху себе си с боровинков сок, си помислих, че е по-добре да я науча да го прави с къна. — Кемал погледна ръката си и на устните му заигра лека усмивка. — Вече е надминала учителя си.

— Вчера видях около китката й нещо, което приличаше на татуирана гривна. То също ли е… — Доминик се запъна, преди да каже думата, — mehndi?

— Да. Когато я направи, бе в игриво настроение.

Доволен, че действителността няма нищо общо с мъчителното видение за малкото момиченце, пробождано с игли, Доминик влезе в бараката. Някакво малко светло бодливо създание се бе свило върху купчината градински чували от зебло. Объркан от гледката, младият мъж тутакси излезе.

— Там има бял таралеж.

— Любимецът на младата господарка. Казва се Снежна топка. Много рядък вид. Когато господарката го намери, той бе ранен и тя го отгледа в клетка. Сега е свободен. — Очите на Кемал игриво блеснаха. — Но тук животът му е прекалено хубав, за да иска да избяга.

В съзнанието на Доминик изплува ново видение — Мериъл неуморно събира червеи и ларви, за да храни малкия таралеж. Това видение му хареса. Но как да се добере до чувалите, без да обезпокои Снежната топка?

След кратък размисъл хвана горния чувал за четирите края и внимателно го сложи на земята. Взе няколко чувала от купчината, после постави пак чувала с таралежа отгоре.

Движението обаче събуди животинчето. То примигна с розовите си очи и за миг се наежи. След това се сви на кълбо и отново заспа.

Доминик се усмихна, преметна чувалите през рамо и се запъти да търси декоративните храсти. Откри ги в далечния край на градинския комплекс. Според картата му той приличаше на концентрични кръгове, наподобяващи развълнувана морска шир. Градината с декоративните храсти бе едно от тези места.

Докато вървеше натам, Доминик си мислеше за гривната, която Мериъл бе нарисувала около китката си. Коя китка беше? Опита се да си припомни как бе протегнала ръка. Бе сигурен, че е дясната. Значи е левачка, щом бе нарисувала гривната върху дясната си ръка.

Съпостави всичко, което бе узнал за бъдещата невеста на Кайл, и осъзна, че се налага становището, че момичето е лудо. Но все пак бе нужна известна интелигентност, за да бъдеш добър градинар, да опитомяваш животните и да рисуваш сложи татуировки. Умът й може би просто функционираше по необикновен начин.

Какво всъщност означаваше да си луд? Хората непрекъснато си служеха с това определение, но Доминик в действителност нямаше никаква представа за лудостта. Пяната покрай устата, неконтролируемият гняв и безумният поглед със сигурност бяха отличителни белези на лудостта. Обаче при Мериъл не се забелязваше нито един от тях. Тя живееше в свой собствен свят, недостъпен за останалите хора. Навярно лудостта й бе в съвсем лека форма и можеше да се излекува?

Трябваше да узнае повече. По-късно ще поговори с компаньонките й. Ще потърси и някоя книга в библиотеката, която може би ще му даде отговор на някои въпроси.

Доминик се изкачи на един нисък хълм и погледна надолу към ширналата се земя. Отляво блестеше реката, която граничеше с Уорфийлд и Касъл Хил. Там се мержелееха руини, останали може би още от времето на норманите. По-надалеч се простираха зелени поляни и тучни пасища, очертани по края с по-тъмни живи плетове. Висока стена отделяше парка от полето. Някакъв градинар търпеливо разстилаше торф.

Погледът му се отмести малко по-надолу и изведнъж затаи дъх. Склонът приличаше на шахматна дъска. Отделните квадрати бяха очертани от по-светла и по-тъмна трева. Различни видове храсти изобразяваха фигурите. Единият бе наситено зелен, а другият — доста по-светъл и златист. Тис и разноцветен чемшир, предположи Доминик.

От дъската бяха махнати шест фигури и подредени до нея. Изглежда черните печелеха.

Изведнъж се мярна някаква синя дреха. Едва ли някой от старите градинари би облякъл подобно нещо, реши Доминик и се спусна надолу по хълма. С крайчеца на окото си зърна някакъв ездач да прескача през живия плет.

Извърна се, за да го разгледа по-добре, и се закова на място. Ездачът също беше оформен от тъмнозелен тис. Всъщност имаше цяла ловна дружинка и няколко хрътки, спуснали се по следите на бягаща лисица с дълга пухкава опашка.

Омагьосан от гледката, Доминик отиде да разгледа най-близкия тис, оформен като хрътка. Животното сякаш летеше над тревата. Никога не бе виждал нещо подобно. Обикновено тисовите храсти се подрязваха в правилни геометрични фигури — спирали, кубове или пирамиди.

Сред гъстите зелени листа откри и някаква груба форма от ракита, представляваща бягащо куче. Изображението бе постигнато с изключително прецизно оформяне. Сигурно са били нужни години — навярно десетина, — за да се достигне подобно съвършенство.

Нещо обаче му подсказа, че „хрътката“ е била оформена наскоро. Да, ето ги прясно отрязаните клони — те все още лежаха насред тревата. Доминик ги събра, пъхна ги в чувала и тръгна да търси лейди Мериъл. По пътя събра отрязаните клони и от съседния храст, превърнал се в зелена лисица.

Лисицата се бе насочила право към храстите, представляващи фигурите, „махнати“ по време на въображаемата партия шах.

Когато наближи, осъзна колко големи бяха. Дори пешките се извисяваха над главата му. Конете също бяха внушителни, с големи глави и с наочници. В цяла Англия не съществуваше подобна изящна композиция.

Тъкмо се любуваше на един назъбен топ, когато чу някакъв мек и мелодичен звук. Не беше песен на птица, по-скоро приличаше на инструмент. Или на човешки глас.

Обзет от любопитство, Доминик пое по посока на звука. Кадифената трева заглушаваше стъпките му. Заобиколи две пешки и застина на място.

Лейди Мериъл пееше.

Стоеше с гръб към него на два шахматни квадрата разстояние и подрязваше с градинска ножица бялата царица. Стройната й фигура бе облечена в синя туника и пола, подобни на тези, които носеше предишния ден, но Доминик им хвърли само бегъл поглед. По-важното бе, че тя пееше!

Замисли се и осъзна, че никой досега не му бе казвал, че е няма, а само че не говори, което съвсем не бе едно и също! Гласът й бе нежен и мелодичен. Явно редовно го използваше, макар и само за да пее серенада на храстите. Мелодията бе тъжна. Напомни му за изпълнението на един арфист, което бе чул в Ирландия.

Доминик реши, че е време да разкрие присъствието си, пристъпи напред и изрече:

— Добро утро, Мериъл. Дойдох да ти помогна.

Ножиците й отрязаха един клон със смъртоносна точност, но тя не се обърна, макар че знаеше, че мъжът е там, притаен зад гърба й. Усети го по лекото напрягане на раменете й. Роксана обаче тутакси излезе от сянката на царицата и с един скок се намери в краката му. Протегна глава и зачака да я почеше зад ушите, после отново се отдалечи.

Мериъл вече бе подрязала няколко шахматни фигури. Доминик събра падналите клони. Песента й продължаваше да се лее. Отново се загледа в усърдно работещото момиче. Развесели се, като откри, че главата на царицата изглежда разрошена, защото Мериъл не достигаше толкова високо. Значи можеше да й бъде полезен.

До черния офицер бяха оставени инструменти. Доминик взе чифт дълги градинарски ножици и се насочи към бялата царица. Протегна се и посегна да отреже горните клони.

Песента тутакси секна. Мериъл рязко се извърна. Държеше ножиците си насочени напред като смъртоносно оръжие. Погледът й се отмести към главата на царицата.

— Няма да повредя нищо — увери я Доминик. — Дори и един неопитен джентълмен може да свърши тази работа, след като храстите са толкова добре оформени.

Мериъл светкавично извърна очи. Погледите им и този път не се срещнаха, но тя изглеждаше успокоена. Извърна се към храста, който подкастряше, и ножицата й отново заработи. За негово съжаление не поднови песента си.

Денят бе топъл и сакото само му пречеше, затова го захвърли настрани, а после поднови работата си. Трябваше да положи огромни усилия, за да оформи добре главата на царицата. Ако сгрешеше, лейди Мериъл сигурно щеше силно да се разгневи.

Беше толкова погълнат от подрязването, че едва не се блъсна в нея, докато щракаше усърдно с ножиците около храста. Политна настрани, за да не настъпи босите й крака, и я подхвана за лакътя. Сякаш всичко наоколо замря — самият той, тя, дори ленивият вятър в клоните.

Всичко, с изключение на сърцето му, което заби по-силно.

Сведе поглед към главата й. Тя стоеше застинала, с очи, приковани във врата му. Зърна туптенето на пулса на шията й. От двете страни на лицето й се стичаха тънки струйки пот.

Господи, бе толкова дребна, че главата й едва достигаше брадичката му. Въпреки деликатното си телосложение обаче не изглеждаше крехка. Сила бликаше от цялата й напрегната фигура. Какво ли щеше да види, ако тя повдигнеше скромно спуснатите си ресници? Уплаха или гняв?

— Не си свикнала да те докосват, нали? — Насили се да освободи ръката й. — Въпреки това женените хора се докосват по най-интимен начин. Питам се как ли ще реагираш на подобно докосване? С погнуса? С търпеливо примирение? Или може би ще изпиташ удоволствие?

Очакваше, че ще се отдръпне и ще побегне. Вместо това тя вдигна лявата си ръка и докосна голия му врат. Мускулите му мигом се напрегнаха в отговор на нежната ласка на пръстите й. Усети леката грапавина на мазолите, чу лекия стържещ звук, когато докоснаха мустаците му. После се плъзнаха по шията, брадичката и ухото му.

Господи, поне го забелязваше.

— Ти притежаваш глас, Мериъл — тихо промълви Доминик. — Не можеш ли да го използваш, за да кажеш „да“ или „не“? Или да произнесеш името ми?

Тя рязко се извърна, прекоси „шахматната дъска“ и застана до черния офицер. Движенията й бяха резки и напрегнати.

Доминик предположи, че това е нейният начин да каже „не“.

Ръцете й трепереха толкова силно, че ножицата се вряза твърде надълбоко, обезобразявайки гладката тъмна повърхност на офицера. „Той е виновен!“. Само за някакви си два дни се бе превърнал от същество без никакво значение — не по-важно от малко врабче — в човек, реален колкото Кемал.

Мериъл спря и се опита да успокои дишането си, преди да се заеме отново с подрязването на офицера. Ренборн скоро щеше да си замине. Принадлежеше твърде много на света, за да се задържи в такова уединено място. Но дотогава щеше да смущава нейния покой, защото бе невъзможно да пренебрегва присъствието му.

Поне подкастряше храстите, без да ги поврежда. Погледна през „шахматната дъска“. Беше вдигнал ръце и оформяше главата на царицата. Бялата риза подчертаваше широките му рамене. Бе мускулест и гъвкав. С тънка талия. Оформяше се триъгълник, който бе доста приятен за окото. Продължи да го наблюдава, очарована от движенията му. Доминик свърши работата си и понечи да се извърне към нея.

Мериъл бързо сведе глава и се зае с офицера. Усети как по лицето й избива гъста руменина. Харесваше й да го наблюдава, макар да не разбираше защо. Всеки ден в Уорфийлд виждаше пчели, язовци, птици, пеперуди и всякакви други създания. Те бяха красиви по своему. Младият мъж бе просто още един красив звяр, не по-различен от останалите и не по-значим от тях.

Повтори си го няколко пъти… ала не можа да се убеди докрай.

Глава 6

За щастие времето бе прекрасно. Кайл бе благодарен на Бог за тази милост, защото Констанца бе прекалено слаба и отпаднала, за да може да понесе развълнуваното море. Духаше съвсем лек ветрец, достатъчен, за да издуе платната на кораба, който ги отвеждаше на юг към Испания.

Кайл я настани на задната палуба, където можеха на спокойствие да се любуват на морската шир и прелитащите чайки. Кожата й бе загоряла от слънчевите лъчи, създавайки илюзията за здраве. Богатите и топли тонове винаги са били неизменна част от необикновеното й очарование.

— Дори светлината е различна тук — промърмори тя. — В Англия е студена и синя. Тук е по-топла. Наситена с червено и жълто.

Странно. Кайл винаги бе копнял да пътува, а сега бе толкова разсеян. Цялото му внимание бе съсредоточено върху Констанца.

— Онова момиче в Шропшир, което ще бъде твоя съпруга — лениво продължи тя, — как изглежда?

Почти не бе мислил за Шропшир, нито пък за това, което в момента ставаше там. Опита се да си припомни как изглеждаше лейди Мериъл.

— Дребна особа. Безцветна. — Устните му се извиха в насмешлива усмивка. — И много, много богата.

Очите на Констанца се разшириха.

— Говориш така, сякаш не ти е харесала.

— Аз почти не я познавам. Мъжете от моята класа не се влюбват в жените, за които трябва да се оженят. Животът ми принадлежи на Рексъм. — Опита се да прикрие горчивината в гласа си, но без особен успех.

— Глупости. Никой не може да те застави да се обвържеш против волята си. Със сигурност би трябвало да изпитваш поне малко привързаност към момичето, за което смяташ да се ожениш. — Констанца се намръщи. — Макар че ми е трудно да повярвам, че при следващата ви среща тя няма да забележи, че нейният поклонник не е същият човек. Никои близнаци не си приличат чак толкова, че една бъдеща съпруга да не може да открие разликата. Да не би да се надяваш, че тя ще се разгневи и ще откаже да се омъжи за теб?

— Няма да забележи. — Извърна поглед. Не биваше да казва повече. Но навикът да бъде честен бе по-силен от разума. — Момичето не е съвсем наред с главата.

Констанца смаяно ахна.

— Кайл, нима смяташ да се ожениш за някакво глуповато създание или за луда? Ти не би направил нещо толкова абсурдно!

— Лейди Мериъл не е нито глупава, нито луда. Тя просто… пребивава в свой собствен свят. Чичо й се надява, че женитбата ще я върне към нормалния живот.

Констанца издаде няколко трудно определими звука на испански, които изразяваха явното й отвращение.

— Може би в случая ти си лудият, querido. Да изпратиш своя брат, когото презираш, да ухажва бъдещата ти съпруга, която пък не е с всичкия си! Madre de Dios[7]! Нима не те интересува какво ще стане с остатъка от живота ти?

Кайл отиде до перилото, облегна се на полираното дърво и се загледа в морето. Когато баща му за пръв път повдигна въпроса за брак с лейди Мериъл, идеята му се стори приемлива. Тогава бе уверен, че винаги ще има Констанца. После тя се разболя и повече нищо нямаше значение за него.

— Разкажи ми за брат си, querido. Той все пак е плът от твоята плът и кръв от твоята кръв. Двамата сте дошли на този свят от една и съща утроба.

— Навярно сме се сбили за пръв път още там — сухо отвърна Кайл.

— Винаги ли сте били врагове?

Кайл проследи с поглед как една чайка се стрелна към морската повърхност в преследване на плячката си. След дълго мълчание тихо заговори:

— Не. Понякога сме били и приятели. Добри приятели.

Припомни си нощите, когато двамата с Доминик бяха споделяли едно легло, сгушени един до друг. Говореха с часове и се смееха. Доминик имаше много заразителен смях. Стомахът му се сви на топка при тези спомени.

— Какво се обърка в отношенията ви? — Въпросът й бе нежен като морския бриз.

Това, че никога не бе споменавал на Констанца за брат си, не бе просто случайно. Дори с нея му бе твърде болезнено да говори за него. Но времето на тайните бе отминало.

— Като деца винаги бяхме заедно. Тичахме на воля из Дорнлей, имахме един и същ учител. Понякога се карахме, но никога за нищо важно. Бедите започнаха, след като ни изпратиха в различни училища.

— Сигурно е било трудно и за двама ви.

Ръцете му се вкопчиха в перилото. Кокалчетата на пръстите му побеляха. През първите дни на пребиваването си в Итън плачеше по цели нощи. Това продължи, докато едно по-голямо момче не го разкри и му се подигра пред всички. Доминик не бе имал подобни проблеми в Ръгби. Когато си дойде за ваканцията, не спря да говори с въодушевление за новия си живот. Засегнат, че изглежда вече не е толкова важен за брат си, Кайл се отдръпна, затваряйки се в отчуждено мълчание. Тогава близостта им понесе първия фатален удар.

— С течение на годините се отдалечавахме все повече и повече. Вече нямахме почти нищо общо. Той си имаше свои приятели, свои интереси.

— Брат ти ревнувал ли е, че ти си наследникът?

Ревността бе твърде просто обяснение. Управителят на баща им ги бе научил и двамата на всичко, което е нужно за един джентълмен, за да управлява огромното имение. Кайл понасяше някак тези уроци, защото знаеше, че са му необходими. Доминик обаче изпитваше истинско удоволствие и непрекъснато затрупваше управителя с купища въпроси. Накрая научи всичко за посевите и отглеждането на добитъка. В същото време кипеше от яд, защото Дорнлей принадлежеше на Кайл, който изобщо не обичаше земята.

— Понякога съм си мислил, че той трябваше да е първородният син. Аз бих се наслаждавал на свободата, на която се радва по-малкия. — Досега никога не го бе признавал пред никого.

— Разбирам.

Кайл познаваше Констанца и бе уверен, че тя наистина разбира много повече отколкото самият той. Имаше и други проблеми между него и брат му. Напрежението помежду им се бе сгъстявало до окончателното скъсване малко преди да навършат осемнадесет. След това двамата се виждаха много рядко и никога не разговаряха откровено, нито пък си споделяха.

Отчуждението им бе настъпило, преди да срещне Констанца. Странно как никога досега не бе осъзнавал значението на този факт. Доминик бе оставил болезнена празнота в живота му. Какво би станало с него, ако Констанца не се бе появила, за да я запълни?

Морето е необикновено място, помисли си младият мъж. На човек му хрумват какви ли не идеи!

Глава 7

Доминик и Мериъл работиха сред шахматните фигури, докато слънцето се издигна високо в небето. После тя събра инструментите си в една платнена чанта с дръжки и си тръгна, без изобщо да го удостои с поглед. Роксана послушно я последва.

Доминик изостави чувалите със събраните отрязани клони, грабна захвърленото си сако и забърза след момичето. Когато я настигна, бе сигурен, че тя усеща присъствието му, въпреки че не извърна глава. Имаше красив и нежен профил. Лицето й бе спокойно и замислено. Може би с малко отнесено изражение, но в никакъв случай не лице на умопобъркана.

Взе чантата от ръката й. Тя му позволи, макар че се поколеба за миг. Очевидно нито очакваше, нито желаеше помощ.

— Ако запееш, аз ще подсвирквам в такт с мелодията — рече Доминик. — Много ме бива.

Никакъв отговор. Без да се обезсърчава от пренебрежението й, той заподсвирква една стара балада. Избра тъкмо нея, защото тъжната й тоналност напомняше на песента на Мериъл. Тя му хвърли бърз поглед и се извърна, преди Доминик да успее да го улови. Все пак и това бе нещо. Конгрив[8] бе прав — музиката притежаваше способността да успокоява дивите зверове.

Мериъл пое по непознат за него път. Заслонена от високите дървета, пътеката се виеше покрай бълбукащ поток. Доминик спря да свири и се заслуша в ромона на водата. През горещите летни дни тази долчинка би била чудесно убежище.

— Красиво място — отбеляза той. — Прекалено съвършено, за да е напълно естествено. Предполагам, че природните дадености са били внимателно подобрени, нали? Ти си господарка на най-забележителните градини, които някога съм виждал, Мериъл. Това имение би трябвало да се нарича Елисейските полета. Там са отивали щастливите праведници след смъртта си. Някой чел ли ти е гръцки митове и легенди, когато си била дете? Гърците са били доста войнствено племе, но са ни оставили прекрасни предания.

В съзнанието му проблесна мимолетен спомен: двамата с Кайл разиграваха троянската война. Бяха на седем или осем години. Брат му бе благородния Аякс. Той бе предпочел да се превъплъти в хитрия Одисей.

Отърси се от спомена и продължи:

— Искаш ли след вечеря да ти почета, Мериъл? Би ми доставило истинско удоволствие.

Идеята да я запознае с някои образци на класическата литература му се стори много примамлива. Може би плавното четене ще оживи връзките в мозъка й и ще й помогне да се върне обратно в света на хората.

Погледна към невъзмутимия съвършен профил. А може би нямаше никаква надежда. Това бе толкова дяволски несправедливо!

Нямаше настроение да продължава с монолога си, затова млъкна. Стигнаха до бараките. Мериъл се насочи право към парника. Вътре Кемал се суетеше около ананасите. Във всички богати имения ги отглеждаха, за да впечатляват знатните гости. В Дорнлей половината от парника бе заета с тях.

Когато влязоха, Кемал ги изгледа напрегнато и веждите му леко се повдигнаха при вида на Доминик. Вероятно бе предположил, че един разглезен аристократ едва ли дълго ще се занимава с подрязване на храсти. После наведе почтително глава и тихо рече:

— Би трябвало да хапнете нещо, преди отново да излезете, милейди.

Мериъл го погледна очаквателно и индиецът тръгна по пътеката между ананасите. Избра един, измъкна блестящ кинжал от ножницата, скрита в пояса му и отряза плода от островърхото стъбло. След като обели бодливата кафява кора, той го постави върху чистата дъска. Няколко точни замаха с кинжала и ананасът бе разрязан на тънки резени. Докато наблюдаваше как ловко борави със смъртоносното острие, Доминик си отбеляза наум никога да не предизвиква Кемал.

С лек поклон индиецът кимна към нарязаните парчета, по чиито краища блестяха ситни капчици сладък сок.

— Милейди. Милорд.

Мериъл си взе едно парче и заби малките си бели зъби в златистата му повърхност. Доминик също си взе, но се спря, преди да го поднесе към устата си.

— Ще се присъединиш ли към нас, Кемал? — Индиецът се поколеба. Доминик добави: — В Библията се казва, че на тези, които обработват земята, не бива да им се забранява да опитват от плодовете на своя труд. Това със сигурност е валидно и за майстора градинар, отгледал такива великолепни ананаси.

— Много сте любезен, милорд. — Кемал си взе парченце. Макар че думите му бяха безкрайно почтителни, в тона му се усети иронична нотка. Индиецът явно не беше мъж, чиито мисли могат да бъдат лесно разгадани.

Доминик отхапа от ананаса. Никога не бе ял по-вкусен плод — сочен, сладък и леко тръпчив. Ако беше малко момче, сигурно щеше да изпъшка от удоволствие. Едва сдържа доволната си въздишка.

— Великолепен е, Кемал.

Никой не каза нищо повече и тримата доядоха плода в мълчание. Лондонските приятели на Доминик сигурно щяха да изпопадат от смях, ако го видеха как си хапва ананас в притихналия парник, при това в компанията на екзотичен индус и шантаво девойче. При това с безмерна наслада.

След като изяде своя дял, Мериъл се извърна и се запъти към другия край на парника.

— Знаеш ли какви са плановете й за следобеда? — обърна се Ренборн към индиеца.

Кемал преглътна и последното парче от ананаса.

— Не, милорд. Макар че господарката предпочита сутрин и следобед да се занимава с различна работа.

Значи днес нямаше да има повече подкастряне на храстите. Доминик последва Мериъл, която се бе спряла пред помпата в ъгъла на парника. Видя, че е доста неудобно едновременно да изпомпваш водата и да се миеш, затова започна енергично да изпомпва.

Мериъл прие помощта му, изми си ръцете и ги изсуши с една протрита, но чиста кърпа, окачена на гвоздей. После понечи да си тръгне, но се поколеба, сякаш я бе осенила някаква мисъл. В следващия миг хвана дръжката на помпата и започна да изпомпва. Доминик разбра, че му връща услугата, за да може и той да се измие. Жестът й го трогна.

— Благодаря ти, Мериъл.

Щом отдръпна чистите си ръце, тя невъзмутимо се отдалечи. Прилича на котка, каза си младият мъж, никога не поглежда назад.

Мериъл се спря първо при купчината с чували, които таралежът бе направил свой дом. Снежната топка се събуди и се претърколи по гръб, за да го почеше по нежното коремче. Доминик развеселено наблюдаваше сцената. Досега не знаеше, че таралежите могат да се усмихват. Е, самият той едва ли щеше да се сдържи да не избухне в смях, ако тези силни и добре оформени ръце го чешат по корема.

Мисълта бе доста смущаваща. Объркването му се засили, когато един непокорен кичур от лъскавата й светлоруса коса падна върху телцето на животинчето. Дали Кайл ще се забавлява, докато я наблюдава как си играе с домашния си любимец? Вероятно не. Брат му бе твърде неспокойна и нетърпелива натура, за да обръща внимание на подобни незначителни удоволствия.

Мериъл погали за последен път таралежа, после грациозно се изправи. Подмина Доминик, който бе застанал на прага, и се отправи към къщата.

Той я настигна.

— Имаш природна дарба да общуваш с животните. Също като свети Франциск от Асизи. Не вярвам някой да ти е разказвал за него. Бил е католически свещеник. Винаги съм го смятал за доста интересна личност. Разправят, че с него дивите животни за миг ставали покорни и хрисими също като Роксана. Наричал ги свои братя и сестри.

Внезапно си припомни една картина, изобразяваща светеца насред поляна. На раменете му бяха кацнали птици, а около него се бяха насъбрали лисица, сърна и други диви животни. Лицето му имаше същия отнесен и неземен израз като това на Мериъл. Може би светците и лудите си приличаха?

Продължи да бъбри на спътничката си всичко, което знаеше за свети Франциск. Макар че тя нито веднъж не извърна глава към него, той усещаше, че го слуша внимателно. Дали обаче не следеше само мелодията на гласа.

Стигнаха до конюшните и Доминик се сети, че трябва да поразходи коня на Кайл.

— Искаш ли да те запозная с Пегас, Мериъл?

Докосна лакътя й. Тя се сепна и сякаш понечи да побегне. Доминик предположи, че сигурно се страхува от конете, затова заговори успокоително:

— Той е великолепен екземпляр. Наречен е на крилатия кон от гръцките легенди.

Мериъл неохотно тръгна към тънещата в полумрак конюшня. Без да отделя поглед от нея, Доминик попита:

— Яздиш ли? — Огледа остарелите коне. — Не, предполагам, че не яздиш. Тук има само кранти. Внимавай къде стъпваш! Подът на конюшнята крие доста опасности за босите крака.

Пегас подаде глава от клетката си и изцвили. Мериъл спря на безопасно разстояние. Доминик погали лъскавата муцуна. После се извърна към спътничката си.

— Той няма да те нарани.

Полумракът не му позволяваше да различи изражението й, но от напрежението й ставаше ясно, че едва се удържа да не побегне.

— Ти обичаш животните и те те обичат — меко отбеляза Доминик. — Пегас е добро момче и сигурно ще му е приятно да се запознаете.

Мериъл пристъпи колебливо. Лицето й изразяваше по-скоро неохота отколкото страх. Доминик се отдръпна, за да й направи път.

Пегас изпръхтя и любопитно проточи шия към момичето, което се напрегна, но после бавно вдигна лявата си ръка и докосна бялото петно в средата на челото. До масивното тяло на жребеца тя изглеждаше много мъничка и безкрайно крехка.

Конят радостно я побутна по рамото. Макар че силата на движението му едва не я събори, тя се отпусна. Повдигна и другата си ръка и погали лъскавата шия.

Доминик въздъхна облекчено. Пегас изглеждаше щастлив от докосването й също като Снежната топка и Роксана.

— Искаш ли да пояздиш? — Тъй като ръката й застина, той побърза да добави: — С мен. Обещавам ти, че ще бъдеш в безопасност.

За един дълъг миг тя остана неподвижна, после затвори очи и склони глава до шията на коня. Черната грива се смеси със сребристозлатистите коси.

— Добре, аз ще го изведа от клетката — рече Доминик, приемайки жеста й като знак за съгласие.

Мериъл се отдръпна. Той изведе коня и го оседла. Пегас почти затанцува от нетърпеливо очакване.

— Не се плаши, когато го възседна. Ще бъде много игрив, защото твърде дълго е стоял затворен.

Игрив едва ли бе най-точното определение. Щом Доминик се метна на седлото, Пегас буйно се изправи на задните си крака. Младият мъж едва успя да се задържи на гърба на животното. За малко да полети във въздуха и да се просне безславно на двора. Може би гледката щеше да развесели Мериъл, но той беше твърде горд, за да се изложи така пред едно хубаво момиче.

През следващите няколко минути Пегас изразходваше натрупаната енергия със серия подскоци и енергични къчове. Макар че не бе с лош нрав, явно нямаше нищо против да подложи на малко изпитание ездача си. И двамата се позабавляваха, докато накрая Доминик му показа недвусмислено, че е време да се укроти.

С усмивка спря пред Мериъл. Щеше да му е трудно да върне Пегас на брат си. А може би Кайл ще се съгласи да му го продаде? Макар че цената му вероятно ще е колкото годишната му издръжка.

Мериъл наблюдаваше, облегната на каменната стена на конюшнята. Роксана бе застанала закрилнически до господарката си. Момичето сигурно очакваше да си разбие главата в настилката. Запита се дали щеше да се разтревожи.

После се отърси от тези мисли и рече спокойно:

— Готов е да приеме една дама върху седлото си, Мериъл. Ела! — Вежливо й подаде ръка.

Не би могъл да се обзаложи, че ще я примами да се качи на коня, но тя бавно пристъпи, без да отделя поглед от подкованите копита на Пегас.

Спря се на една ръка разстояние и с усилие преглътна. После улови припряно Доминик, сякаш се боеше да не се откаже, и сложи босия си крак на стремето. Той леко я повдигна и тя се озова зад него. Краката й обгърнаха лъскавия гръб, а слабите й ръце се сключиха около кръста му.

Доминик погледна надолу и видя разголените й прасци. Тази гледка в комбинация с мекото й тяло, притиснато до неговото, го заля с топлина. Позата им бе прекалено интимна.

Мислено обаче прокле еротичните си помисли.

— Ще видиш колко различен изглежда Уорфийлд от гърба на коня.

С тези думи дръпна поводите и Пегас бавно потегли. Мериъл се притискаше тъй силно към него, че той усещаше всяка извивка на тялото й. Тя със сигурност вече бе зряла жена, а не малко момиченце.

Вперил поглед право напред, младият мъж насочи Пегас към тревистата алея зад къщата. Роксана ги последва. Конят пристъпяше плавно и постепенно Мериъл отслаби хватката си.

— Сега ще препуснем в лек тръс, така че се подготви — рече Доминик.

Дали го разбра? Във всеки случай изобщо не помръдна.

— Минаваме в лек галоп — предупреди я той след няколко минути.

Хвана здраво юздите, премести тежестта си напред и заби колена в хълбоците на коня. Пегас с радост се понесе по алеята. Листата на дърветата шумоляха, а вятърът рошеше косите им.

Мериъл се засмя от удоволствие и сякаш сребърни звънчета зазвъняха из въздуха. Досега никога не я бе чувал да се смее. Сърцето му подскочи развълнувано. Искаше му се да я вземе в прегръдките си и да сподели радостта й.

Хубави мисли му минаваха, няма що! И то върху гърба на коня! А и тя не бе негова, за да има правото да я прегръща. Дори все още не принадлежеше и на Кайл. И може би никога нямаше да му принадлежи. И въпреки това искрената й радост бе заразителна.

Вече приближаваха железните порти. Доминик забави Пегас и рече през рамо:

— Денят е толкова хубав. Смятам да те заведа до селото…

Тя нададе ужасен звук, пусна го и скочи.

Смаян, Доминик спря коня и рязко се извърна. Мериъл тупна на земята и се претърколи в тревата. Сред развените й поли се бялнаха голите й крака. Доминик се спусна след нея, изплашен, че може да си е счупила някоя кост или да се е ударила. Преди обаче да успее да я стигне, тя се изправи и хукна към дърветата, които обграждаха алеята.

Доминик завърза юздите за един клон и затича.

— Мериъл, почакай!

Роксана внезапно се изпречи на пътя му и изръмжа оголвайки острите си зъби. Доминик се закова на място. Кучето го харесваше, но явно нямаше да се поколебае да го разкъса, ако заплашваше господарката му.

Пое си дълбоко въздух. Каза си, че Мериъл не би могла да тича, ако се е наранила при падането, а тя вече бе изчезнала из дебрите на парка.

Дали уплахата й, че ще излезе извън стените Уорфийлд, бе признак на лудост? Едва ли, след като имението винаги е било нейно убежище.

Искаше му се някой да го бе предупредил какво ще се случи, ако реши да я изведе извън Уорфийлд.

Глава 8

Доминик се събуди призори. В съня си се бе носил из небето, възседнал летящ кон. Зад гърба му, обвила ръце около кръста му, се смееше девица със сребристоруси коси. Смехът й огласяше небесната шир като стотици сребърни звънчета. В реалния живот нямаше такъв късмет. След злочестия край на ездата им, Мериъл сякаш бе изчезнала.

Нищо не се получи от предложението му да й почете гръцки митове и легенди след вечеря. Въображението му вече бе нарисувало идилична картина — двамата с Мериъл седят край огъня, тя го слуша замечтано, а той и разказва любимите си истории. Може би дори щеше да й изрецитира предпочитаните си поети.

Май по-добре да почете на котката. Джинджър поне обичаше да спи край огъня, след кота бе бродил навън в дъжда. Само един Бог знаеше къде господарката му е прекарала нощта. Доминик се надяваше да не се е скрила в някоя влажна и тясна хралупа.

Мисълта как трепери нещастна и самотна не му даваше мира и прогонваше съня му. Стана, отида до умивалника и наплиска лицето си със студена вода. Докато се бършеше, погледна през прозореца. Над земята се стелеше гъста перлено сива мъгла. Макар че слънцето скоро щеше да изгрее, едва различаваше подредените лехи в градината.

Присви очи и мярна някакъв силует. Мериъл! Зарадва се, като видя, че явно бе прекарала нощта в къщата на топло и сухо. Но, къде по дяволите, се бе запътила в този ранен час? Навлече дрехите си с небрежност, която направо би възмутила Морисън и се спусна по стълбите.

Мериъл вече бе изчезнала, но той продължи в посоката, в която я бе видял да крачи. След няколко минути зърна дребната й стройна фигура. Намали крачка, питайки се на какво всъщност се надява с това преследване. Да моли за прошка, задето я бе изплашил предния ден? А може би момичето вече бе забравило за инцидента.

Но съществуваше и друга, по-мрачна вероятност — случилото се да я отблъсне и тя никога вече да не се приближи до него. Така нямаше да се справи със задачата си. Опита се да си се представи като господар на Брадшо Манър, но безуспешно. Може би окончателно бе провалил шансовете за евентуален брак между брат му и лейди Мериъл.

В гърдите му се надигнаха смесени чувства. Колкото и да желаеше Бродшо Манър, тази натрапена роля започваше да му тежи. Мерил заслужаваше много повече от една подла измама. Тя заслужаваше мъж, който ще е истински загрижен за нея, а не някой, който толкова малко се интересува от бъдещия си брак, че дори не си прави труда да ухажва своята избраница. О, Кайл никога не би наранил някое невинно същество. Той просто щеше да я пренебрегва. Нямаше да си помръдне и пръста да я опознае, да открие колко неповторима и специална жена е.

Замисли се за всичко, което мразеше у брат си. После тръсна глава и се опита да бъде по-практичен. Според него предишния ден Мериъл искрено се бе наслаждавала на ездата. Може би е способна да се справи и сама, ако има на разположение собствен кон? Без съмнение притежаваше известна интелигентност.

Вече бе започнал да подозира, че е способна да върши много повече неща, отколкото компаньонките и предполагаха. В желанието си обаче да я защитят, те се бяха постарали да отстранят от пътя й всякакви предизвикателства.

В този миг Мериъл почти се изгуби от погледа му. Доминик ускори крачка. Тя се движеше удивително пъргаво и много лесно можеше да я изгуби в гъстата мъгла.

Мъглата му напомни за детството и за Шотландия, където двамата с Кайл дебнеха и преследваха сърни. Доминик бе по-добрият, защото притежаваше усет да предугажда движенията на плашливите животни и бе впечатлил дори Олд Доналд. Но не му даваше сърце да стреля. Сърната бе твърде красиво животно, за да бъде погубено поради една прищявка.

Кайл също не изпитваше удоволствие да убива, но не се колебаеше да го стори. Имаше точно око и хладнокръвно поваляше жертвата си. Графът на Рексъм бе много горд с наследника си.

Уроците на Олд Доналд му бяха много полезни днес, защото Мериъл бе неуловима като горска сърна. А със светлата си коса и с развяващите се дрехи приличаше на изплъзващо се привидение.

Отдавна бяха излезли извън пределите на облагородените градини. Сгъстяващата се мъгла бе знак, че наближават реката. Пътеката се стесни и стана по-стръмна. Налагаше се да внимава къде стъпва, като не откъсва поглед и от дивеча си.

Започна да се задъхва. Как бе възможно толкова крехко създание да се катери така? Вдигна глава и се огледа, и застина на място. Не можеше да повярва на очите си. Пред него, високо в небето, застрашително се издигаха назъбените каменни стени на древен замък, сякаш оживял от старинно предание. Усети как целият изтръпва. На картата на имението това място бе отбелязано като „Нормандските руини“. Наоколо витаеше нещо тайнствено и зловещо.

Мериъл мина през извития вход във високата външна стена. Някога там навярно е имало масивни дървени порти, но сега отворът бе запълнен само от кълба гъста мъгла. Доминик спря нерешително. Дали бе разумно да я последва вътре?

Но не бе стигнал толкова далеч само за да се откаже в последния миг. Безшумен като мъглата, той се промъкна през някогашните врати и пристъпи в древния замък.

Мериъл веднага разбра кой я следи. Енергията му я изгаряше. Стисна устни. Трябваше да вземе със себе си Роксана, която с радост щеше да препречи пътя му. Но кучето вече бе старо и костите го боляха от влагата, затова я остави да си почива.

Обичаше магията на мъглата, начина, по който променяше познатия пейзаж, превръщайки го в нещо странно и необикновено. Щеше да посрещне сама изгрева на слънцето, ако онзи красавец не вървеше по петите й. Лесно би могла да му се изплъзне. Но си припомни колко се уплаши, когато скочи от коня му, затова й хрумна нещо по-добро. Този път наистина ще го разтревожи здравата!

Докато се изкачваше по познатата пътека към стария замък, въображението й чертаеше картина на крепостен ров, пълен с вода, по която се носят бели лебеди. Лудуващи коне и призрачни знамена, дами в дълги кадифени рокли, рицари, препускащи из бойното поле сред облаци прах. Картината бе толкова жива, че се питаше дали не е живяла в замъка в дните на неговия разцвет. Хирал, индийската й бавачка, й бе казала, че през вековете хората се прераждат отново и отново. Мериъл не вярваше много на думите й, но със сигурност това, което я свързваше с Уорфийлд, не беше плод само на един човешки живот. Мислено се помоли за душата на Хирал, която бе загинала в Алури. Милата й бавачка заслужаваше да се прероди в един по-добър и уютен свят.

Обикновено Мериъл стигаше само до пустия замък, но днес прекоси вътрешния двор и се запъти към каменните стъпала, водещи към назъбените кули. Докато се изкачваше, запя една от злокобните, погребални песни без думи, които някога бе чувала в Индия. Гласът й отекна, тайнствен и завладяващ като зов на изгубена душа.

Стигна до широката каменна стена и погледна към реката. В ясен ден оттук се откриваше прекрасна гледка към хълмовете на Уелс. Но тази сутрин едва успяваше да различи пенливите води, които заобикаляха замъка от трите му страни. Нейният предшественик, Ейдриън от Уорфийлд, много добре е избрал мястото за тази непристъпна крепост. И макар че през вековете Уорфийлд Касъл е бил нападан няколко пъти, никога не е бил завладяван.

Без да спира да пее, Мериъл тръгна по каменната стена. Стъпваше много внимателно. Накрая стигна до целта си. Песента й се извиси в кресчендо, когато се изкачи върху най-високия зъбер. Лекият вятър развя непокорните й кичури. Топлият бриз и слънцето скоро щяха да прогонят мъглата.

Погледна надолу. Тялото й се полюшваше в ритъма на песента, а широките поли на дрехата й се издуваха. Камъкът студенееше под босите й крака.

После зад нея се чу вик, изпълнен с ужас, а тя полетя.

— Мериъл! Мериъл!

С разтуптяно от нарастваща паника сърце, вземайки по три стъпала наведнъж, Доминик се изкачи на стената. Извика с все сила, сякаш викът му щеше да спре смъртоносния й полет.

Изтича към мястото, откъдето бе скочила, и диво се заозърта. Реката бе далеч, твърде далеч. Едва ли някой би могъл да оцелее при подобно падане, но той огледа трескаво водите, надявайки се да открие някаква следа от нея. Нищо.

Прилоша му и се олюля. Изпита желание също да скочи. Не за да я спаси, вече бе твърде късно за това, а като изкупление, задето бе тласнал едно невинно създание към смъртта. Дълги години Мериъл бе живяла мирно и спокойно, докато не се появи той и не унищожи и последните нишки здрав разум, които я придържаха към този свят. Беше започнал да гледа на нея като на напълно нормално момиче, което от време на време си има някои странни прищевки. И заради глупостта му, заради липсата на разбиране, тя сега се носеше в ледените води като мъртва птичка, чиито полет внезапно е бил скършен.

В същия миг с периферното си зрение улови някакво движение отдясно, в другия край на каменната стена. Извърна глава и смаяно се втренчи натам. Зелена дреха?

Питайки се дали въображението не си играе с него, Доминик се надвеси над амбразурата и погледна надолу.

Беше помислил, че стената на замъка се издига точно на ръба на скалата, но сега видя, че под него, в подножието на амбразурата, с течение на вековете се е образувала издатина от пръст и изгнили растения, широка около три метра.

Доминик присви очи и различи върху влажната земя очертанието на малък бос крак. Тя бе жива! Жива! Отпусна се до стената, изпълнен с облекчение.

Ала облекчението му много бързо бе заменено с гняв. Малката вещица нарочно се бе опитала да му изкара акъла от страх! Може би го наказваше заради необмисленото му желание да я изведе извън пределите на Уорфийлд.

Твърде разгневен, за да проявява предпазливост, младият мъж също скочи върху издатината. Приземи се тежко и пръстта се свлече под тежестта му. Започна да пада и за един ужасяващ миг осъзна, че е обречен.

Ръката му отчаяно се размаха и в последната минута улови някакъв храст. Вкопчи се в извитите клони. Мериъл сигурно се бе приземила много по-леко, а и тя познаваше замъка като пръстите на ръката си. Въпреки това измамата й бе много опасна. Може би тя не осъзнаваше риска от стореното. Доминик наистина нямаше никаква представа какви мисли се въртят из малката й красива главица.

Когато се успокои, той се облегна на стената и започна бавно да се приплъзва по скалата към мястото, където се бе спотаила Мериъл. Е, беше се позабавлявала за негова сметка, но ако си въобразяваше, че се е отървала, я очакваше огромно разочарование.

Глава 9

Скрита зад буйните храсталаци до някогашния крепостен ров, Мериъл търпеливо чакаше Ренборн да се появи. Погледът й обаче бе вперен в главната порта на замъка, та за малко да не го забележи, когато изневиделица изникна зад крепостната стена. Беше минал по нейния път. Глупак! Можеше да се убие!

Но все пак достатъчно умен, за да разбере какво е направила. Веднъж бе изиграла същия номер на един упорит лекар, който се влачеше след нея, за да изследва лудостта й. Глупакът бе избягал като пощурял от замъка, крещейки, че трябва да пресушат реката. След инцидента дамите набързо го бяха отпратили.

С потъмняло от гняв лице Доминик Ренборн се спускаше надолу по хълма към скривалището й. Мериъл се усмихна и леко се отдръпна навътре, за да изчезне от погледа му.

Мъглата се бе вдигнала. По-късно щеше да се върне в къщата, за да хапне нещо, но сега със задоволство продължи по любимата си пътека сред дърветата, наслаждавайки се на хладната сянка и нежната песен на птиците.

Вече беше в най-гъстата част на гората, когато чу друг звук, нисък и изпълнен с болка. Мериъл спря и се намръщи. Звукът се разнесе отново — нещо средно между ръмжене и скимтене. Някъде наблизо явно имаше страдащо животно.

Тръгна по посока на звука и излезе на малка поляна. Видя двойка лисици. Мъжката обикаляше около женската, чиято предна лапа бе попаднала сред острите метални зъбци на капана. Мериъл затрепери от гняв. Бракониери!

По-рано през пролетта бе срещнала същата двойка лисици. Тогава бяха в любовния си период. Припомни си как гърлото й се бе стегнало при вида на очарователното им чифтосване. Сега сигурно отглеждаха малките си някъде наблизо. По невнимание обаче женската бе паднала в капана. Лежеше настрани и дишаше тежко, а очите й бяха пълни с болка и страх. Дясната й предна лапа бе смазана от острите зъбци.

Загрижена, Мериъл потисна гнева си и пристъпи напред. Лисугерът издаде остър писък и се скри в храстите. Момичето бавно приближи към животното, като издаваше тихи монотонни звуци, за да го успокои. Но без особен успех. Когато протегна ръка, лисицата злобно оголи зъби и пухкавата й опашка удари земята.

Мериъл бързо отдръпна ръката си. Обикновено дивите горски създания в Уорфийлд не се плашеха от нея, но лисицата явно можеше да бъде опасна заради силната болка.

Някъде наблизо изпука клонка. Дали бе Ренборн? Не, неговите стъпки бяха много по-леки. Навярно бе бракониерът. Мериъл побърза да се скрие зад едно дърво в другия край на поляната.

След миг от близкия храст изникна младеж, облечен в груби селски дрехи. През рамото му бе преметната торба, а погледът му бе насочен към капана. Бракониер, нахлул в земите й и заплашващ живота на дивите създания, които бяха поверени на грижите й!

Мериъл ахна, когато непознатият измъкна нож. Нима се канеше да пререже гърлото на лисицата!

С яростен вик тя скочи на крака и се хвърли към негодника.

Ако не бяха уменията му на следотърсач, Доминик никога нямаше да я открие. Тя се придвижваше безшумно също като стопилата се преди малко мъгла. Но тук-там по зелената трева бяха останали следи от стъпките й и той скоро я настигна.

А сега какво? Изкушаваше го мисълта здравата да я натупа, но дълбоко се съмняваше, че това наказание е подходящо за една млада дама на двадесет и три години. Дори и за такава лудетина с отвратително чувство за хумор.

Тогава смразяващ кръвта женски вик разцепи тишината. Сърцето му замря. Този път това не бе лъжливо самоубийство, а писък от неподправен ужас. Доминик хукна, питайки се какво ли би могло да я заплашва. В парка едва ли имаше опасни животни.

Излезе задъхан на малката поляна и съзря Мериъл върху тревата. Някакъв непознат мъж се бе проснал отгоре й и двамата ожесточено се бореха. Прониза го неописуем гняв.

— Ах, ти копеле! — изкрещя младият мъж и се хвърли напред.

Сграбчи нападателя и го издърпа от Мериъл. Обърна го и със силен юмрук в челюстта го запрати на земята. После се изправи над него и стисна юмруци, за да потисне желанието си да се нахвърли върху непознатия и да го превърне в кървава каша.

— Що за чудовище трябва да си, за да нападнеш едно беззащитно момиче?

— Беззащитно? — избухна мъжът със силен шропширски акцент. По лицето му имаше кървави следи от ноктите на Мериъл. — Тя се хвърли върху ми! Аз само съ мъчих да се упазя да ни ми извади зъркелите!

Доминик погледна към Мериъл, която вече се надигаше от земята. Наистина не приличаше на нежна девойка, нападната от страшен злодей. Настръхнала, с присвити очи тя се взираше в непознатия. Приличаше на хищник, готов всеки миг да нападне.

Тогава Доминик видя уловената в капана лисица, захвърления нож и ловджийската торба, по която имаше петна от кръв.

— Ти си бракониер — процеди презрително Ренборн.

Младежът чевръсто рипна на крака. Мериъл инстинктивно отскочи, размахвайки един дебел клон пред лицето му. Доминик я сграбчи и я притисна към себе си. Дребното й тяло бе изопнато като струна от напиращия гняв. Господи, а той бе започнал да си въобразява, че е нормална! Ако това бе пример за гневните й изблици, за които бе споменала госпожа Ректър, нищо чудно, че всички я смятаха за луда. Тя наистина бе много опасна.

Но жестокостта й не бе към всички, защото не се нахвърли срещу него, за което Доминик мислено й благодари. Щеше да му бъде доста трудно да укроти една разбесняла се дива котка. За щастие Мериъл не помръдна, но продължаваше да гледа кръвнишки към нещастния бракониер.

Доминик видя, че последният се кани да избяга, затова го предупреди сухо:

— Не мърдай, иначе ще я пусна, а тя е бърза. Много бърза.

Без да сваля поглед от Мериъл, мъжът — или по-скоро момчето, защото мършавото създание явно не бе на повече от седемнадесет години, рече:

— Нямаше да нараня младата господарка. Сички знаем, че не е наред с главата. — Разтри кървящата си буза. — Тя се нахвърли срещу мен като… като…

— Като ангел на отмъщението? — помогна му Доминик. Надявайки се, че Мериъл ще се държи добре, той я пусна, преди разумът му да се е замъглил от топлото й гъвкаво тяло, притиснато към неговото. — Не е било нужно да го нападате, лейди Мериъл. Има законни начини да се справите с един бракониер. Няколко години изгнание. Предполагам, че ще го изпратят в Южен Уелс. Или може би на остров Тасмания.

Бракониерът пребледня.

— Моля ви, сър, не исках да навредя. К’во значат няколко заека за господар кат вас? Вие нямате нужда от тях. Нито пък тя. Има си богатство дет ще стигне за няколко живота. — Прехапа устни. В този миг изглеждаше почти дете. — Ако ме пратят на заточение, майка ми и малките ми сестри и братя шъ умрат от глад. Едвам живеем след смъртта на баща ми. Никъде няма работа.

Гневът на Доминик започна да се стопява. Никога не бе одобрявал закона, според който бе огромно престъпление един беден човек да вземе малко дивеч, за да нахрани семейството си.

— Мисля, че лейди Мериъл се е разгневила, защото си наранил лисицата, която не става за ядене.

— Ако си много гладен и тя не е толкоз лоша — горчиво отвърна момчето. — Макар че заекът е по-вкусен.

Доминик огледа слабото му лице и овехтелите му дрехи. Опита се да се постави на негово място. Той може и да беше по-малкият син и да не го очакваха особено радостни перспективи, но поне никога не си бе лягал гладен.

Бръкна в джоба си, надявайки се да намери някоя монета. Откри една и я подхвърли на момчето.

— Вземи това, за да купиш храна за семейството си. И ако държиш на свободата си, никога вече не стъпвай в Уорфийлд Парк.

Момчето ахна, когато улови златната монета, но Мериъл хвърли гневен поглед към Доминик.

— Трудно е да осъждаш някой, който се опитва да нахрани семейството си — кратко рече той.

Може би го разбра, защото, въпреки че пристъпваше войнствено от крак на крак, не се опита да се нахвърли на бракониера.

— Бл-лагодаря ви, сър — смутолеви момчето, все още втренчило смаян поглед в монетата. Сигурно никога досега не бе виждало златна лира.

Доминик се намръщи. Това парче злато можеше да осигури храна за няколко дни, в най-добрия случай за седмица, но не бе разрешение на проблема.

— Кажи ми името си. Аз съм гост в Уорфийлд, затова не мога да ти обещая нищо. Обаче, ако мислиш, че трудът ще те държи далеч от бракониерството, ще попитам управителя на фермата дали не се нуждае от допълнителна работна ръка.

— О, сър! — изумено промълви момчето. — С радост шъ, върша всяко почтено нещо.

Едва ли щеше да печели много, но поне нямаше повече да рискува да бъде изпратен в колониите и да остави майка си сама, с пълна къща гладни деца. Доминик се наведе и взе падналата ловджийска чанта и ножа.

— Можеш да си ги вземеш, но капанът остава тук.

Момчето кимна.

— Благодаря ви, сър. Казвам се Джем Браун.

— Джем Браун. Добре, вдругиден иди да се представиш на управителя на Уорфийлд. Дотогава ще съм говорил с него. А сега си върви. — По време на военната си кариера, Доминик бе усвоил някои доста свирепи гримаси и сега изобрази на лицето си една от тях. — И не забравяй какво ти казах — стой по-далеч от парка!

Джем бързо изчезна в гората. Докато го наблюдаваше как се отдалечава, Мериъл издаде съскащ звук като котка. Би било забавно, ако поведението й не показваше ясно колко е далеч тя от едно нормално момиче.

Доминик обаче отпъди тази болезнена мисъл и рече:

— Време е да видим какво можем да направим за тази бедна лисица. Само за момент.

На път за поляната бе минал покрай малък поток. Сега се върна при него, извади носната си кърпа и я натопи в бистрата студена вода. После се приближи към уловената в капана лисица. Мериъл бе коленичила до нея със загрижено изражение.

Животното изръмжа, когато и Доминик коленичи. Знаеше, че ще е трудно да спечели доверието му. Затова впери поглед в очите на лисицата, мислено изпращайки послание, че има добри намерения и че е приятел.

— Спокойно, спокойно, мила! — меко заговори той. — Първо ще те освободим. После ще прегледам крака ти. Не се тревожи. Знаеш ли, навремето смятах да ставам ветеринарен хирург и постоянно ходех по петите на ветеринаря в Дорнлей. Така научих как да се грижа за болни коне, крави и овце. Но баща ми сигурно щеше да получи удар, ако бях настоял да се заема с толкова обикновена професия.

Говореше със собствената си интонация, но се сети, че не бива да казва нищо, което би го издало, че не е Кайл. Докато професията на ветеринарен хирург би била възмутителна за един втори син, то за първородния и наследника на богатството и титлата на Рексъм тя би била направо немислима.

Затова Доминик реши, че вместо да говори за някогашните си амбиции, по-добре да говори за лисицата — колко великолепна опашка има и колко красиви навярно са малките й. Когато реши, че животното се е поуспокоило, той постави длан върху гъстата мека червена козина в горната част на крака й. Тя потрепери, но прие докосването му.

Огледа капана. В Дорнлей пазачите на дивеч понякога използваха капани за лисици, за да им попречат да унищожават гнездата на птичките, но досега никога не бе виждал такова чудо отблизо. Металните зъбци се бяха впили в предната лапа. Една еластична пружина отзад здраво ги стягаше.

След като разбра как работи механизмът, Доминик стъпи върху пружината. Металната челюст тутакси се отвори и Мериъл нежно освободи животното.

— Скоро ще си бъдеш при малките — промърмори Доминик, когато капанът отново се затвори. Надяваше се да казва истината. Ако раната се окажеше лоша, щеше да бъде по-милостиво горкото животно да се убие.

Младият мъж отново коленичи и почисти раненото краче с мократа кърпа. Усети изумлението на Мериъл, задето лисицата му позволяваше да я докосва, но изобщо не я погледна. Цялото му внимание бе съсредоточено върху животното.

След като изми кръвта, облекчено въздъхна.

— Имаш късмет, мила. Нито една кост не е счупена, нито едно сухожилие не е скъсано.

Раната обаче все още кървеше. Ако беше кон или куче, щеше да я намаже с мехлем и да я превърже, но в случая се съмняваше, че това би свършило работа. Лисицата вероятно ще гризне превръзката и нищо чудно да стане по-лошо.

— Следвайте инстинктите си, госпожо Лисано.

Животното изправи глава и заблиза раната. След малко кръвта спря.

— Готова ли си да си идеш у дома? — нежно попита Доминик.

Лисицата бавно се изправи на крака. От другия край на поляната се разнесе ръмжене. Тя рязко вдигна глава и наостри уши. После с малки подскоци се отправи натам, за да се присъедини към разтревожения мъжкар. Макар че влачеше ранената лапа, все пак се движеше доста добре. Откъм храстите се разнесе радостен писък — мъжкарят приветстваше завръщането на половинката си.

— Смятам, че ще се оправи — рече Доминик, трогнат от разигралата се сцена. — Ако знаеш къде е бърлогата й, може през следващите дни да й носиш храна, докато се възстанови напълно.

Едва тогава погледна към Мериъл, която все още клечеше на няколко метра от него и наблюдаваше лисиците. На лицето й бе изписано истинско задоволство.

После извърна глава и за пръв път го погледна право в лицето. Доминик затаи дъх, смаян от бистрите зелени дълбини на очите й. Бе я мислил за откачена и духовно осакатена.

Сега осъзна колко далеч е бил от истината. Умът на Мериъл просто беше необикновен. Тя добре познаваше тази земя и създанията, които я обитаваха, и бе готова да ги защитава, независимо на какъв риск излагаше самата себе си. А понеже той бе помогнал на лисицата, сега тя му позволяваше за миг да надзърне в душата й.

Мериъл леко докосна ръката му — безспорен израз на благодарност. Искаше му се да улови тази малка, но здрава ръка, да усети топлината и силата й. Вместо това пое дълбоко въздух.

— Радвам се, че можах да помогна, Мериъл.

Чувствата помежду им се бяха променили. Всяка бъдеща връзка щеше да бъде желана от двете страни.

Глава 10

Макар че вече бе станал твърде значим, за да може да го пренебрегва, Мериъл не знаеше, че има милостива душа. Но със своите докосвания, думи и искрено състрадание той успя да помогне на ранената лисица. Дори самата тя не бе способна на това.

Явно притежаваше неоспорима сила. Умението му да лекува бе просветлило златната енергия, която се излъчваше от него. Мериъл бавно се изправи на крака. Той стори същото. Беше сериозен. Не откъсваше поглед от лицето й. Очите му бяха великолепно сини, умни и искрящи от стаен хумор и разбиране. Не само я гледаше, а проникваше дълбоко в душата й.

Мериъл потръпна при мисълта, че някой може да се доближи толкова близо до нея и да я опознае толкова добре. Ала също както при лисицата страхът й отстъпи пред инстинктивното доверие.

Досега мислеше, че на тази земя не съществува друго човешко същество като нея.

Може би бе грешила.

След инцидента с лисицата Мериъл и Доминик се върнаха в къщата, потънали в приятелско мълчание. Каквото и дяволче да я бе подтикнало по-рано да избяга от него, сега вече бе изчезнало.

Двамата влязоха в кухнята за импровизирана закуска. Присъствието на Мериъл бе нещо обикновено тук, но появата на виконта ужаси готвачката и помощничките й. Едно беше знатен благородник да влезе, за да поръча храна за пикник, а съвсем друго — да седне до изтърканата дървена маса и да похапва с наслада варени яйца, препечени филийки и чай. Доминик се опита да ги успокои, но резервираните маниери на Кайл само влошиха нещата.

След като се нахраниха, Мериъл се запъти към задната част на къщата, откъдето се излизаше в градината с дългите цветни лехи, обградени с ниски чемшири. Доминик бе видял от прозореца на стаята си, че те образуваха различни фигури. Разделяха ги пътеки, настлани с каменни плочи. Ефектът бе поразителен.

Цветята в няколко лехи обаче вече бяха прецъфтели, а местата бяха почистени, прекопани и подготвени за засаждането на новите растения. Отстрани бяха наредени ръчни колички, пълни със свежи стръкове. Доминик вече бе започнал да осъзнава, че поддържането на градините изисква постоянна и неуморна работа.

Мериъл се приближи до едната количка и взе овехтялата сламена шапка, която някой — вероятно Кемал — бе оставил там за нея. Нахлупи я ниско на главата си и се зае да изважда растенията и да ги подрежда върху старателно оформените гнезда. Внимаваше да оставя равни разстояния между тях.

После взе лопатката, коленичи и засади първия карамфил. След това се изправи и подаде лопатката на Доминик с жест, който красноречиво казваше:

— Покажи ми дали можеш да направиш същото.

Той взе инструмента и коленичи край лехата. Изведнъж му хрумна странната мисъл, че тя не говори, защото не иска.

Започна старателно да копае гнездото, после постави в него растението и грижливо утъпка пръстта.

Изпълнен с абсурдното желание да спечели одобрението й, той вдигна глава. Лицето й бе засенчено от широката периферия на сламената шапка, но кимването й красноречиво изрази задоволството й. Тя пристъпи към следващото гнездо и взе друго растение от количката.

Доминик се усмихна и се залови да копае. Дали граф Рексъм ще се зарадва да разбере, че по-малкият му син, източник на постоянни разочарования, току-виж се оказал доста способен градинар? Подсвирквайки си тихо, той се зае със следващото растение.

Слънцето се изкачи високо на небето, после бавно започна да се спуска надолу. Доминик откри изненадващо, че саденето на цветя много му допада. Навремето ревностно бе изучавал селскостопанската работа в семейната ферма в Дорнлей. В желанието си да разбере всичко бе засявал, косил и жънал. Обаче градините бяха царството на майка му, затова знаеше много малко за цветята. Харесваха му и това бе всичко.

Сега откри, че обработването на земята с голи ръце му доставя чувствена наслада. Обичаше богатия мирис на влажна пръст. Изпитваше дълбоко удовлетворение при мисълта, че в резултат на усилията му ще се роди красота и ухание.

Помисли си за шумния Лондон, където щеше да се намира сега, ако не се бе съгласил да участва в измамата на Кайл. Светът на повърхностните развлечения, на лекомислените и мимолетни приятелства. Шропшир бе съвсем различен. Нищо чудно, че градинарите излъчваха такова задоволство. Кемал бе спокоен и волен като безбрежните пространства.

Присъствието на Мериъл в градината му действаше омиротворително. От време на време поглеждаше към нея. Малките й боси нозе извикваха усмивка на устните му. Те представляваха възбуждаща смесица от изящество и елегантност, както и всичко останало у нея.

Не че той имаше по-представителен вид. Благодарение на сутрешната разходка заканата да съсипе един от костюмите на Кайл бе станала реалност. С напредването на деня Доминик захвърли сакото и нави ръкавите на ризата.

Довърши поредната леха, изправи се и се разкърши, за да отпусне схванатите си мускули и крайници, непривикнали на подобна дейност. После се запъти към Мериъл, за да я попита с коя леха желае да се заемат. Ала тя не работеше. Бе се бе отпуснала на пети, а ръцете й лежаха спокойно върху бедрата.

Доминик проследи погледа й и видя, че наблюдава една жълта пеперуда. Не искаше да я безпокои и затова седна до нея. Почти не можеше да различи чертите, скрити под широката периферия на тази нелепа шапка, но бе доволен, че деликатната й кожа е защитена от силните лъчи. Палещото слънце на Индия сигурно е било жестоко за нежно и изящно същество като нея.

Минутите се нижеха. Какво толкова интересно имаше в една обикновена жълта пеперуда? Наоколо бе пълно с тях. Доминик се вгледа по-внимателно в насекомото.

Без съмнение пеперудите бяха много красиви. Всъщност никога досега не бе забелязвал колко нежни и изящни са златистите им крилца, ефирно пърхащи във въздуха. Бяха самото съвършенство. Интересно защо пипалцата им пък бяха така извити по краищата?

Пеперудата пиеше нектар от цвят на цвят. Доминик се опита да си представи какво ли е усещането да летиш. Всъщност не бе много трудно да си представи ефирната и грациозна Мериъл като пеперуда.

Времето сякаш спря. Когато най-после насекомото отлетя, Доминик примигна сепнато, питайки се колко ли дълго е стоял така. Не беше наблюдавал пеперуди от дете, а дори и тогава не проявяваше кой знае какъв интерес към тях. Част от особената натура на Мериъл бе способността й да се отдава изцяло на нещо.

Изведнъж обаче тя се изправи пъргаво и го подкани да се заеме със следващата леха.

— Доста строга надзирателка си — пошегува се Доминик, докато посягаше към лопатката.

Можеше да се закълне, че очите й блеснаха дяволито, преди да извърне поглед. Младият мъж се усмихна и отново се зае с копането.

Следобедът бе превалил, когато един шлифован тенор рече топло:

— Добър ден, Мериъл. Как си?

Доминик сепнато вдигна глава. Не бе чул приближаващи стъпки. Видя някакъв джентълмен на средна възраст с посивели коси и деликатно телосложение да пресича лехата, в която работеше Мериъл. Щом приближи, тя се изправи.

Мъжът я целуна леко по бузата.

— Мое скъпо дете! Хубаво е да те видя отново.

Мериъл прие равнодушно целувката. За част от секундата по лицето на непознатия премина сянка на безкрайно съжаление. После вдигна ръцете й и тъжно ги огледа.

— Защо не си сложила ръкавиците, които ти подарих?

Доминик бавно се изправи. По външния вид и скъпите дрехи можеше да предположи, че това е вуйчото на Мериъл, лорд Еймуърт. Ако обаче грешеше, щеше да бъде доста трудно да обясни заблудата си. При това Еймуърт бе единственият човек в Уорфийлд, който познаваше Кайл по-отблизо. Тъй че не бе изключено да открие измамата. Мъжът погледна към Доминик. И зяпна.

— Лорд Максуел?

— Успях ли да ви изненадам? — Доминик имитира гласа на брат си.

— Наистина успяхте. — Погледът на новодошлия се плъзна невярващо по самозвания лорд Максуел. — Едва ви познах.

— Стори ми се, че не е зле да помогна на лейди Мериъл. — Устните му се извиха в лека усмивка. — Тя с готовност прие.

Мъжът премести поглед към Мериъл, после отново го насочи към Доминик.

— А прие ли ви… и в друго отношение?

Доминик реши, че новодошлият със сигурност е лорд Еймуърт, но все пак реши да се въздържа да го назовава по име, докато не получи неопровержимо доказателство.

— Действах много предпазливо, за да не я изплаша.

— Мъдро. Макар че, както сам знаете, не разполагаме с много време. — Загриженият му поглед отново се върна на Мериъл. — Бях на път към имението си, но реших да се отбия и да видя как вървят нещата.

— Ще останете ли да преспите? — Доминик се надяваше, че отговорът ще бъде „не“.

Нямаше явно късмет, защото Еймуърт кимна.

— Винаги се радвам на посещенията си в Уорфийлд, особено през този сезон. Бихте ли се поразходили с мен, лорд Максуел? Искам да поговоря с вас.

Отчаяно търсейки извинение, за да избегне разговора насаме, Доминик рече сериозно:

— Не смея да напусна работата си, защото се опасявам, че моята работодателка ще ми се разсърди.

Еймуърт се усмихна.

— Много добре. В такъв случай ще се видим по-късно.

Доминик проследи с мрачен поглед вуйчото, който се запъти към къщата. Цяла вечер ще се наложи да бъде нащрек. Надяваше се, че дамите ще забавляват госта. Колкото до него, трябва да внимава всеки път, когато отвори уста. Една грешна дума и всичко отива по дяволите.

Доминик се облече особено грижливо за вечеря, дори позволи на Морисън да го обръсне. После се поздрави за предвидливостта, защото лорд Еймуърт се оказа в строго официален костюм, сякаш бе на прием в двореца. Жените също бяха облекли най-хубавите си рокли.

След любезния разговор на чашка шери, Доминик и Еймуърт придружиха дамите в трапезарията. На масата отново бе сложен прибор и за Мериъл, макар че тя не бе вечеряла с компаньонките си, откакто Доминик бе пристигнал в Уорфийлд.

Ненадейно вратата на трапезарията се отвори и Мериъл се появи на прага. Доминик погледна натам и се почувства така, сякаш го бяха цапардосали с нещо по главата. Това бе Мериъл, която никога не бе виждал. Блестящата й коса бе вдигната високо, откривайки нежната извивка на шията, на която искреше наниз перли. Бялата й рокля бе украсена със сребриста бродерия, а малките й нозе бяха обути в сребърни пантофки.

Появата й бе толкова зашеметяваща, че му трябваше известно време, за да осъзнае, че роклята бе ушита по модата отпреди тридесет години. Не че го интересуваше — красотата нямаше възраст. Едва не се препъна, докато се изправяше, за да я придружи до мястото й на масата. От нея се разнасяше ухание на цветя и екзотични подправки.

— Радвам се, че си сред нас, Мериъл. Липсваше ни през последните дни. — Госпожа Ректър погледна към Доминик. — Роклята е на майка й. Емили бе също така дребна.

— Тя обичаше да колекционира екзотични костюми, лорд Максуел — добави госпожа Маркс. — Мериъл се я появявала с най-различни дрехи — от норвежка селска носия до фино избродирани китайски роби. Предполагам, че във ваша чест е избрала нещо по-традиционно, лорд Еймуърт.

Еймуърт също се изправи. Погледът му бе прикован в племенницата му, а в очите му бе стаена болка.

— Помня тази рокля. Емили я носеше вечерта на нейния дебют. Мериъл толкова много прилича на нея.

Доминик дръпна стола й. Тя се отпусна грациозно, а коприната леко прошумоля. Седеше със сведени мигли като ученичка, която за пръв път излиза в обществото. Доминик трябваше да си напомни, че това е същото момиче, което тази сутрин едва не го побърка от страх. След като я настани, той се върна на мястото си.

Докато поднасяха храната, Доминик отново се запита каква ли част от разговора разбира Мериъл. Явно познаваше вуйчо си, щом си бе направила труда да се облече така, че да му достави удоволствие. На Доминик му хареса идеята й да се облече в роклята на майка си. Неговата по-малка сестра често правеше същото като дете.

Макар че досега винаги бе виждал Мериъл да се храни само с пръсти, тази вечер тя си служеше с лекота с ножа и вилицата. Навярно я бяха научили как да се държи на масата, преди трагедията да помрачи разсъдъка й.

Доминик си спомни за неконтролируемия й гняв, когато се нахвърли върху бракониера. Може би личността й представляваше сложна смесица — той се вкопчи в това предположение — от противоречия? Безумие и дива ярост в съчетание с покорство и плахост?

Младият мъж въздъхна. В главата му пак се въртяха безброй въпроси. Може би, докато си пиеха портвайна след вечерята, лорд Еймуърт ще му разкаже по-подробно за нейното състояние.

След време госпожа Маркс се изправи и даде знак, че е време дамите да се оттеглят. Двамата мъже се изправиха галантно, за да изпратят жените. Доминик забеляза, че Мериъл се насочи в обратна посока.

— Изглежда Мериъл не обича да седи в салона — отбеляза той, докато отново сядаше.

— Не. — Лорд Еймуърт се протегна към гарафата с портвайна върху малката масичка. — Понякога по-късно се присъединява към нас. Надявам се, че тази вечер ще го направи. Не я виждам толкова често, колкото би ми се искало. — Наля две чаши и се отпусна в креслото. — Е, кажете ми какво мислите? Подходяща ли е за ваша съпруга?

Доминик се поколеба. Искаше му се да избегне този разговор. Мисълта за евентуален брак между Кайл и Мериъл с всеки изминат ден му ставаше все по-неприятна. Всъщност можеше още в този миг да сложи край на всичко. Но после какво? Той щеше да изгуби Брадшо Манър, а Еймуърт да се насочи към друг кандидат. Кайл поне нямаше да се отнася зле с момичето. С друг тя може да бъде много по-нещастна.

— Още е твърде рано, за да се каже — уклончиво отвърна Доминик. — Мериъл е много особено и специално създание. В някои отношения е истинско дете, а в същото време е мъдра. Аз още не знам какво да мисля за нея.

— Напълно съм съгласен с вас. — Еймуърт припряно се наведе напред. — Със сигурност фактът, че осъзнавате колко е специална, представлява добра основа за един бъдещ брак.

Доминик се поколеба. После, знаейки, че ще се намрази, ако не го каже, продължи:

— Но може би Мериъл ще бъде по-щастлива, ако остане сама? Тя изглежда доволна от живота си.

— Искаше ми се наистина да е толкова просто — въздъхна Еймуърт. — Мериъл се нуждае от закрилник. На този свят няма нищо сигурно. Боя се, че ако нещо се случи с мен, животът й няма да е толкова спокоен и щастлив.

Настъпи продължителна тишина. Най-после Доминик се осмели да заговори:

— От какво точно се страхувате?

Еймуърт му хвърли остър поглед.

— Вече го обсъждахме, Максуел.

— Но тогава все още не познавах толкова добре Мериъл — спокойно заяви Доминик, опитвайки се да замаже гафа си. — Бих искал да чуя всичко отново, след като вече имам много по-точна представа за нея.

Еймуърт кимна.

— Чичо й, лорд Греъм, още от самото начало смята, че тя трябва да бъде настанена в лудница. На няколко пъти изпраща психиатри при нея. Всичките се съгласяваха с него.

Доминик повдигна вежди.

— Смятат, че тя може да бъде лекувана, така ли?

Еймуърт сви устни.

— О, не. Никой дори не изказа предположение, че тя отново ще стане нормална. Но лекарите са любопитни зверове. Смятам, че им харесва просто идеята да експериментират, за да видят какво ще излезе. — Загледа се в чашата си. — Може би в една модерна психиатрична клиника Мериъл наистина ще се подобри. Тогава моята упоритост е егоистична. Но аз… не мога да понеса мисълта да я затворят в подобно място. Тя понякога има пристъпи на неконтролируем гняв. Греъм не го знае. Мисля, че може да го използва, за да я махне от Уорфийлд.

Доминик потрепери при мисълта за Мериъл, затворена в лудница.

— Ако това е егоизъм, то аз също съм егоист и аз не мога да си я представя някъде другаде освен тук.

Еймуърт го погледна втренчено.

— Една от причините да ви избера за съпруг на Мериъл е вашата репутация на почтен човек. Ако се ожените за нея, обещайте ми, че никога няма да я затворите в лудница.

Доминик сведе поглед към чашата си. Помисли си как почтеният Кайл с лекота бе изпратил друг на свое място.

— Все още няма брак.

— И няма да има, ако не ми обещаете, че тя ще остане тук, където се чувства щастлива, и че за нея ще се грижат е нежност и обич — отсече Еймуърт.

Доминик подбираше внимателно думите си:

— Кълна се, че без значение какво ще се случи, независимо дали ще се оженя за нея, или не, аз винаги ще я закрилям.

Лорд Еймуърт въздъхна с облекчение и се изправи:

— Преди да се присъединим към дамите, имате ли нещо против да разгледаме галерията на горния етаж?

— С удоволствие — отвърна Доминик. Знаеше, че предложението не е отправено само от любезност.

Вървяха в мълчание. Галерията представляваше дълга стая в северната част на къщата. От едната страна имаше големи прозорци, а отсреща — картини. Еймуърт се спря пред един портрет близо до вратата и вдигна лампата, за да освети по-добре платното.

Художникът бе изобразил усмихната млада жена със светлоруса коса, седнала на каменна пейка. Върху скута й седеше малко момиченце с ангелско личице и блестящи, зелени очи. Зад тях стоеше мъж с груби черти. Дълбоките му очи излъчваха ум и духовитост.

— Вашата сестра, съпругът й и Мериъл, предполагам.

— Беше направена точно преди да заминат за Индия. — Еймуърт погледна мрачно картината. — Бяха женени от години и дълго бяха копнели за дете. Затова обожаваха Мериъл.

— Защо лорд Греъм е завел семейството си на такова нездравословно място?

— Емили не искаше и да чуе съпругът й да замине без нея, а тя пък не можеше да остави Мериъл. Мисията на Греъм трябваше да продължи само две години и всички смятаха, че там ще бъдат в безопасност. Мериъл бе забележително здраво дете. — Еймуърт затвори очи за миг. Лицето му се сгърчи от мъка. — Моята сестра и съпругът й не умряха от болест.

— Предполагам, че сте били много близки със сестра си?

Лордът отвори очи. Лицето му изглеждаше уморено и остаряло.

— Емили бе само с една година по-малка от мен. Като деца бяхме неразделни и останахме добри приятели до самата й смърт.

Семейната собственост бе възбудила любопитството на Доминик. Греъм и Еймуърт явно притежаваха отделни резиденции, докато Емили бе наследила Уорфийлд. Навярно двамата със съпруга й са живели постоянно в имението. Но по-добре беше да не разпитва за това, защото може би Кайл и Еймуърт вече го бяха обсъждали.

Закрачиха покрай портретите. Повечето изобразяваха мъже и жени с фини кости и светли коси. Жените излъчваха неземната ефирност на Мериъл.

— Фамилната прилика е много силна — отбеляза Доминик.

Еймуърт се спря пред един портрет от времето на Тюдорите.

— Жалко, че няма портрет на първата Мериъл. Според семейните хроники много е приличала на племенницата ми, само че е имала черна коса. Съпругът й, нормандски граф, бил светлорус. Техните черти са се предали през поколенията. Фамилните имена и титли са се сменяли, но кръвта във вените им е оставала същата. Особено силно е наследството по женска линия. Моята племенница е директна потомка на първата Мериъл. — Мъжът въздъхна. — Мисълта, че тази линия ще прекъсне, не ми дава покой.

— Предполагам, че има и други, наследници.

— Да. Но моите синове приличат на майка си. — Поколеба се и притеснено добави: — Елинор винаги е била идеална съпруга, но… така и не пожела да приеме Мериъл. Умственото разстройство я плаши. Когато момчетата бяха малки, тя дори се боеше за тяхната безопасност.

Не бе нужно да казва нищо повече. Доминик разбираше тежкия избор, който е бил принуден да направи Еймуърт, разкъсван между задълженията на общественото си положение, нуждите на собственото си семейство и тези на племенницата си. Вероятно е щял да я прибере у дома, ако съпругата му не се е противопоставила. Беше направил всичко, което е било по силите му, за да осигури на Мериъл защитеност, обич и щастие.

И той, и племенницата му заслужаваха нещо повече от двама измамници.

Глава 11

По-късно в салона поднесоха чая. Госпожа Маркс тъкмо наливаше на лорд Еймуърт, когато Мериъл изникна на прага. Беше сменила вечерната си рокля и сега бе облечена в широка източна дреха. Моделът уж скриваше женското тяло от похотливите мъжки погледи. Ала в действителност гънките на тъмната роба само стимулираха въображението. Поне що се отнасяше до Доминик.

Понесла една табла с три малки купички и купчина тънки пръчици, Мериъл прекоси персийския килим с босите си нозе. Косата й отново бе сплетена на плитка. Госпожа Ректър се усмихна.

— Колко мило. Тази вечер Мериъл ще изработи mehndi във ваша чест, лорд Еймуърт.

Мериъл коленичи пред вуйчо си със сведени очи. Доминик вече бе започнал да подозира, че ролята на покорна слугиня бе част от репертоара й. Може би бе виждала подобни прислужници в Индия и ги бе добавила към колекцията си от различни превъплъщения. Покорната слугиня. Умелата градинарка. Приказната фея. Дивото дете.

Умореното лице на Еймуърт светна.

— Бих искал да ми нарисуваш лента на китката, ако нямаш нищо против, Мериъл. — С тези думи той нави левия си ръкав и й поднесе китката си.

Тя потопи памучния тампон в една от купите и намокри кожата около китката. После потопи една от пръчиците в другата купа, пълна с гъста къна, и сръчно започна да рисува сложни индийски шарки. Изцяло се потопи в работата си. Както си бе помислил и Доминик, след като видя татуировката на Кемал, това бе истинско изкуство, което изискваше артистичност и вроден усет към цветовете.

Младият мъж забеляза, че Мериъл е потъмнила с къна веждите и миглите си, както често правеха жените от Изтока. При контраста с бялата кожа и сребристорусата коса резултатът бе поразителен. Сега лицето й излъчваше екзотична тайнственост и чувствено очарование.

Когато свърши с татуировката на Еймуърт, тя приближи до госпожа Ректър.

— Бих искала гривна на глезена, Мериъл — замислено рече дамата. — Ще помоля джентълмените да ме извинят, защото ще се обърна с гръб.

След тези думи тя отиде до едно голямо кресло с високи облегалки. Чу се шумолене. Явно вдигаше полите си, за да смъкне чорапа. Доминик отпи от чая си. Беше забавно, че тази жена не бе изгубила желанието си за лудории, макар че вече не бе младо момиче.

Гривната около глезена отне повече време. Когато бе завършена, госпожа Маркс протегна дясната си ръка. Мериъл нарисува изящна фигура във формата на извита лоза, която започваше от средния пръст, после продължаваше по задната част на ръката и свършваше точно под лакътя.

Докато Мериъл работеше, госпожа Маркс обясняваше:

— Къната трябва да се остави да изсъхне около час-два, лорд Максуел. — В очите й блеснаха игриви пламъчета. — Предполагам, че всичко това ви се струва доста странно.

— Необичайно — призна младият мъж, — но много очарователно.

Той очакваше своя ред, но след като Мериъл свърши с госпожа Маркс и намаза трите татуировки с разтвора от третата купа, тя грациозно се оттегли. Доминик разочаровано се запита дали къната е свършила, или просто той не е достоен за татуировка.

Госпожа Ректър се изправи, прикривайки прозявката си с малката си длан.

— Стана доста късно, нали? Ще се видим утре.

След като Мериъл си бе отишла, Доминик също бе готов да се оттегли. Нима тази сутрин той я бе проследил до древния замък? Толкова много неща се бяха случили за един ден.

Морисън го чакаше в спалнята, за да му помогне да свали модерното сако на Кайл. Камериерът още не му бе простил, че бе съсипал един от костюмите на брат си. Тъй като обаче Доминик не бе в настроение да търпи неодобрителното изражение на лицето му, побърза да го освободи.

Доволен, че най-после е сам, Доминик приближи до прозореца, докато развързваше вратовръзката си. Съвършените геометрични очертания на лехите едва се мержелееха на лунната светлина. И преди се бе наслаждавал на гледката, но сега, след като сам се бе трудил над цветята, тя наистина му се струваше великолепна.

Вратата ненадейно се отвори и той се извърна. Помисли, че Морисън е забравил нещо.

Мериъл стоеше на прага и държеше в ръка таблата с приспособленията си за mehndi. След като затвори вратата зад гърба си, тя прекоси стаята и коленичи смирено пред него. Полите на дрехата й се разстлаха по пода.

Доминик преглътна аргумента, че младите дами никога не влизат в стаите на джентълмените. Мериъл явно не признаваше правилата на обществото.

— Значи дойде и моят ред — усмихна й се той. — Ще ми направиш ли лента на ръката, също като на вуйчо си?

Тя посочи към креслото. Доминик седна и разкопча маншета си. Тя пое ръката му с дългите си хладни пръсти и намръщено огледа китката.

— Нещо не е ли наред? — Погледна надолу и реши, че космите ще попречат на татуировката. Тъкмо се канеше да предложи на Мериъл да изрисува задната част на ръката му, когато тя спокойно започна да разкопчава ризата му. Той смаяно хвана ръката й.

— Мериъл!

Тя вдигна глава и го погледна с такава искрена невинност, че той се засрами от себе си. Припомни си, че Кемал имаше татуировка около шията, така че навярно това не бе нещо необичайно за нея.

Пък и не беше зле да свиква с мъжкото тяло, затова доразкопча ризата си и я изхлузи през главата. Почувства се неудобно да стои полуразсъблечен пред нея, но Мериъл изобщо не изглеждаше впечатлена. Тя приседна на облегалката на креслото и замислено прокара пръст по ключицата му, очевидно обмисляйки рисунката.

Кръвта запулсира във вените му. Лекото й докосване бе много по-възбуждащо от ласката на най-опитната любовница на света. Кемал беше евнух, затова беше неуязвим за омайната сила на женското докосване. Но Доминик не притежаваше подобна защита.

Мериъл очевидно взе решение. Намокри кожата му с течността, която остро миришеше на бор, потопи пръчицата в къната и започна да рисува под лявата му ключица. Докато богатият дъх на земя изпълваше ноздрите му, очите му се наслаждаваха на блясъка на меките й коси и нежното потрепване на гъстите потъмнени с къна мигли.

Прекалено изкусително.

Младият мъж затвори очи и се опита да се съсредоточи върху други неща — например склонението на латинските глаголи, но вниманието му упорито се връщаше към Мериъл. Усещаше чувствения дъх на парфюма й и топлината, която се излъчваше от ръката й. Движението на четчицата едновременно го гъделичкаше и възбуждаше.

Отвори очи и втренчи поглед в китайските тапети. Забрави, че тази прелестна млада жена се е надвесила над теб, преструвай се, че тя е онази прегърбена стара вещица, която срещна на пазара в Дамаск!

Мериъл вдигна четчицата и тихо я остави в купата. В следващия миг върховете на пръстите й разтриха зърното на гърдата му.

— Господи, Мериъл! — простена Доминик.

Тя отново го погледна с лъчистите си невинни очи.

— Това наистина не е благоприлично, Мериъл — смутено избъбри той. — Трябва да се върнеш в стаята си.

Момичето обаче не обърна никакво внимание на думите му, а навлажни кожата и нарисува извита плетеница около зърното. Дали бе правила същото и на Кемал? Но дори и да го бе правила на индиеца, нима един лорд Максуел трябваше да позволява подобна интимност?

Какво, по дяволите, да прави? Не искаше да я разстройва, а тя, дяволите да я вземат, го измъчваше! Мислеше единствено за близостта й и за това колко е желана. Почти усещаше на езика си нежния вкус на зърното на гърдата й…

Стисна зъби и повика на помощ цялото си самообладание, докато тя рисуваше татуировката около другото зърно, а после и в пространството над дясната му ключица. С последен размах на четчицата съедини двете области с паяжина от линии, които образуваха сложни плетеници в основата на шията.

Доминик въздъхна облекчено, когато Мериъл свърши и остави пособията си за рисуване върху малката масичка до креслото. Сега ще се върне в стаята си, а той ще почете на спокойствие нещо, докато къната изсъхне. Със сигурност ще намери в библиотеката някое поучително и скучно четиво, което да охлади кипналите му страсти.

Но вместо да си тръгне, момичето плъзна ръка надолу по гърдите му в бавно чувствено изследване. Във вените му пламна огън и желанието му избухна като опустошителен пожар. Едва не я сграбчи в прегръдките си.

Доминик рязко стана от креслото и с два скока се озова в отсрещния край на стаята. Остана с гръб към нея. Стискаше юмруци и дишаше тежко в усилието си да се овладее.

Тя беше побъркана. Поне до известна степен. И не бе отговорна за постъпките си. Освен това щеше да бъде съпруга на брат му!

Дали през първата брачна нощ ще забележи разликата между него и Кайл? Горчивината на тази мисъл го отрезви.

Обърна се и се озова лице в лице с нея. В погледа й се четеше въпрос. Вдигна ръка към него, но той я улови, преди отново да го е докоснала.

— Мериъл, подобна близост е позволена само между съпрузи. Засега трябва да спазваме известна дистанция помежду си.

Надяваше се да разбере поне интонацията, ако не думите, но тя продължаваше да се взира напрегнато в него. В този миг това не бяха очи на дете.

Погледът й бавно се плъзна надолу по тялото му, все едно че се опитваше да запомни всяка негова извивка, всяко косъмче, всеки мускул. Чувствайки се напълно гол, Доминик задавено изрече:

— Върви си, Мериъл! Веднага!

Погледът й докосна предницата на панталоните му. Тутакси се възбуди. Знаеше, че ако я сграбчи в обятията си и впие устни в нейните, тя ще се отдаде на целувките му. Защото беше любопитна. Природно сексуална. И навярно гола под тази широка екзотична дреха…

Съпругата на брат му. Завъртя я, сложи напрегната си длан върху малкия й гръб и я забута към вратата.

— Върви си, малка вещице. До сватбената нощ няма да има никакви татуировки повече!

Кайл би трябвало да е от желязо, за да не запламти от страст с тази млада жена и нейната омагьосваща смесица от невинност и изкусителна чувственост. Неговият трижди проклети брат, към който той продължаваше да бъде лоялен, макар че може би не го заслужаваше.

Затвори твърдо вратата зад Мериъл и превъртя ключа.

После се облегна на стената. Цялото му тяло трепереше, а сърцето му бясно препускаше.

Едва не се спъна в Роксана, която радостно размаха опашка, като я видя. Чувствайки се като наежена птица, Мериъл се опитваше да разбере това, което току-що се бе случило.

Той наистина бе изключително красив. Беше изпитала истинска наслада от гладката му кожа, която бе с няколко тона по-тъмна от нейната. А копринената мекота на малките къдрави косъмчета по гърдите, които се спускаха надолу във възбуждащ любопитството триъгълник! Докато рисуваше, усещаше как енергията му пулсира в гъстите пурпурни талази на желанието. Искаше да го докосва навсякъде. Да го вкусва. Да му позволи и той да я вкуси…

Изпълнена с нетърпение, Мериъл се обърна рязко и закрачи по коридора към задните стълби. За пръв път остави Роксана, защото предпочиташе да бъде сама. Всичките й сетива бяха възбудени до крайност, докато вървеше в нощния хлад. Съблазънта се носеше във вятъра и се спотайваше в росната трева, студена и мека под краката й. Чувстваше се болезнено неспокойна и изпълнена с живот.

Движеше се безшумно по сенчестите пътеки, докато накрая навлезе в по-запусната част на градината. Илюзията за дива гора подхождаше на настроението й. Един бухал прелетя толкова ниско, че усети полъха на крилете му. След миг се чу предсмъртен писък — знак, че ловецът бе уловил плячката.

Зловещ крясък се разнесе над дърветата. Сигурно е някой язовец, каза си Мериъл и изпълнена с любопитство, тръгна по посока на звука.

След стотина крачки стигна до малка полянка, където два язовеца подскачаха и се търкаляха в танца на чифтосването. Женската се бе повдигнала на задните си крака и изглеждаше много драматично на лунната светлина. Мъжкият пък се опитваше да я очарова и впечатли. После се вкопчиха един в друг и се затъркаляха в меката трева като мъхава топка.

Женската игриво захапа мъжкия. Той се изправи на задните си крака, след което грубо я повали и захапа врата й, преди да започне да ближе нежно с език тъмната козина. Женската мъркаше като доволна котка.

Опияняващата им игра бе толкова всепоглъщаща, че изобщо не я забелязаха. Мериъл бавно се извърна. В съзнанието й проблясваха ярки образи. Как се търкаля в див екстаз с Ренборн на поляната. Как зъбите й се впиват в топлото му твърдо тяло, как играта им се превръща в страст.

Устните и ръцете му я дразнят до полуда, силата му я покорява. Тя му се отдава без остатък.

Стигна до лунната градина. Във въздуха се носеше ухание на портокал, а белите цветя приличаха на привидения. В средата на една древна римска урна бяха избуяли китни цветове. Мериъл се отпусна върху студения камък.

Всички създания се чифтосваха. Знаеше, защото беше наблюдавала птиците и животните в Уорфийлд, преплетени в първичната си страст. Женската изгаряше от желание, а мъжкият подлудяваше от копнеж. После телата им се сливаха. Досега обаче Мериъл никога не ги бе разбирала и бе благодарна, че й е спестено подобно безумие.

Сега осъзна, че то й е било спестено просто защото досега не е срещала истински мъжкар. За пръв път започваше да разбира странния пламенен копнеж, защото скришните места на тялото й пулсираха с незадоволен глад, макар инстинктивно да усещаше, че тази вечер бе вкусила само една малка глътка от чашата на страстта. Имаше повече. Много повече.

Но хората с тяхната глупост правеха всичко толкова трудно. Ренборн я искаше. Видя желанието в очите му, усети го в тялото му, почувства яркия пламък на енергията му, когато го докосна.

И въпреки това се бе отдръпнал поради някаква си варварска, неестествена причина. Истинско безобразие! Но той бе млад и кръвта пулсираше гореща и дива във вените му. Така че нейното време щеше да дойде. Усещаше го с всичките си кости.

Той бе създаден за нея и много скоро щеше да бъде неин.

Глава 12

Да остане буден, докато татуировката изсъхне, се оказа лесно. Много по-трудно му бе да заспи. Когато най-после се унесе в неспокоен сън, засънува с поразителна отчетливост как се люби с Мериъл. Събуди се сам. Сърцето му блъскаше в гърдите, а главата му бе замаяна. Не можа веднага да се отърси от обезпокоителното видение, на което тялото му така всеотдайно бе откликнало.

Изми си лицето и отръска изсъхналата кана. Имаше нещо варварско, много неанглийско и разточително в това да види кожата си изрисувана.

Припомни си как малките й ловки ръце се движеха по кожата му и рязко се извърна от огледалото. Вече не можеше да отрича колко силно го привлича това момиче. Важното бе да съумее да овладее това неуместно желание.

Настроението му се пооправи едва когато слезе за закуска и узна, че лорд Еймуърт си е заминал. Но в същото време се притесни, че не е станал по-рано, та да изпрати по-възрастния мъж. Наля си чаша чай с надеждата, че топлата течност ще повдигне малко духа му.

Пиеше вече втората чаша, когато в трапезарията се появи госпожа Ректър и също си наля.

— Лорд Еймуърт остана много доволен, че вие двамата с Мериъл се разбирате добре — отбеляза жената, докато се настаняваше на масата.

Доминик реши, че е по-хубаво да прояви благоразумие и предпазливо отговори:

— Аз много я ценя, но не съм сигурен доколко този брак е разумен. Какво е мнението на лекарите, които са я преглеждали?

Госпожа Ректър стисна устни.

— Не са казвали нищо ясно и определено. Те всички са категорични, че не е нормална — сякаш е нужно да учиш в Единбург, за да го разбереш! По всичко останало не постигнаха съгласие. Повечето смятат, че за нея ще е по-добре да се подложи на лечение в психиатрична болница, но всеки си има свои идеи как точно да я лекува.

— А тези лекари наблизо ли практикуват?

— Доктор Крейторн е един от най-уважаваните авторитети в своята област в цяла Англия. Има клиника в Блейдънхам, само на двадесетина километра оттук. — В гласа й се прокрадна ирония, когато добави: — Казват, че била много модерна.

— Смятате ли, че Мериъл ще се повлияе от подобно лечение?

Госпожа Ректър зарея поглед през прозореца.

— Ако го вярвах, лично щях да я заведа в Блейдънхам. Но аз съм втора братовчедка на майката на Мериъл. Лудостта се предава в нашето семейство. — Усмихна се тъжно. — Самата аз не съм много практична.

Доминик се замисли над думите й.

— Вие смятате, че Мериъл е… по-особена по рождение?

Госпожа Ректър кимна.

Може и да имаше право, но Доминик би желал да чуе и мнението на лекар. Изведнъж мисълта да се отдалечи за един ден от Уорфийлд и Мериъл му се стори много примамлива.

— Лорд Максуел, какво удоволствие! — възкликна доктор Крейторн. Висок, слаб и внушаващ доверие, той прекоси приятно обзаведената приемна.

Блейдънхам наистина бе впечатляваща клиника. Къщата бе разположена в края на селото — просторна и комфортна, с голяма градина в задната част, скрита от минувачите зад висока каменна ограда. В никакъв случай не приличаше на някоя адска дупка.

— С какво мога да ви помогна? — продължи докторът.

Доминик бе започнал да разбира защо Кайл изпитваше такова удоволствие да е наследник. Титлата без съмнение предизвикваше мигновена промяна на отношението.

— Разбрах, че сте преглеждали лейди Мериъл Греъм. Интересуват ме вашите заключения.

Крейторн се поколеба.

— Подобна дискусия обикновено се ограничава в семейството.

— Аз може да стана част от него — сухо заяви Доминик. — Разбирате ли какво искам да кажа?

Лекарят разбираше, затова поклати глава и рече:

— Толкова тъжен случай. Чичо й, лорд Греъм, оценява постиженията на съвременното лечение, но другият й настойник е доста закоравял и упорит. Той просто отказва да приеме фактите. Сякаш не желае тя да… — Не довърши и припряно продължи: — Моля да ме извините за казаното. Лорд Еймуърт със сигурност желае най-доброто за племенницата си, но поведението му е много старомодно.

— Запознат съм с разногласията на настойниците — равнодушно отбеляза Доминик. — Бих искал да знам обаче колкото е възможно повече за нейното състояние.

Лицето на Крейторн се проясни. Един съпруг щеше да има много по-голяма власт по отношение лечението на жена си и би могъл да се наложи над твърдоглавия й настойник.

— Няколко пъти съм преглеждал момичето и мога с абсолютна увереност да заявя, че да я оставят да расте на воля е било възможно най-лошото лечение. Създаването на строги навици е било много важно условие за развитието й. Без подобна дисциплина нейното поведение се е влошило.

Доминик се намръщи.

— В какъв смисъл?

— Пациентката е станала много безразсъдна. Последния път, когато я посетих, тя ме отведе до един стар замък, където направи опит за самоубийство. Бях изплашен за живота й. — Лицето му потъмня. — Тъкмо смятах да изпратя лодки да претърсят реката, когато тя се появи с абсолютно невъзмутимо изражение на лицето.

Доминик едва се сдържа да не се засмее. Значи той не бе единственият, пред когото малката вещица бе разиграла зловещата си шега! Но как можеше докторът да я смята за недисциплинирана, след като бе видял градините й? Запазвайки сериозното изражение на лицето си, младият мъж попита:

— И какъв тип лечение бихте използвали при нейния случай?

— Първо и най-важно е тя да бъде преместена от Уорфийлд и неговото гибелно влияние. Ще разработим специален режим за нея, който след известно време може да се промени и обогати. Аз включвам различни терапии в зависимост от състоянието на пациента. — Крейторн смръщи гъстите си вежди. — Позволете да ви разведа из отделенията. Така ще получите отговори на всичките си въпроси.

Доволен, че лекарят няма нищо против да изпълни молбата му, Доминик го последва по коридора, който водеше към западното крило на къщата и свършваше пред масивна желязна врата. Крейторн я отвори с голям ключ, закачен на халка на колана му.

От другата страна нямаше модерни мебели. Коридорът бе боядисан в бяло без никакви украси.

— Много е важно да не превъзбуждаме пациентите — обясни лекарят. — Повечето от тях са с трайни умствени и нервни увреждания.

Поеха в полумрака. Стъпките им отекваха в тишината. Въпреки безукорната чистота из въздуха се носеше лекият дъх на гнило.

Крейторн спря пред една врата и посочи към малкия закрит прозорец, през който можеше да се наблюдава вътрешността на стаята.

— Пациентите трябва да се научат на самодисциплина. Това е една от двете ни усмирителници.

Доминик надникна. Стаята бе чиста и крайно спартанска. Един дървен стол бе завинтен за пода, а към него бе привързан едър мъж в усмирителна риза. Главата му висеше на гърдите и от него се излъчваше такова пълно отчаяние, че Доминик усети как кръвта му се смръзва.

— Всички пациенти ли са вързани?

— Господин Инок е един от най-трудните ни случаи и прекарва доста време в усмирителна риза. Обаче вярвам, че той вече започва да разбира: при нас лошото държание винаги се наказва, а доброто неизменно се награждава. Страхът е много полезен за укрепване на самодисциплината.

Доминик си представи Мериъл на мястото на този нещастник и стомахът му се сви.

— А дали подобно лечение е подходящо за една нежна и слаба жена?

— Наркотиците и различните успокоителни обикновено са много ефективни при жените, но понякога се налага да бъдат използвани и усмирителни ризи — със съжаление отвърна докторът. — За разлика от повечето заведения за душевноболни обаче, аз никога няма да позволя моите пациенти да бъдат оковавани, независимо колко тежък случай са.

Доминик реши, че и това все пак е нещо. Щом Блейдънхам е една от най-модерните лудници, то какво ли представляваха останалите?

Крейторн продължи по коридора.

— В дъното е ледената баня. През зимата ледът се докарва от Шотландия и се съхранява в специални съдове. Разходите никак не са малки, лорд Максуел, но аз ви уверявам, че ние не се скъпим, когато става дума за нашите пациенти.

Силен трясък разцепи тишината, последван от гнусни сквернословия. Доктор Крейторн изруга тихо и ускори крачка.

— Господин Джоунс има пристъп. След като го видите, ще разберете нуждата от усмирителни помещения.

Трима едри мъже, облечени в сиво, затичаха към тях от другия край на коридора. Единият отключи стаята на господин Джоунс.

Изпълнен с любопитство, Доминик искаше да ги последва, но доктор Крейторн го спря.

— Недейте. Не е безопасно.

Можа само да надникне през отворената врата. Помещението бе толкова голо, че приличаше повече на килия отколкото на болнична стая. Единствената мебел бе тясно легло, което също бе завинтено към пода. Господин Джоунс обаче, изненадващо дребен мъж, бе изтръгнал леглото, размахваше го като оръжие и с пресипнал глас бълваше порой от ругатни. В следващия миг застрашително се нахвърли върху пазачите си. Двама от тях успяха да се изплъзнат, но третият бе притиснат до стената. Леглото се стовари върху му и мъжът се строполи, виещ от болка.

Преди Джоунс отново да вдигне оръжието си, другите двама успяха да го повалят. Макар и високи и яки, те едва го удържаха.

След миг доктор Крейторн се появи с усмирителна риза. С умение, придобито от дългата практика, санитарите я нахлузиха през главата на пациента и обездвижиха ръцете му. След това началникът им натъпка носната си кърпа в устата на Джоунс и прекъсна пороя от мръсотии.

— Ще го отведат в друга усмирителна стая — обясни доктор Крейторн. — Мислех, че ледените бани са му помогнали, но това бе нов пристъп на болестта.

Санитарят, който си бе изпатил най-много, се надигна от пода с изкривено от болка лице.

— Май ми е счупил ребрата, сър.

— Наистина доста силно те удари — загрижено поклати глава лекарят. — Върви в амбулаторията. Ще те прегледам, след като покажа на лорд Максуел останалата част от отделението.

Потресен, Доминик тръгна мълчаливо.

— Мъжете държим в западното крило, а жените в източното — каза Крейторн и отключи друга врата. — Така са стриктно разделени. Затова в Блейдънхам никога не е имало скандал.

На Доминик му бе нужно известно време, за да разбере, че лекарят имаше предвид няколкото нашумели случая, при които луди жени бяха съблазнени и впоследствие забременели от пациенти. Понякога нападателите бяха и от персонала. Мили Боже, как е възможно болни жени като Мериъл да бъдат подлагани на подобно ужасно изпитание!

Първата килия, в която Доминик надникна, бе празна, но от втората се носеха протяжни звуци. Погледна през малкото прозорче на вратата. Някаква разрошена жена се бе свила в ъгъла. Обвила колене с ръце, тя се люлееше напред-назад. Риданията й биха разплакали и ангелите.

Лицето му се изопна и той спусна капака.

— Каква е нейната история?

— Госпожа Уикър е преживяла повече от десет спонтанни аборта — съчувствено заобяснява докторът. — Само първото й дете е било износено докрай, но е умряло почти веднага след раждането. През последната година тя е неконтролируема.

Доминик напълно я разбираше. Що за човек бе този съпруг, който бе подложил жена си на подобно мъчение?

— И как я лекувате?

— Поставяме пиявици на слепоочията, за да укротим изблиците на ярост. Освен това й даваме очистителни и й правим кръвопускане. От седмици не е имала пристъпи.

Ледени бани. Усмирителни ризи. Пиявици и очистителни. Нищо чудно, че Еймуърт не желаеше да изпрати Мериъл в подобно място. Доминик също не смяташе, че би могъл да я подложи на такова лечение.

— Много ли пациенти се подобряват достатъчно, за да се върнат към нормален живот? — попита той, след като мрачната обиколка свърши.

— Някои… да. Има и такива случаи. — Лицето на лекаря придоби тъжен израз. — Постигнал съм най-добър успех с жени, страдащи от меланхолия. Навремето вярвах, че медицината ще се справи с всички душевни заболявания, но сега съм разколебан.

Поне беше честен. Доминик обаче не искаше Мериъл да бъде поверена на грижите му. Тя не беше меланхолична, а слънчева и жизнена. Понякога дори приличаше на буйна вихрушка.

— Пациентите през цялото ли време са заключени в стаите си?

— Разходката в градината е една от наградите за добро поведение. Позволете ми да ви заведа там.

Ала градините на Блейдънхам се оказаха разочарование. Само чакълени алеи, малки полянки, редки храсти и тук-там някоя пейка. Може би лехите с цветя се смятаха за превъзбуждащи.

Високите каменни стени завършваха с извити навътре остри шипове. Ако това бе най-модерната и напредничава клиника за душевноболни в цяла Англия, Доминик би предпочел да умре от инфаркт за броени секунди, отколкото да бъде сполетян от умствено разстройство.

— Никога досега не сме имали избягал пациент — с гордост рече лекарят, след като проследи погледа на госта си. — Хората в селото ни смятат просто за добри съседи.

В дъното на градината две едри жени в сиво вървяха на няколко крачки от две пациентки. Когато групата се обърна и се запъти към къщата, Доминик видя как по-възрастната жена, тази отляво, се взира с невиждащ поглед нанякъде. Ужасяващата му празнота го потресе.

Другата пациентка гледаше право в него и той видя как очите й заблестяват. Високата млада жена със силни черти и сплъстена черна коса би била доста красива при други обстоятелства.

Доктор Крейторн снижи глас:

— Жената отляво, госпожа Гил, може би скоро ще се прибере у дома. Тя има склонност към самоубийство, но напоследък е доста спокойна. Няколкото дози наркотик укротиха пристъпите й.

От това, което виждаше, Доминик заключи, че горката жена е в полусъзнание.

— А другата?

— Госпожа М… — започна той, но не довърши името. — Известна е като госпожа Браун. Съпругът й искаше по-специални грижи за нея, но се страхува, че съседите ще узнаят за състоянието й. Предполагам, че им е казал, че тя е в Италия, за да лекува дробовете си. Жалко. Оплел се е в паяжина от лъжи.

Доминик познаваше и други семейства, които отричаха, че има луди сред близките им.

— А състоянието й подобрява ли се?

— Има доста дълги моменти на просветление, но после губи напълно разсъдъка си особено когато съпругът й идва. Дори трябваше да го помоля да разреди посещенията си. Бих искал да му дам повече надежда, но поведението й е толкова непредсказуемо, че не съм особено оптимистичен. — Крейторн погледна замислено към пациентките си. — Бихте ли ме извинили? — Кимна и отиде да поговори с една от санитарките.

Доминик закрачи покрай стената. Непрекъснато сравняваше това нещастно място с прелестните градини на Уорфийлд. Силен вик ненадейно прекъсна мислите му. Обърна се и видя госпожа Браун да тича с безумни очи към него. Двете й придружителки безуспешно се опитваха да я настигнат.

Доминик досега не се бе страхувал от жена, но една силна и здрава луда сигурно представляваше заплаха. Все пак, проклет да бъде, ако побегне. Изправи рамене, готов да посрещне нападението. Но такова не последва. Вместо това госпожа Браун се вкопчи в ръката му и отчаяно заговори:

— Моля ви, сър, аз не съм луда! Държат ме тук без никакво основание. Ако съобщите на баща ми, той ще се погрижи да ме освободят. Генерал Еймс от Холиуел Грейндж. Моля ви, умолявам ви…

В този миг надзирателките я хванаха. Госпожа Браун се свлече на земята и обви ръце около коленете на Доминик.

— Еймс от Холиуел Грейндж! В името на Бога, пратете му само една бележка! Колкото да узнае, че съм тук, и да дойде да ме вземе!

Докато я отвеждаха, се появи доктор Крейторн.

— Вашият баща знае, че сте тук, госпожо Браун, но той е твърде разстроен от състоянието ви и затова няма сили да ви посети — нежно и успокояващо заговори той. — Вашият съпруг много пъти ви го е казвал.

— Моят съпруг е лъжец! — Погледът й отново се насочи към Доминик. — Точно той ме доведе тук. И знаете ли защо? Защото не бях покорна. Защото не исках да се съгласявам за всичко с него!

Преди да каже нещо повече, жените извиха ръцете й назад и я повлякоха към къщата. Доминик беше потресен.

— Мисля, че е важно винаги да бъдем честни с пациентите си, но тя все още е в плен на илюзии и е изпълнена с ярост — тихо рече Крейторн. — Не виждам никакви признаци на подобрение. За щастие съпругът й може да си позволи да я държи тук, където ние се грижим за нея. Може би някой ден с Божията помощ… — Гласът му заглъхна.

Доминик знаеше, че докато е жив, ще помни отчаяния зов за помощ в трескавия поглед на госпожа Браун. Обърна се и тръгна след Крейторн към къщата. Не се съмняваше, че той е способен лекар, искрено загрижен за пациентите си. Но си даде тържествена клетва, че никога няма да позволи да изпратят Мериъл в подобно място.

Глава 13

Доминик яздеше бавно към Уорфийлд. Все още не можеше да се отърси от мрачното настроение, обзело го след посещението в Блейдънхам. Макар че се бе заклел никога да не позволи Мериъл да бъде затворена на подобно място, Кайл бе този, който щеше да има правото да решава съдбата й.

Постоянно си повтаряше, че брат му, колкото и арогантно копеле да е, никога не е бил жесток към жените. Така че, дори и Мериъл окончателно да изгуби разсъдъка си, той със сигурност ще я остави да изживее дните си в Уорфийлд, където ще се наслаждава на чист въздух, красиви цветя и топли грижи.

А и да не го направи, какво би могъл да стори самият той?

Стигна до голям кръстопът и заразглежда указателните табели. На едната пишеше „Холиуел“.

„Ако предадете съобщение на баща ми, той ще се погрижи да ме освободят. Генерал Еймс от Холиуел Грейндж. Моля ви, умолявам ви…“

По гърба му полазиха тръпки. Каза си, че името е доста срещано, а госпожа Браун е луда, затова не бива да вярва на думите й. И все пак…

Обърна Пегас към Холиуел. Влезе в селото и откри, че там няма нито Грейндж, нито генерал Еймс. Сега вече можеше да се върне с чиста съвест в Уорфийлд. Един загубен час бе малката цена, която с готовност бе платил, за да прогони от мислите си спомена за онези пламтящи тъмни очи.

След няколко минути обаче се оказа до два масивни стълба. Върху левия имаше табела с надпис „Холиуел“, а върху десния — „Грейндж“. Намръщи се и дръпна юздите. Това все още не доказваше нищо, защото във всяко село в Англия имаше поне една къща, наречена грейндж[9]. Може би, докато е била здрава, госпожа Браун често е гостувала в този дом.

А ако Холиуел Грейндж наистина принадлежеше на генерал Еймс, който е толкова разстроен от лудостта на дъщеря си, че няма сили да я посети? Въпросите на Доминик навярно само щяха да усилят мъката му, но реши, че е длъжен да издържи изпитанието. Нямаше да си прости, ако се откаже и не узнае истината.

След няколко минути езда видя къщата. Името й подхождаше. Навярно някога е била просто ферма, но с годините бяха направени много допълнения. В резултат на което се бе получила голяма каменна постройка, която, макар и да не бе елегантна, изглеждаше удобна и просторна. Отвсякъде я заобикаляха тучни пасища и зелени морави.

Подобно на повечето селски ферми, от едната страна на и къщата имаше голям двор с различни постройки и ливада. Доминик подкара коня си натам, за да се погрижи първо за него, преди да потърси стопанина. Някакъв джентълмен в кожени бричове тъкмо извеждаше малка сребристосива кобила от конюшнята.

— Каква красавица! — неволно възкликна Доминик.

Мъжът го погледна. Висок, с прошарена коса и изпънати рамене, той наистина приличаше на пенсиониран генерал.

— Лунен лъч е не само красива, а и много кротка. — Плъзна възхитен поглед по Пегас. — Виждам, че разбирате от коне.

— Лаская се с тази мисъл, но пък и кой ли мъж не разбира? — Доминик твърдо дръпна поводите на Пегас, който изглежда имаше желание да се опознае по-отблизо с кобилата.

Възрастният джентълмен поведе Лунен лъч към заградената поляна и след като затвори вратата, се обърна към посетителя си. Кожата му бе тъмна и загрубяла, сякаш дълги години е била излагана на силно слънце.

— Аз съм Еймс.

Доминик замръзна. Зачуди се как да се представи. Напомни си обаче, че е длъжен да продължи с измамата, затова слезе от коня и леко се поклони.

— Името ми е Максуел. Отседнал съм в Уорфийлд.

— В такъв случай сигурно познавате малката лейди Мериъл. Как е детето?

— Вече не е дете. — Доминик завърза Пегас и приближи до оградата, където стоеше Еймс. Известно време двамата мълчаливо се възхищаваха на кобилата. — Лейди Мериъл вече е на двадесет и три години. — Не му се искаше веднага да пристъпи към целта на посещението си. — Вие познавате ли я?

Еймс тихо подсвирна.

— Как минава времето. Не съм я виждал от дете. Семействата ни от векове са съседи в Шропшир. Когато преди няколко години се завърнах от Индия, мислех да я посетя, но ми разказаха за нейното състояние. Реших, че е по-добре да не рискувам да събудя ужасните й спомени за това което й се случи навремето. — Поклати глава. — Каква трагедия. Винаги съм се измъчвал дали тогава не можех да сторя нещо, за да предотвратя смъртта на родителите й.

— Приличате ми на военен — отбеляза Доминик. — В Индия ли сте били, когато са убили лорд и лейди Греъм?

Еймс тъжно кимна.

— Греъм беше с парламентарна мисия и затова се налагаше да пътува из страната. Аз командвах военната база Камбей, в Северна Индия. Това бе последният пост, който лорд Греъм и съпругата му посетиха, преди да бъдат убити. От Камбей заминаха за Алури, малка резиденция на местен управник. Точно там са били нападнати. Дворецът е изгорял до основи и стотици хора са загинали. — Мъжът въздъхна тежко. — Голяма трагедия и за брата на лорд Греъм.

— И той ли е бил там? — попита Доминик, чудейки се как по-младият Греъм е оцелял от клането.

Генералът поклати глава.

— Не, той служеше под моето командване. Беше начело на малък взвод. Добър офицер, говореше урду като роден език. Покойният лорд Греъм включи Камбей в обиколката си именно за да посети брат си. Не се бяха виждали от години. След ужасната трагедия лорд Греъм бе много разстроен. Непрекъснато повтаряше, че ако брат му не е бил дошъл в Камбей, нямало да бъде убит.

— Поне лейди Мериъл е оцеляла. Все някакво утешение.

Лицето на Еймс омекна.

— Тя беше най-безстрашното малко момиченце, което съм виждал. Имаше едно малко сиво пони и се носеше из полето като вятър. Повечето майки сигурно щяха да припаднат при подобна гледка, но лейди Греъм само се смееше и я окуражаваше.

— Лейди Мериъл може да язди? — смаяно попита Доминик.

— От тригодишна, ако се вярва на родителите й.

Ала не и след това. Нищо чудно, че така се бе наслаждавала на ездата с него, след като бе успяла да преодолее първоначалния си страх.

— Продавате ли Лунен лъч? — импулсивно попита младият мъж. — Струва ми се идеалната кобила за една дама. Бих искал да я подаря на лейди Мериъл.

— Не съм мислил да я продавам. Но за лейди Мериъл… Очите на Еймс изведнъж придобиха отнесен израз. — Винаги когато си спомням за нея, си представям моята дъщеря. Джена беше с няколко години по-голяма и беше взела Мериъл под своя закрила по време на пребиваването ни семейство Греъм в Камбей. Всички ги обожаваха.

Пулсът на Доминик се ускори.

— Вие имате дъщеря?

— Имах — кратко отвърна Еймс. Но навярно реши, че е пил твърде рязък, защото добави с усилие: — Почина миналата есен.

Изглеждаше съвсем искрен. Ала не бе изключено да предпочита да казва на хората, че дъщеря му е умряла, отколкото да обяснява, че е полудяла.

— Току-що се връщам от Блейдънхам — заяви Доминик, без да отделя поглед от лицето на генерала. — Там една от пациентките ме помоли да предам съобщение на баща й, генерал Еймс от Холиуел Грейндж. Настояваше, че не е луда и че съпругът й я е затворил в клиниката без нейното съгласие.

Генералът пребледня.

— Не е възможно! Дъщеря ми е мъртва!

Чувствайки се много неудобно, Доминик рече:

— Моля да ме извините. Може би жената е някоя съседка, която познава Холиуел Грейндж, и в лудостта си си е въобразила, че някога е живяла тук. Наистина съжалявам, че ви обезпокоих.

Обърна се с намерението да си тръгне колкото се може по-бързо, но твърдият глас на генерала го прикова на място.

— Тя… как изглеждаше?

— Висока. С тъмна коса и кафяви очи. Моя възраст, струва ми се. Познават я като госпожа Браун, макар че лекарят ми каза, че това не е истинското й име. — Доминик извика в паметта си отчаяното лице, опитвайки се да си припомни някой отличителен белег. — Има лек белег върху брадичката. Почти незабележим. — Посочи с пръст мястото.

Еймс застина с изумено лице.

— Мили Боже! Нима тя е… Джена получи този белег, когато беше на шест години. Падна от едно дърво. Значи е тя! Да, тя е!

За един безкраен миг думите му увиснаха във въздуха. После Еймс се извърна и удари с юмрук по оградата. Лицето му се изкриви от мъка.

— А копелето ми каза, че е мъртва! Умряла е от едра шарка и трябвало много бързо да бъде погребана. Той… той дори ми показа гроба й в семейното гробище!

— Съпругът й ви е излъгал, че е мъртва? — смаяно възкликна Доминик.

С видимо усилие на волята Еймс възвърна самообладанието си.

— Джордж Мортън ще гние в ада. Как е възможно някой да стори това със собствената си съпруга?

— Тя ми каза, че я изпратил в лудницата, защото не била покорна. Не се съгласявала с него. — Доминик си помисли за собствения си баща. — Някои хора наистина не могат да понасят да им се противоречи. Може би Мортън е един от тях.

— Но да заяви, че е луда! Тя беше… Тя е съвсем нормална! Макар че животът на затворник, без никаква надежда да избяга, може да е помрачил разума й. — Лицето на Еймс потъмня. — Предупреждавах я, че Мортън е зестрогонец, но тя не искаше да слуша. Той е дявол. Дявол! — Устните на генерала се изкривиха в зловеща усмивка. — Кълна се в името на Бога, че ще си плати за това. Но първо трябва да доведа Джена у дома. — С тези думи се завъртя на пети и се запъти към конюшнята.

Доминик го последва загрижен.

— Мортън наистина заслужава бавна и мъчителна смърт, но дъщеря ви се нуждае от вас жив, а не увиснал на бесилото.

Еймс започна да оседлава един едър жребец.

— О, нямам намерение да го убивам. Имам предвид нещо много по-лошо. Ще използвам закона, за да го унищожа докрай. Имението, в което живее, е от зестрата на Джена. Ще му го взема, ще съсипя доброто му име. Накрая сам ще се моли да му пръсна черепа.

— Моля ви, изпратете съобщение в Уорфийлд, когато дъщеря ви се прибере у дома — рече Доминик, докато генералът извеждаше коня.

— Непременно. — Еймс спря, сграбчи ръката му и силно я стисна. — Едва не забравих да ви благодаря! Длъжник съм ви, Максуел. — Сви устни. — Отведете Лунен лъч като подарък за лейди Мериъл.

Доминик ахна.

— Не можете да подарявате толкова скъпо нещо!

— Вие току-що ми върнахте дъщерята. Бих ви дал и живота си — хладнокръвно заяви Еймс, метна се на коня и препусна в галоп.

Все още замаян, Доминик огледа кобилата. Лунен лъч наистина щеше да бъде идеална за Мериъл.

После се обърна към Пегас.

— Ще отведем тази млада дама в Уорфийлд и те предупреждавам, че трябва да се държиш добре по пътя. Разбра ли?

Пегас изцвили.

— Запомни го добре — твърдо повтори Доминик.

Докато отваряше портата, за да изведе кобилата, се питаше дали доктор Крейторн знае за измамата на Мортън. Лекарят обаче изглеждаше искрено загрижен за пациентите си, освен това се гордееше с клиниката си. Не бе възможно да е в заговор с един алчен и безскрупулен съпруг.

А и Мортън не се нуждаеше от съучастието на Крейторн. Всичко, което е трябвало да направи, е било да каже колко е опечален, задето съпругата му е полудяла. Джена Мортън явно бе силна и решителна жена. Гневът й от обвиненията на съпруга й сигурно е бил взет като доказателство за умственото й разстройство. Копелето е било дяволски умно, защото как всъщност един човек може да докаже, че не е луд? Така че, след като Джена веднъж е била освидетелствана, вече не е имала никаква надежда да избяга.

Преди да приближи към кобилата, Доминик успокои обърканите си мисли. Дивите създания и лудите момичета реагираха на интонацията.

Затова младият мъж протегна ръка и нежно рече:

— Ела с мен, Лунен лъч. Ще имаш нов дом, където те очаква една лунна девица.

Глава 14

Старият коняр посрещна с радост Лунен лъч в конюшните на Уорфийлд. Изчетка я, докато косъмът й заблестя, като през цялото време възторжено бъбреше за отминалите дни, когато лорд и лейди Греъм са били още живи. Описа с гордост и великолепните животни, с които някога са били пълни конюшните на Уорфийлд.

Когато свърши, Доминик се запъти към къщата. Госпожа Ректър го пресрещна с думите:

— Какво мислите за Блейдънхам?

— Едно добро заведение за душевноболни, но неподходящо място за Мериъл — категорично отвърна младият мъж.

— Много се радвам, че сте съгласен с лорд Еймуърт — облекчено въздъхна госпожа Ректър. — Особено след като тя има… лош ден.

— Какво означава това? — намръщи се Доминик.

— Тази сутрин нападна с ножиците си красивия стар хвойнов храст. Кълцаше като побесняла. Ще са нужни години, за да израсне отново. — Жената прехапа устни. — Сигурно е била разстроена от посещението на вуйчо си. Макар че не знам дали причината е в това, че дойде или че си замина.

Или е била разгневена от случилото се с Доминик. Не изглеждаше никак доволна, когато предишната нощ я избута от спалнята си.

— Поне не е нападнала с ножиците някой от обитателите на къщата, което щеше да е много по-лошо.

Възрастната жена тъжно се усмихна.

— По-късно ще трябва да благодаря на Бога за това. Винаги се тревожа, когато прави нещо странно и разрушително, защото действията й могат да се използват като доказателство, че е опасно луда.

Доминик си помисли за Джена Мортън, която бе затворена в лудница само въз основа на твърденията на съпруга и. Жените на практика бяха беззащитни, ако мъжът, който би трябвало да ги закриля и да се грижи за тях, се окаже злодей, или се водеше от користни цели, или пък просто проявяваше неотстъпчивост. Единствено решителността на лорд Еймуърт бе попречила Мериъл отдавна да бъде изпратена в лудница. Нищо чудно, че искаше да види племенницата си, поверена на почтен джентълмен.

— Ще поговоря с Мериъл. Не че очаквам да ме послуша. Къде е този храст?

— Аз ще ви заведа. — Госпожа Ректър го поведе навън. Чу щракането на ножиците още преди да стигне мястото.

Потръпна, когато видя обезобразения хвойнов храст. Мериъл бе започнала от единия край и вече почти бе стигнала до другия. Жалко, че Кемал не бе успял да й попречи.

Висок повече от половин метър, храстът разделяше две пространства с цветни лехи. Мериъл бе коленичила и безжалостно размахваше ножиците. Въздухът бе изпълнен с уханието на прясно отрязана зеленина.

Момичето усети приближаването на неканените гости, клъцна още един клон, вдигна глава и впери пронизващия си поглед в Доминик. Той бе поразен от светлината в зелените й очи. Изразът на лицето й му напомняше на котка, заловила тлъста мишка.

Преди да затвърди първоначалното си впечатление, момичето сведе поглед, вдигна ножиците и ловко отряза още няколко клончета. Госпожа Ректър изпусна тиха въздишка.

Мериъл си бе сложила сламената шапка и градинарските ръкавици. Значи не бе загубила напълно разсъдъка си. Доминик приближи и спокойно рече:

— Донесох ти подарък. Искаш ли да дойдеш с мен да го видиш?

Мериъл не благоволи да го удостои с отговор. Отряза още един клон и се намръщи. После насочи ножицата си към следващ.

— Как решаваш кой клон да отрежеш? — попита младият мъж.

Тя само се премести надясно и отново щракна ножиците. Доминик унило си помисли, че със същия успех можеше да попита котарака защо предпочита да спи под един храст, а не под друг.

Погледът му се отмести към храста и нещо внезапно просветна в ума му. Бавно и внимателно огледа кривите преплетени стволове.

— Госпожо Ректър, Мериъл не е рязала безразборно — заинтригувано подхвана Доминик. — Действала е също като хирург, който отстранява със скалпела си излишната плът, за да разкрие органа под нея. В случая тя е изрязала избуялите клони, за да стигне до основата. Погледнете колко красива и дръзка форма е постигнала.

Махна с ръка към двойката извити клони, преплетени в яростна битка за светлина и пространство. Друг клон се бе пъхнал под тях, а после се бе извил в обратна посока, преди да се слее с короната. Така храстите приличаха на малки дървета, превити от буря.

Дори нещо повече. Напомняха му за илюстрациите в една книга на брат му. Кайл харесваше всичко източно и незнайно как се бе сдобил с доста ценни китайски репродукции. Първичната сила на дърветата, изобразена на тези картини, бе претворена в живия хвойнов плет на Мериъл.

— Сега изглеждат малко груби, но през есента ще изкарат нови стъбла и ще се оформят.

Госпожа Ректър смръщи вежди.

— Мисля… мисля, че разбирам какво искате да кажете. Ефектът наистина е доста интересен. — Прехапа устни. — Красиво е, но е налудничаво.

С други думи още едно доказателство за безумието на Мериъл.

— Нима е лудост да виждаш света по друг начин? Художниците го правят. Разбира се, понякога ги смятат за луди. Но без този вид лудост светът би бил много тъжно място. Мериъл е истински художник в градината. Тя създава необикновена красота за тези, които могат да я видят и усетят.

С периферното си зрение улови някакво движение и погледна към Мериъл. Тя го наблюдаваше с ножиците в ръка. Погледите им се срещнаха и сякаш мълния премина през него. Все едно го бе изрекла с думи, така ясно усети, че казва: „Ти разбираш.“

Въздействието бе толкова силно, сякаш се бяха докоснали физически. За миг почувства, че е бил допуснат в нейния свят, магическо място, съвсем различно от ежедневното й скучно съществуване.

После тя сведе поглед и мигът отлетя. В гърдите му се надигна болезнен копнеж отново да се доближи до нея. Да сподели виденията й, да се преобрази от вълшебството й.

Но това щеше да бъде пагубна грешка. Колкото повече се сближаваше с Мериъл, толкова по-голяма ставаше вероятността да възникнат неприятности, когато истинският лорд Максуел дойде да предяви права над невестата си. Доминик не биваше да се потапя в очите й и да вижда там чудеса.

Затова се извърна рязко и предложи ръка на госпожа Ректър.

— Позволете ми да ви придружа до къщата. — По пътя щеше да възстанови самообладанието си. После щеше да я запознае с Лунен лъч.

Видя как Мериъл препуска из парка на сребристосивата кобила. Побърза обаче да пропъди видението, тъй като осъзна, че тя язди гола също като лейди Годайва[10], загърната само в блестящата плащаница на косите си.

С треперещи ръце Мериъл се зае да подрязва следващия храст. Той разбираше! Той наистина разбираше! Повечето хора преминаваха през живота полуслепи и виждаха само това, с което бяха свикнали, но той умееше да разпознава силата и красотата.

Хвърли му крадешком още един поглед, докато се отдалечаваше с госпожа Ректър. Възхити се на леките му стъпки и на мощта, която излъчваха широките му рамене. Ярки пурпурни точки проблясваха в светлината, която го заобикаляше. Червеното означаваше желание. Той я искаше, беше сигурна в това. Но как да го примами да се съвокупляват?

За миг се разсея и отряза погрешен клон. Тихо се наруга за своята небрежност. Копнежът пречеше на подрязването. Продължи да работи по-внимателно и постепенно да открива великолепието на храста.

Изведнъж в главата й проблесна странна мисъл. Изглежда, че той с лекота обитаваше външния свят, което не му пречеше да живее и в нейния. А щом той можеше, дали и тя щеше да успее?

Мисълта предизвика кошмарни видения. Буйни пламъци, писъци, цвилене на коне, тъмната сянка, чиято факла запали света. Ужасът избухна в съзнанието й и разтърси цялото й същество. Ножиците паднаха от ръката й, тя се преви на две и обхвана с ръце корема си, за да прогони пронизващата болка.

Джинджър се събуди, приближи до господарката си, побутна я с голямата си глава и нададе едно продължително „мя-у-у“. Мериъл го взе и притисна топлото му тяло до гърдите си. Котаракът блажено замърка. Котките можеха да живеят в два свята. Може би Ренборн също можеше. Но не и тя. Никога вече.

След като съпроводи госпожа Ректър до къщата и провери дали всичко в конюшнята е готово, Доминик се върна за Мериъл. Тя тъкмо привършваше с подрязването на последния храст и бързо се изправи.

— Готова ли си да видиш подаръка си? — попита младият мъж, без да е сигурен до каква степен Мериъл осъзнава присъствието му. Тя се протегна като котка на припек. Опитвайки се да не гледа чувствените извивки на тялото й, Доминик докосна нежно лакътя й.

— Ела!

За негово облекчение, тръгна послушно. Не знаеше какво щеше да прави, ако не му бе обърнала внимание. Едва ли би било подходящо да я заведе насила в конюшнята, а и тя сигурно щеше да му издере очите.

Докато вървяха, тайничко я наблюдаваше. Изглеждаше малко уморена. Дълги кичури се бяха измъкнали от плитката й. Беше обаче спокойна и нормална. Подрязването на хвойновите храсти явно не е било моментна прищявка. Навярно го е запланувала преди седмици.

Конюшните ухаеха на сено, а хладният полумрак бе много приятен след горещината на следобедното слънце. Доминик бе казал на коняря да отведе Лунен лъч в голямата клетка отсреща, затова поведе Мериъл по главната пътека и тихо изрече:

— Ето там.

Усетила новодошлите, Лунен лъч протегна шия и дружелюбно изпръхтя. Конярят бе вчесал дългата й бяла грива и буйната опашка. Косъмът й блестеше също косата на Мериъл. Дори бе завързал синя панделка на големия кичур на челото й. Така напълно подхождаше на една принцеса от приказките.

— Ако трябва да съм съвсем точен — заобяснява Доминик, — този подарък не е от мен, а от твоя съсед, генерал Еймс.

Видя с удоволствие, че очите на Мериъл се разширяват. После, за негов ужас, тя издаде беззвучен вик и рязко се обърна. По лицето й бе изписан същият страх, както когато се опита да я изведе извън пределите на Уорфийлд.

В следващия миг хукна към вратата, а Доминик инстинктивно протегна ръка, за да я спре. Тя обаче го удари толкова силно, че той изгуби равновесие и тупна по гръб върху една купа сено. Мериъл се бе вкопчила в него. После се изви, опитвайки се да се освободи, но Доминик обви ръце около кръста й.

— Не бягай, Мериъл! Не и този път. Бягството няма да ти помогне.

Приличаше на уловена птичка, нежна и уплашена до смърт. Защо, по дяволите, бе толкова разстроена? Макар че бе нервна и когато я изведе на езда с Пегас, в реакцията й тогава нямаше нищо от дивата паника, която я бе обзела сега.

— Не бягай, скъпа — меко повтори той, — с мен си в безопасност.

Тя притихна, но продължаваше да трепери. Доминик седна в сеното, придърпа я в скута си, облегна главата й на рамото си и я притисна към гърдите си. Копринената й коса се плъзна през пръстите му, нежна като крилата пеперуда.

Откъде да започне? Припомни си думите на Еймс и попита:

— Да не би да си разстроена, защото Лунен лъч прилича много на понито, което си имала в Индия?

Тя цялата потрепери. Доминик предположи, че е попаднал на вярна следа, и нежно продължи:

— Този сребристосив цвят се среща рядко в Англия, така че сигурно не си виждала подобен кон, откакто си напуснала Индия. — Всъщност от петнадесет години тя не бе излизала от Уорфийлд. — Лунен лъч ти напомня за загубата на родителите ти, така ли е?

В искрящите й зелени очи нямаше сълзи, но тя издаде задавен звук и зарови лице в гърдите му. Опита се да си представи какво ли означава за едно малко дете да преживее подобна трагична нощ. Дворецът на раджата, ухаещ на цветя и източни подправки… После внезапното среднощно нападение…

— Кръвопролитието е ужасяващо дори и за опитните войници. Оглушаващите изстрели на оръжията, писъците, пламъците. Баща ти и майка ти са били убити заедно със слугите. А теб са те отвлекли някакви непознати и си била съвсем сама.

Докато се опитваше да си представи какво се е случило, Доминик изпита тайнственото чувство, че се е върнал в миналото й. Вероятно е била отведена на кон от някой вонящ варварин, докато отчаяно е плачела и е зовяла майка си, която никога повече не й е било съдено да види. Господи, какъв ужас за едно дете, до този момент толкова закриляно и обичано от родителите си!

Още когато за пръв път чу историята на Мериъл, се ужаси, но все пак това се бе случило много отдавна, и то с човек, когото не познаваше. Сега обаче усещаше преживяното от нея с всяка своя клетка.

— Бедното дете! А после и този плен в чужда земя. Тогава ли спря да говориш? Защото никой не те разбираше?

Дори и да са се отнасяли внимателно към нея по време пленничеството й, тя е била изолирана, откъсната от обичта на близките си, заключена със спомените за унищожението и смъртта. Нищо чудно, че се бе оттеглила завинаги в свой собствен свят. Затварянето в себе си й е било нужно, за да оцелее. Бе сигурен в това, както бе сигурен, че се казва Доминик.

И от тогава е сама в крехката обвивка на сигурността, носена сред море от ужас и страх. С цялото си сърце искаше да я освободи от оковите на миналото. Макар че в началото оттеглянето й от света я е закриляло, сега се бе превърнало в неин затвор. Доминик искаше да й помогне не заради Кайл, а заради самата нея.

Как обаче би могъл да я достигне?

Гангренясалата душевна рана трябваше да се разреже като със скалпел, за да се докоснат страховете й, да се отстранят по някакъв начин и да се прогонят завинаги. Може би щеше да успее, ако й разкаже за собствените си ужаси. Да й опише преживяванията си по време на войната. Това щеше да разкрие, че е Доминик, а не Кайл, но тя едва ли щеше да го разбере. Пък и рискът си заслужаваше, макар че Мериъл навярно нямаше да разбере думите му, сигурно ще почувства болката в гласа му и ще осъзнае, че не е сама.

— Някога бях войник, Мериъл. — Баща му бе заявил, че като по-малък син или трябва да се посвети на църквата, или да отиде в армията. Затова реши да постъпи във войската. Кайл беше бесен и се опита да го накара да продължи следването си в Кеймбридж с него. Но не тази болка искаше да сподели днес Доминик. — Сигурно в Индия си видяла доста войници. Чичо ти е бил един от тях.

Тя помръдна нервно в прегръдките му.

— Шшт! — промърмори той. — Аз ще те пазя, Мериъл. Заклевам ти се. Избрах кавалерията, защото бях луд по конете. По онова време бях още момче, само на седемнадесет години. Мислех, че войната е едно голямо приключение, в което щях бързо да стана герой и да спечеля възхищението на дамите. Господи, какъв глупак бях! Изпаднах във възторг, когато Наполеон се завърна от изгнанието си и отново запали пожара в Европа.

Усети, че Мериъл го слуша. Дали наистина разбира думите му? Или откликваше само на гласа?

— И така станах младши кавалерийски офицер — това най-низшият чин в кавалерията — и се озовах на бойно поле при Ватерло. Може би най-жестоката битка в историята. Моето първо и последно сражение. — Думите заседнаха на гърлото му. Досега не бе разказвал на никого за онзи ден. Искаше да каже на Кайл, но те се бяха отчужди твърде много, за да му признае слабостта си.

— Смятах, че ще бъда нервен, когато битката започне, но никога не съм очаквал, че ужасът така ще скове цялото ми същество. Бях изплашен от всичко. Но най-вече от бавната, агонизираща смърт. От това коремът ми да бъде разкъсан от куршум и да издъхвам с дни в калта. От безсилието да гледам как приятелите ми умират пред очите ми. От това да оцелея, но осакатен за цял живот.

В най-лошите кошмари си се бе представял сляп и парализиран в Дорнлей, поддържан жив само от жалостта и задължението на близките си, твърде слаб, за да сложа край на мъките си. Овладя се и продължи:

— Но най-много от всичко се страхувах, че ще се покажа страхливец, толкова презрян, че хората ще плюят, щом чуят името ми. Че ще се пречупя, ще побягна и така ще причиня смъртта на други, много по-достойни и добри от мен.

Дишаше тежко и накъсано, обсебен отново от спомените за онзи фатален ден.

— Ватерло беше адът, Мериъл. Зловоние на барут и вопли на умиращи. Грохот на оръдия и заслепяващ пушек. Пълно незнание какво става. В известен смисъл това незнание бе най-лошото.

Погали я по гърба с влажната си длан.

— Слава Богу, не се опозорих, но и със сигурност не станах герой. Един мъдър и опитен сержант на име Фин ме спаси да не сгреша непоправимо от неопитност. Успях все пак да преодолея страха си и да се впусна в атака.

Замълча за миг.

— Никога няма да забравя възбудата, която ме обзе, докато се носех в галоп към французите, тропота на копитата, изстрелите на оръдията, които тресяха земята. Имаше някаква лудост в онази атака и това бе най-плашещото, защото именно въпросното безумно удоволствие кара мъжете да продължават да водят войни. Не знам колко пъти нападахме. Безброй. Но аз оцелях и започнах да мисля, че може би в крайна сметка ще изляза с чест от тази битка. Тогава… Тогава…

Не можеше да продължи. Съвсем неочаквано малката силна ръка на Мериъл се протегна и нежно захлупи неговата. По някакъв начин нейният трепет се бе предал и на него.

— Удариха моя кон Аякс. Беше прекрасен приятел, силен и стабилен като сержант Фин. Вече му обещавах тучни ливади и пълни крини с овес, задето така добре ми служи. И тогава, в последната за деня атака, бе улучен от един френски куршум, падна и ме затисна под себе си.

Калта го бе спасила, омекотявайки удара. Доминик се загледа през прозореца, без да вижда.

— За известно време съм изгубил съзнание. Когато се свестих, наоколо имаше само трупове. Един… един от загиналите беше сержант Фин.

Пое дълбоко въздух. Дяволски нечестно! Той бе оцелял, а такъв храбрец като Фин бе убит. По-късно изпрати пари на семейството му, макар че това бе само жалка компенсация за всичко, което Фин бе сторил за него.

— Чувах стоновете и виковете на умиращите, но димът бе толкова гъст, че все едно бях сам в ада. Аякс все още дишаше. Умираше бавно, а кръвта му се просмукваше в мен. Усещах болката му и бълбукащите звуци, които издаваше в агонията си. Не можех да направя нищо, дори не можех да намеря нож, за да прережа гърлото му и да сложа край на мъките му.

Мериъл извърна лицето си и опря чело на бузата му. Доминик усети туптенето на пулс помежду им, но не знаеше дали бе нейният, или неговият.

— Два дни останах там, хванат като в капан. И през двете нощи идваха мародери. Първия път откъснаха сребърните нашивки от куртката ми, после взеха и куртката, но не си направиха труда да ме освободят, макар че толкова ги умолявах.

Именно онези отчаяни молби бяха неговото падение.

— Вече бях полумъртъв от жажда, когато ме намериха момчетата от нашия полк. Аякс вече бе умрял. — Топлото умно животно, което бе негов приятел, се бе превърнало студена грамада.

После дойдоха рояците мухи.

— Аз имах ожулвания, счупени ребра и прорезни рани, но най-голямата повреда бе в мозъка ми. Мислех, че никога, вече няма да яздя. По дяволите, дори не исках да видя кон, макар че през целия си живот толкова съм обичал коне.

Пръстите на Мериъл гальовно се заровиха в косите му. Предлагаше му утеха, каквато самата тя никога не бе получила. Доминик затвори очи, за да спре напиращите сълзи. Макар че съвсем съзнателно бе решил да сподели болката си, не очакваше, че ще го мъчи толкова много.

Бавно пое въздух.

— Това, което в крайна сметка ми помогна да се съвзема, бяха приятелите ми от полка. Не че сме разговаряли за ужасите при Ватерло, но самият факт, че сме били там, че сме споделили еднакво вълнение и страх, ми помогна отново да си стъпя на краката. Макар че спомените не изчезнаха, те се оттеглиха в някакво кътче в душата ми и повече не ме измъчваха.

— Ако можеше да говориш, скъпа, ти също щеше да ми разкажеш за страховете си. Може би това ще ги накара да изчезнат — тихо промълви младият мъж, а горещият му дъх погали копринените й коси. — Но дори и да не можеш да говориш, искам да знаеш, че вече не си сама.

Известно време тя не помръдна. После се измъкна от прегръдката му, извърна лице към него и коленичи в сеното. Погледът й срещна неговия, сериозен и прям. Или по-скоро решителен. Бе дребна и ефирна като фея, затова много лесно би могло да се помисли, че е крехка и беззащитна. Един нежен ангел. Но това, което видя в глъбините на очите й, бе твърдо като стоманата.

Ненадейно се протегна и обгърна лицето му в хладните си шепи. Дали му даваше силата си, или черпеше от неговата? После се изправи грациозно, изтри длани в полите си и бавно пристъпи към Лунен лъч.

Сърцето му подскочи в гърлото, когато видя Мериъл да приближава към кобилата. Отправи безмълвна молба Лунен лъч да прояви кроткия си нрав и бавно се изправи. Не искаше да смути нито коня, нито момичето.

Мериъл рязко спря. Тялото й се скова.

— Конете обичат да знаят кой е господарят — обади се със спокоен глас Доминик. — Дори и най-кротките предизвикват новодошлите. Затова още от самото начало трябва да покажеш на Лунен лъч, че ти си господарката. Приближи уверено. С вдигната глава и изправени рамене. Дори и да те плаши, не го показвай.

Мериъл вирна брадичка. Пое дълбоко дъх и приближи още към кобилата. Лунен лъч протегна шия и леко я побутна в ребрата. Жестът бе приятелски, но и нещо като проверка. За щастие, Мериъл не трепна и не се отдръпна, а плъзна вдървените си пръсти по лъскавата шия на Лунен лъч. После още веднъж. Постепенно напрежението я напусна.

Доминик въздъхна облекчено.

— Тя те харесва. Ето, дай й това. — Извади бучка захар от джоба си. — Сложи я върху дланта си.

Конете имаха големи зъби и силни челюсти и Доминик щеше да разбере Мериъл, ако бе отказала, но тя предпазливо предложи бучката захар на животното. Кобилата грациозно я погълна. Лицето на Мериъл засия. Очевидно връзката между сребристосивия кон и смъртта на родителите й бе прекъсната. Сега можеше да възприеме Лунен лъч само като изключително красива кобила, а не да вижда в нея символ на унищожението и болката.

— Според генерал Еймс ти още от малка си била отлична ездачка, а аз мисля, че това е нещо, което никога не се забравя — окуражи я Доминик. — Искаш ли да я оседлаем и да излезем да пояздим? — На връщане от Холиуел Грейндж Доминик вече бе яздил кобилата и бе проверил настроенията и капризите й.

Мериъл се намръщи. След малко се завъртя на пети и излезе. Доминик успя да потисне разочарованието си. Явно бе очаквал твърде много.

В следващия миг осъзна, че Мериъл се е запътила към стаята с принадлежностите за оседлаване.

Глава 15

Как бе могла да забрави свободата, която те изпълва, когато се носиш на гърба на коня? Но това бе погребано с още толкова други неща от Времето Преди. Пришпори Лунен лъч и двете полетяха в галоп през парка. Смехът на Мериъл огласи околността. Сякаш яздеше обичната си Дейзи, мъртва от осемнадесет години. Но тя никога не е била толкова гладка и толкова пъргава.

Съзнателно се отдаде на мъката, извиквайки спомените за ужасеното й цвилене през онази нощ, когато конюшните избухнаха в пламъци.

После, след като се сбогува безмълвно с отдавна мъртвата си приятелка, Мериъл остави тъгата да отлети с вятъра на Уорфийлд.

Постепенно забави стремителния бяг на кобилата, за да му позволи да я настигне. Дължеше много на Ренборн, не само за тази безкрайна радост, но и задето я бе допуснал в най-съкровените кътчета на душата си. Досега бе смятала, че само тя е прокълнатата. Че е слаба и безпомощна като перо на вятъра.

Той препускаше в лек галоп след нея, а лицето му бе спокойно и излъчваше топлина, така че не би разпознала скръбта му, ако той не й бе разказал. Това я накара да се запита колко ли често хората крият болката и мъката си от другите. Значи не само тя бе познала стаената печал.

Ако се нуждаеше от доказателство, че той е предназначен за нея, сега вече го имаше.

Доминик наблюдаваше как Мериъл препуска надолу по хълма с коси, развени от вятъра. Трудно му бе да повярва, че не е яздила от дете. Еймс не бе преувеличил. Тя сякаш бе родена на гърба на коня.

Доминик пришпори Пегас надолу по хълма, за да я настигне. Мериъл си бе избрала мъжко седло и изобщо не бе обърнала внимание на предложението му да си сложи ботуши или поне обувки.

Сияеща от щастие, тя дръпна юздите и обърна Лунен лъч, за да бъде с лице към приближаващия Доминик. С босите си нозе и вдигнатите до коленете поли приличаше на истинска мъжкарана. Но това, което имаше значение, бе, че изглеждаше свободна, а страхът бе изчезнал от лицето й.

Гледката го изпълни със щастие. Твърде дълго бе оставена да живее в своя собствен свят, изолирана от всички. Каква ли щеше да стане, ако се бяха опитали да я изтръгнат от самотата и отчуждението?

Нетърпелив да прескочи още едно препятствие, Доминик попита:

— Трябва да отида до фермерската къща, за да поговоря с управителя дали може да се намери някаква работа за Джем Браун. Ще дойдеш ли с мен?

Леката руменина се отцеди от лицето й и то стана бяло като платно. Тутакси понечи да обърне Лунен лъч, но Доминик хвана юздата.

— Ще излезем само от парка, защото, ако използваме източната порта, няма изобщо да напускаме земите на Уорфийлд. Посещението ни ще бъде много кратко и единствените хора, които ще видим, са твоите работници.

Лунен лъч се размърда неспокойно, когато ръцете на Мериъл внезапно се отпуснаха. Поне не побягна. Изпълнен с надежда, Доминик добави:

— Няма да те насилвам. Но ако дойдеш с мен, кълна ти се, че ще бъдеш в безопасност.

После подкара бавно Пегас към източната порта, без да поглежда назад. Не се чу звук от копита на друг кон. Пое дълбоко дъх. Всъщност не бе изненадан. Днес бе преживяла достатъчно. Да я помоли да напусне Уорфийлд, просто беше твърде много.

Ненадейно зад него се разнесе леко дрънчене, последвано от ритмичния тропот на копита.

Тежките дървени врати бяха залостени с як прът. Доминик слезе от коня си, за да ги отвори. После изчака Мериъл да мине. Докато стоеше неподвижна върху гърба на Лунен лъч, Доминик усети напрежението зад безизразното й лице. Това, което изглеждаше толкова просто за него — да препусне извън пределите на парка, за нея бе почти непреодолима бариера. Навярно се чувстваше така, сякаш бе получила заповед да се втурне срещу вражески войски. Ала дори и тогава щеше да й бъде по-леко, защото щеше да знае, че е заобиколена от приятели. А в момента Мериъл изглеждаше безкрайно сама. Както и през по-голямата част от живота си. Тя трябваше да победи демоните в себе си.

Неспособен повече да издържа вътрешната й борба, Доминик тъкмо се канеше да й каже, че ще продължи сам, когато тя бавно подкара коня си напред. Усетила напрежението на ездачката си, Лунен лъч предпазливо пристъпи през вратите, сякаш минаваше по разнебитен дървен мост. Но го направиха. Двете заедно успяха.

— Браво, Мериъл! — Възхитен от смелостта й, младият мъж затвори вратите, без да ги залоства. После се метна на коня си и препусна към фермерската къща. Познаваше околността от картата на Уорфийлд. Погледът му се плъзна с наслада по тучните поля. Управителят, Джон Кар, явно си разбираше от работата.

Фермата приличаше на Холиуел Грейндж. Когато влязоха в двора, заграден от несиметрична къща с множество пристройки, Доминик забеляза едно момче, седнало на каменната пейка пред конюшнята и заето с почистването на някакво вехто седло.

— Добър ден — дружелюбно поздрави Доминик. — Тук ли е господин Кар?

Момчето огледа с одобрение Пегас.

— В кабинета си е, сър. Ей сега ще го доведа.

После момчето видя Мериъл и очите му се разшириха. Тя тъкмо с любопитство оглеждаше фермата, но щом усети интереса му, се скова.

Малчуганът с усилие откъсна поглед от нея и се запъти към къщата. Доминик забеляза някаква жена, вероятно госпожа Кар, която надничаше от горния прозорец. Младо момиче, облечено като прислужница, изникна пък на прозореца на долния етаж, а скоро до него застана още едно.

Доминик мислено изруга. Трябваше да го предвиди. За хората от околността лейди Мериъл Греъм, лудата наследница на Уорфийлд, сигурно е легенда. Така че появата й не можеше да не предизвика всеобщо любопитство.

Опита се да я види с очите на другите. С разрошените си коси, ексцентрични дрехи и боси нозе тя със сигурност потвърждаваше слуховете за своята лудост. Още повече, че упорито избягваше да среща погледите на хората. Доминик искаше да им извика, че тя не е такава, а е умна и чувствителна млада жена с душа на художник. Но подобна изява със сигурност щеше да причисли и него към лудите.

Когато управителят излезе от кабинета си, повече от десетина любопитни вече надничаха от къщата. В средата на двора Мериъл и кобилата й стояха неподвижно като скулптура. Доминик я наблюдаваше внимателно, молейки се да не побегне, изплашена от това всеобщо внимание.

— Вие сигурно сте лорд Максуел — рече господин Кар, як мъж с умни очи.

— Да. За мен е удоволствие да се запозная с вас, господин Кар. — Доминик протегна ръка.

Управителят стисна силно десницата му и старателно го огледа, виждайки в него бъдещия господар. Без съмнение всички знаеха за посещението му в Уорфийлд.

— Познавате ли лейди Мериъл? — продължи Доминик.

Управителят я изгледа с неприкрит интерес.

— Срещнахме се веднъж, когато лорд Еймуърт ме назначи на работа в Уорфийлд, но се съмнявам, че тя ме помни. Добре дошли в Суолоу Фарм, милейди.

Вероятно когато се бяха срещнали за пръв път, тя изобщо не му бе обърнала внимание, както пренебрегваше повечето хора. В момента се взираше през двора, сякаш искаше всичко наоколо да изчезне. Но… поне не побягна.

— Вчера срещнах един младеж на име Джем Браун, който отчаяно търси работа — обясни Доминик. — Позволих си да му кажа да ви се обади утре. Не знам дали се нуждаете от допълнителна работна ръка, но той има огромно желание да се труди. Ако на вас самия не ви трябва, може би познавате някого от областта, на когото бихте могли да го препоръчате.

— Скоро ще започне косенето, така че ще ми трябват допълнителни работници — отвърна Кар. — Ако момчето не се бои от работа, все ще се намери нещо за него.

— Благодаря ви, господин Кар. Много любезно от ваша страна. — От погледа на Доминик не убягна насмешливата искра, припламнала за миг в очите на управителя. И двамата отлично знаеха, че господин Кар ще назначи всеки един, препоръчан от бъдещия съпруг на лейди Мериъл, Сега вече всичко зависеше от Джем Браун — дали ще се откаже от бракониерството и ще се залови с честен труд. Или поне дали ще прояви достатъчно хитрост да не се остави да го заловят отново.

— Искате ли да ви разведа из фермата? — предложи Кар.

— Днес не, благодаря ви. — Доминик погледна към Мериъл. Колкото по-бързо я махне оттук, толкова по-добре. А и не биваше да позволи на умния и проницателен Кар да го опознае отблизо. — Може би някой друг път.

Двамата мъже скоро се сбогуваха и Доминик обърна коня си. В същия миг Мериъл и Лунен лъч се озоваха до него. Тя запази самообладание. Любопитната тълпа продължаваше да зяпа тайнствената лейди. Как, по дяволите, бяха успели толкова бързо да разберат за появата й?

С високо вдигната глава и изправени рамене Мериъл мина покрай насъбралите си също като кралица сред поданиците си. Доминик изпусна въздишка на облекчение. Тя се бе справила.

Ала облекчението му не трая дълго. Веднага щом се скриха от погледите на фермерите, Лунен лъч се разбунтува, сякаш я бе ужилил стършел. Доминик пришпори Пегас след кобилата, проклинайки се, че бе убедил Мериъл да го придружи.

Отпред се виждаха затворените порти. Мили Боже, защо тя не забавя коня! Нима се канеше да ги прескочи! Толкова висока порта! Дали бе преодолявала препятствия като малка?

Доминик препусна след нея. Сърцето му се качи в гърлото. Ако Лунен лъч се препъне, и двете щяха да си строшат вратовете.

Животното се носеше бясно към вратата. Ето! Излетя…

Съвършен прескок! Разкъсван между облекчението и желанието да напляска Мериъл, Доминик също прескочи с Пегас над портите. Обаче не успя да я настигне, затова тя дръпна поводите на кобилата си и го изчака.

— Яздиш като кентавър — остро заяви младият мъж. — Сърцето ми едва не спря, докато те наблюдавах.

Очите й се разшириха с такава неподправена невинност, че Доминик се усмихна. Знаеше, че нарочно го е предизвикала. Слезе от коня и отвори вратите.

— След всичко, което преживя днес, имаше правото да се позабавляваш. Но ако утре се събудя с побелели коси, ти ще бъдеш виновна.

Мериъл пое към къщата в лек галоп, а звънливият й смях се посипа след нея. В подобни случаи Доминик бе почти сигурен, че го е разбрала.

Когато стигнаха до конюшнята, той слезе от Пегас и го поведе. Мериъл пристъпи царствено на гърба на Лунен лъч.

— Почакай малко и ще ти помогна да слезеш — каза Доминик, докато се занимаваше със седлото на Пегас.

Веждите й се извиха в деликатна насмешка. Имаше чувството, че двамата разговарят съвсем пълноценно.

— Знам, че и сама можеш, малка вълшебнице, но е крайно време да се научиш как трябва да се държи една истинска дама.

Въпреки че през последната отсечка от пътя не бяха яздили много бързо, все пак конете се нуждаеха от добро изтриване. Щеше да научи и Мериъл. В Уорфийлд имаше достатъчно слуги, но една истинска ездачка трябваше да знае как сама да се грижи за коня си.

Младият мъж отведе Пегас в клетката и го наметна с одеяло. После приближи до Лунен лъч и вдигна ръце, за да помогне на Мериъл.

— Предполагам, че когато си била на пет години, едва ли са те учили как да се грижиш за коня си, затова преди обяд ще ти преподам един малък урок.

Мериъл преметна крак през гърба на кобилата, отпусна ръце върху раменете му и скочи. Но не се приземи с грацията на светска дама, а се отпусна в обятията му като жена, зажадняла за ласките на любовника си. Доминик се скова, но ръцете му инстинктивно се сключиха около кръста й. Това съвсем не влизаше в намеренията му, но, мили Боже, колко приятно бе да я усеща до себе си!

Разкъсван от желанието да я задържи в прегръдките си, разхлаби хватката си. Една благонравна дама щеше мигом да се отдръпне. Мериъл обаче бавно се плъзна надолу по тялото му, запалвайки буен пожар в слабините му.

После повдигна лице към неговото. Очите й бяха ясни и невинни. Как му се искаше да целуне тези полуразтворени устни. Да разпусне косите й и да зарови лице в блестящото им великолепие. А най-силно от всичко изгаряше от желание да я люби, докато и двамата се отпуснат с изнемощели тела.

Тогава тя докосна устните му с пръст. По лицето й пробягна лека усмивка. Доминик пое пръста й и го погали с език. Тя започна да вкарва и изкарва пръста си с естествена чувственост. Как можеше нещо толкова обикновено да бъде така възбуждащо?

Всъщност всичко у нея го възбуждаше. Вече бе невъзможно да отрича колко много я желае. Тази дива горска фея бе завладяла и тялото, и душата му.

Напомни си всички причини, поради които не биваше да продължава това. Улови ръката й и я отмести.

— Мериъл…

Преди да успее да продължи, тя обви ръце около врата му и се притисна към гърдите му. Доминик се отдръпна, но Мериъл го последва със сладката настойчивост на малко кутре, зажадняло за ласката на господаря си.

Продължаваше да отстъпва, докато гърбът му не опря в стената. Тя продължаваше да го следва, стъпила с малките си боси нозе върху ботушите му.

Изведнъж устните й се впиха в неговите, а пръстите й се заровиха в косите му. Устните й бяха неопитни, но прекрасни, топли и меки. Търсещи и подканващи.

Тутакси всички разумни мисли излетяха от главата му и той също я целуна. Имаше вкус на диви ягоди, свежи и дъхави. Костите й бяха дребни и деликатни, но силни, много силни. Плъзна ръка по гърба й, обхвана хълбоците й и я привлече по-плътно към себе си.

— Толкова си хубава — прошепна Доминик, а устните му целунаха шията й. Главата й се отметна назад и тя изпусна тежка въздишка. Беше невинна, но чувствена и страстна като Лилит — първата изкусителка. Вече почти бе изгубил разсъдъка си, изгарящ и тръпнещ от желание.

Тъкмо посегна към гърдите й, когато нещо го побутна в ребрата, изтръгвайки го от сексуалната мъгла. Доминик примигна замаяно и видя, че Лунен лъч, изоставена от господарката си, се опитваше да изяде сакото му. По-точно външния джоб. Младият мъж дрезгаво се засмя.

— Май искаш още захар, а момичето ми?

Без да погледне Мериъл в очите, той я отмести твърдо от себе си, като внимаваше малките й боси ходила да не попаднат под копитата на коня. После пъхна треперещи пръсти в джоба на сакото си, измъкна бучка захар и я подаде на Лунен лъч. Тя щастливо я лапна и го загледа отново с надежда.

Преструвайки се, че съвсем е забравил жарката прегръдка, Доминик хвана поводите на кобилата.

— Вие двамата с Пегас се нуждаете от добро разтриване.

С тези думи я отведе в клетката. Дължеше й цяла купа със захарни бучки, задето го бе спасила от временно умопомрачение. Господи, каква по-голяма лудост от тази да иска да се люби с бъдещата съпруга на брат си? Всички можеха да пострадат. Мериъл навярно не разбираше какво означава поканата й. Физическите последици от любовния акт не бяха толкова страшни. Но емоционалните и моралните можеха да бъдат катастрофални.

По дяволите, защо Кайл не е тук и не ухажва лично своята годеница?

Въпреки всичките си усилия не можа да потуши огъня в слабините си, нито желанието да научи Мериъл на това, която тя толкова силно искаше. Погледна през рамо. Стоеше си там, където я бе оставил, със стиснати юмруци и потъмнели от страст очи.

В името на всички светии, ако все още му бе останал някакъв разум, трябваше незабавно да напусне Уорфийлд. Защото изобщо не беше сигурен, че ще има силата отново да й откаже.

Глава 16

Кайл почука леко и влезе в каютата на Констанца. Тя се бе излегнала върху малкия шезлонг и се оглеждаше в ръчното си огледалце, докато нанасяше малко руж върху бузите си с пухкава заешка опашка. Тутакси обаче направи тъжна гримаса.

— Ех, querido, залови ме. Не е ли изумително, че суетата ни съпътства до края на дните ни? Тя е един от седемте смъртни гряха. Само той е достатъчен, за да бъда осъдена да горя във вечния огън.

Доволен, че се чувства достатъчно силна, за да се загрижи за външния си вид, Кайл целуна тънката й парфюмирана ръка, преди да се настани на стола срещу шезлонга.

— Лицето ти, Ла Палома, беше твоята съдба и твоят успех.

Тя въздъхна. Оживлението й бързо помръкваше пред завладяващата умора.

— Мое проклятие и мое спасение.

— Смяташ, че красотата ти е проклятие? — Мисълта го натъжи. Бе изпитвал такова удоволствие да съзерцава съвършеното й лице.

Констанца потупа сребърната рамка на огледало и придоби мрачен израз.

— Аз имах сестра, само една година по-голяма от мен. Като малки двете бяхме много близки, но когато пораснахме, станахме… съпернички. И тя беше хубава, но не колкото мен. А аз, безсрамното създание, се перчех дръзко с красотата си. Семейството ми бе хидалго[11], а аз имах много големи планове. Хвалех се наляво-надясно с великия съпруг, който ще имам, с богатството и бижутата, които ще нося. Майка ми окуражаваше тези мечти, защото моят успех щеше да бъде нейният триумф.

Кайл бе изненадан и заинтригуван. Досега Констанца никога не бе говорила за миналото си.

— Съвсем естествено е майките да се гордеят с дъщерите си — отбеляза той, надявайки се думите му да я подтикнат да продължи.

— Което не бива да става за сметка на другата дъщеря.

Констанца отпусна глава, а лицето й придоби отнесен израз.

— Моята сестра, Мария Магдалена, бе много по-добра и мила от мен. И далеч не толкова амбициозна. Тя искаше да бъдем приятелки, но аз все странях от нея. След това дойде войната и моето семейство бе унищожено. Чувах писъците на сестра си, докато… войниците я изнасилваха. — Констанца затвори очи и по лицето й премина болезнен спазъм. — Виковете й спряха едва когато й прерязаха гърлото.

Кайл се взираше в нея, потресен от спокойно изречената изповед.

— Ти си чула предсмъртните й викове?

— О, да. — Усмихна се горчиво. — Аз също бях изнасилена, но заради красотата ми офицерът ме направи своя любовница. Реши, че съм твърде хубава, за да бъда убита. Просто бях оставена да умра от глад сред руините на моя дом и труповете на близките ми.

Взе ръката й. Гърдите му се изпълваха с безпомощен копнеж да промени миналото й.

— Querida[12], толкова съжалявам… Никой не би трябвало да преживее подобно страдание! Истинско чудо е, че не си полудяла.

Тя отвори очи — тъмни и пронизващи — и го погледна право в лицето.

— Когато Божията ръка удря, всеки смъртен е безпомощен. Но аз никога няма да си простя, че моята сестра умря, без да узнае колко много всъщност съм я обичала. Бих дала всички богатства на света, за да мога да й го кажа.

Кайл изведнъж разбра защо тя му бе разкрила толкова много за себе си и сухо рече:

— Ти се опитваш да ми дадеш съвет за моя брат, нали?

— Сега не е време да се хитрува. Един ден се похвалих на Мария Магдалена какво прекрасно предложение за женитба съм получила. А на следващия ден и тя, и светът, който познавах, бяха мъртви. — Констанца преглътна с усилие. — Понякога си мисля, че Бог я дари с такава бърза смърт заради добрата й душа. А на мен, с моята порочност, не ми е отредена подобна милост.

От думите й го заболя.

— Нима животът ти е бил толкова ужасен, че предпочиташ да си умряла тогава?

Очите й омекнаха.

— Имаше и много хубави неща, mi corazon. Но това не бе животът, който бих си избрала.

Трябваше да е глупак, за да приеме думите й лично. Разбира се, тя не би избрала доброволно да преживее трагедията, която я бе сполетяла. Ала ако това не се бе случило, двамата никога нямаше да се срещнат. Съвсем егоистично на него му се искаше тя да е благодарна на съдбата, че все пак ги е събрала.

Гласът й внезапно прекъсна мислите му.

— Ако се върнеш в Англия и откриеш, че брат ти внезапно е умрял, ще бъдеш ли доволен от сегашните ви отношения?

Беше съвсем наясно с отговора. Винаги бе смятал, че напрежението между него и Дом е само временно. Докато брат му започне да се държи разумно и двамата отново станат приятели. И все пак в живота всичко става…

— Ти каза, че твоята сестра е искала да бъдете близки. Моят брат обаче никога не е показвал такова желание. Той продължава да проявява същото безсмислено упорство, както когато бяхме момчета.

— Виновникът никога не е само един, mi corazon — промърмори Констанца. — Можеш ли съвсем искрено да кажеш, че за всички недоразумения помежду ви е отговорен само той?

Кайл сърдито скочи на крака и отиде до прозорчето. Отвън бушуваше буря и дъждът се изливаше на талази върху оловносивото море.

— Аз винаги съм изпълнявал задълженията си, докато Доминик пропилява живота си. Той можеше да дойде с мен в Кеймбридж и да се подготви за свещеник, ала не го направи.

Толкова се бе надявал, че брат му ще се съгласи. Така щяха отново да се сближат. Отказът на Дом му бе подействал като плесница.

— Моят баща му купи офицерски чин в кавалерията. Но той се отегчи и го продаде само след година. Можеше да пътува, да научи много нови неща, да ми разказва в писма за това, което е видял и открил. А не да прекарва дните си в безсмислени удоволствия. Ако аз имах неговите възможности… — Преглътна горчивите думи, ненавиждайки гнева и завистта в гласа си.

— Повечето хора биха казали, че твоите възможности са били много по-големи — мъдро отбеляза Констанца. — Да не би да му завиждаш за свободата? Нима го презираш, че не се възползва от нея по същия начин, по който би го сторил ти?

Кайл потрепери. Разбира се, че не завиждаше на Доминик! Силата, богатството — всичко принадлежеше на по-големия син. Кайл бе роден за това. Защо тогава ревнуваше от факта, че неговият брат е… свободен?

Затвори очи, чувствайки, че се задушава. Искаше му се да ридае, а уж той бе истинският щастливец.

Глава 17

Доминик изтри конете, като накрая към него се присъедини и старият коняр. Едва смогна да се измие и преоблече за вечеря. Беше доволен, че Мериъл я пропусна, защото щеше да му бъде доста трудно да се храни срещу нея и да сдържа желанието си.

Ала присъствието й все пак се усещаше. Великолепните рододендрони можеше да бъдат откъснати от всеки, но единствено Мериъл би ги подредила в нащърбена тенекиена кутия.

Докато заемаше мястото си, бъбрейки с госпожа Маркс, Доминик огледа букета.

— Тези цветя са като хвойновите храсти, които Мериъл подряза — необичайни, но много красиви. Забележете контраста между пищните цветове и простотата на тенекиената кутия. Ефектът е много драматичен, не мислите ли?

Лицето му пламна, когато видя сепнатото изражение на госпожа Маркс. Тя сигурно се чудеше дали лудостта не е заразителна. Но госпожа Ректър наклони замислено глава.

— Струва ми се, че разбирам какво искате да кажете, милорд. Комбинацията наистина е много интересна. Макар че трябва да призная — лично аз бих предпочела да сложа цветята в някоя красива китайска ваза.

— Оригинално е — съгласи се накрая госпожа Маркс. — Но може би ще изглежда по-добре в кухнята отколкото на тази махагонова маса.

Доминик не оспори твърдението й. Преди да дойде в Уорфийлд, щеше веднага да се съгласи. Без да иска, Мериъл бе променила светогледа му. Той отпи от чашата с вино.

— Знаете ли, че Мериъл може да язди?

Тази тема, както и всичко, случило се през деня, беше предмет на разговора, докато и тримата решиха да се оттеглят по спалните си.

След като Ренборн я отхвърли, Мериъл избяга от конюшнята, унизена и гневна. Явно я желаеше. Тогава какво не бе наред с нея, че не искаше да се любят? Да върви по дяволите!

Но вината сигурно бе нейна. Докато наблюдаваше птиците и горските създания, бе забелязала как готовността на женската винаги подтиква мъжкарят да й отговори. Сигурно още не й е дошло времето. Въпреки че едва ли някога щеше да бъде по-готова, та тя изгаряше в огън!

Видя, че Роксана е задрямала в сянката на беседката. Отпусна се на дървената пейка и вдъхна уханието на розите. Кучето сънливо отпусна глава в краката й. Рошавата му козина погъделичка босите й пръсти.

Почеса животното зад ушите и въздъхна. След като придобие повече опит в чифтосването, ще знае точно какво да очаква. Ще усвои правилните движения. Ще разбере как да го примами при себе си. Макар че безброй пъти бе наблюдавала соколите и лисиците, от тях едва ли можеше да научи ритуалите, които се изискваха при хората.

Намръщи се и се замисли за един обичай, който сигурно трябваше да опита. А ако и той не даде резултат, ще се и възползва от други методи, които бе наблюдавала в Индия. Те изискваха повече усилия, но едва ли някой мъж можеше да им устои.

Цветовете на татуировката бяха потъмнели и от светло оранжеви бях станали ръждивочервени. Доминик проследи рисунката в огледалото. Добре, че бе освободил Морисън, преди да си съблече ризата. Нямаше никакво желание да изтърпи упрека в очите на камериера.

Прозина се и се приготви да угаси лампата и да си легне. Отметна покривката на леглото и застина. Между възглавниците се гушеше изящен букет, привързан с чернена панделка.

Нямаше съмнение, че е от Мериъл. Два малки карамфила, един червен и един бял. Имаше и бледолилава горска теменуга, както и тънка върбова клонка. Красив и семпъл букет, необичаен и интересен, както всичко, излязло изпод пръстите на Мериъл.

Помириса го. Доминиращо бе уханието на карамфилите. Имаше нещо порочно и възбуждащо в мисълта, че тя бе откъснала тези цветя и тайно бе влязла в спалнята му, за да ги остави в леглото. Дали това не бе някакъв знак? Може би благодарност за Лунен лъч? Или намек за нещо друго?

Постави цветята в чаша вода и я сложи на масичката до леглото. Ала докато загасеше лампата, изпита усещането, че имаше нещо в букета, което бе пропуснал. Може би на сутринта…

Заспа веднага и сънува брат си.

Викове и буен смях. Двамата с Кайл играят с кестени. Измъкват се тайничко от къщи, за да присъстват на селското празненство.

Събужда се внезапно посред нощ със съзнанието, че Кайл е ранен, и го открива с изкълчен глезен, тъй като паднал по стълбите по време на нощните си набези в килера.

После следваха сбиванията с юмруци и словесните престрелки, които раняваха още по-тежко. Арогантността на Кайл, когато се върна след първия срок в Итън с твърдото убеждение, че Доминик е длъжен да му се подчинява във всичко, защото никога няма да му бъде равен. И студената ярост в очите му, когато той направеше нещо противно на волята му. Съперничеството им за благоволението на една камериерка и пламъка на задоволство в погледа на Кайл, когато тя предпочете виконт Максуел.

Накрая и последното опустошително стълкновение, след като Доминик избра армията пред университета…

По време на коледната ваканция, през последната му година в Ръгби, Доминик бе извикан в кабинета на баща си. Тогава графът му заяви, че е време да реши какво ще прави занапред. Доминик знаеше, че за по-младият изборът е: или армията, или църквата. Истинското му желание бе да управлява имение, за предпочитане собствено, макар че би работил и за някой друг. Ако получаваше прилична заплата и спестяваше, може би след някоя и друга година щеше да успее да си купи ферма.

Доминик плахо попита може ли да се обучава за управител на някое по-малко семейно имение. Предложението му бе отхвърлено на часа; Ренборн не беше наследникът нито на титлата, нито на земите на рода. Баща му го осведоми, че е готов да плаща за обучението му в университета, ако избере попрището на свещеник, или да му купи чин в подходяща военна част. Даде му срок да реши до края на ваканцията.

Въпреки че Кайл също си бе у дома и двамата нямаха стълкновения помежду си, Доминик не споделяше нищо за бъдещето си, защото знаеше, че брат му ще се опита да повлияе на решението му. Дните минаваха, а той все още се колебаеше. В Ръгби се чувстваше щастлив и се справяше добре. Сигурно и трите години в университета щяха да му харесат. Но да стане свещеник? От друга страна, не смяташе, че има призвание и за военен.

Взе решението си вечерта преди да се върне в училище, докато двамата с Кайл играеха билярд. Брат му тъкмо премерваше удара си, когато Доминик обяви:

— Отивам в армията. За предпочитане в кавалерията. — Усмихна се. — Дали да не стана хусар? Имат страхотни униформи.

Щеката на брат му трепна. След миг Кайл се изправи с пребледняло лице.

— Сигурно не говориш сериозно. Каза го само за да попречиш на удара ми, нали?

Доминик взе щеката си и с елегантно движение вкара топката.

— Трябва да правя нещо, а армията ми се струва по-добрият избор. Не мисля, че флотата ми харесва.

— Вярвах, че ще дойдеш в Кеймбридж с мен! — Кайл нервно въртеше щеката в ръцете си. — Бихме могли да живеем заедно. Ще бъде… също както в старите времена.

Старите времена. Мисълта го изкушаваше. Докато го обмисляше, Доминик отбеляза още едно попадение, след което неохотно поклати глава.

— Ако ме виждаш като свещеник, значи твоето въображение е по-богато от моето.

— От теб би излязъл съвсем приличен свещеник — сериозно заяви Кайл. — Ти си търпелив и добър. След пет-шест години старият Симпсън ще се оттегли и ще станеш викарий в Дорнлей. Ще бъде идеално. Приходите са добри.

Мисълта накара Доминик да потръпне. Да прекара остатъка от живота си само на километър от семейната резиденция като беден роднина? Не знаеше много за небесата, но бе сигурен, че ако стане свещеник в Дорнлей, ще се озове направо в ада.

— Няма да го бъде, Кайл — рязко прекъсна възторжените приказки на брат си. — Ще се отегча до смърт. В кавалерията поне ще изживея някое и друго приключение.

— За Бога, Дом! Само един проклет глупак може да предпочете армията!

Ако го бе казал друг, Доминик само би се изсмял, но изявлението на брат му го изпълни със студен гняв.

— Мнението ти за мен е много ласкателно. — Присви очи, наведе се над масата, мрачно вкара всички топки и сложи край на играта. — Може и да съм проклет глупак, но все още мога да те бия на билярд или на каквото и да е друго.

— По дяволите, Дом! — Кайл го изгледа свирепо. — Говорим за твоя живот, а не за някаква си проклета игра! Ти имаш мозък. Използвай го! Ела с мен в Кеймбридж. Ако не искаш да ставаш духовник, можеш да следваш право. И там ще бъдеш добър. Но, за Бога, не се погубвай в армията!

Да бъде заключен цяла вечност в прашни стаи сред още по-прашни книги… Нима Кайл толкова малко го познаваше?

И интересуваше ли се всъщност от нещо друго, освен да си има другар в Кеймбридж?

— Има много, които смятат, че да се защитава страната ни, е въпрос на чест. Но дори и да не е така, това, че си се родил с десет минути по-рано, не ти дава правото да решаваш как аз ще прекарам живота си.

— Това ли си мислиш, че се опитвам да направя? — Кайл пое дълбоко дъх, опитвайки се да не избухне. — Искам най-доброто за теб. След като Наполеон е заточен на Елба, в армията ще се отегчиш също толкова, колкото и във викарията. А ти имаш възможност да продължиш образованието си. След три години сигурно ще разсъждаваш по-иначе. — Гласът му омекна. — Моля те, Дом! Толкова бих се радвал да сме заедно в Кеймбридж.

Тази молба го вбеси много повече отколкото гневът. Може би брат му имаше основание. Той наистина беше превъзходен компаньон. А и щеше да бъде, както когато бяха момчета…

Но те вече не бяха деца и приятното видение се разби на пух и прах от внезапното просветление, че ако се съгласи с брат си, все едно подписва духовното си унищожение. Винаги, когато бяха заедно, Кайл бе Наследника, а Доминик — Резервата. Така постепенно щеше да се обезличи в сянката на брат си и да се превърне в човек без никакво значение и самоуважение.

Ако искаше да бъде самият себе си, трябваше да си тръгне.

— Няма да стане, Кайл. Армията ме устройва. Ако слуховете се окажат верни и Наполеон избяга от Елба, може би ще бъда полезен на Англия.

— Не! — Кайл яростно стовари юмрука си върху масата. За миг изглеждаше така, сякаш ще се нахвърли върху брат си и ще сключи ръце около гърлото му. Вместо това обаче отсече с гробовна обреченост: — Ако го направиш, кълна се, че никога няма да ти го простя!

Доминик усети как кръвта се отдръпва от лицето му.

— За щастие, твоята прошка никак не ме интересува. — Завъртя се на пети и излезе.

Беше горд, че успя да запази самообладание. Разтрепери се чак когато се озова в стаята си.

Когато се събуди, в ушите му все още звучеше гласът на брат му. Докато се взираше в тъмнината, осъзна, че е взел правилното решение. Въпреки това сега, десет години по-късно, разбираше с кристална яснота, че настояването на Кайл да отиде с него в Кеймбридж е било по-скоро загриженост, отколкото желание да наложи волята си. Жалко, че не го бе разбрал още тогава.

След Ватерло копнееше да се върне у дома и да прекара известно време с Кайл. Можеха да отидат в Шотландия, където щяха да яздят, да ловят риба или да се носят на колела из зелените поля. А някоя вечер, след порядъчно количество коняк, Доминик може би щеше да му сподели всичко за онзи кошмарен ден. Макар че сигурно Кайл нямаше да каже много — мъжете не обсъждат подобни неща, мълчаливото му разбиране щеше да излекува душевните му рани.

До днес, когато изля душата си пред Мериъл, не бе говорил с никого за това.

Странно колко близък се чувстваше с нея, въпреки душевното й разстройство. Мисълта за тази близост му припомни целувката им. Това го смути и той побърза да насочи вниманието си отново към брат си.

Въпреки отчуждението, между тях все още съществуваше връзка. Преди няколко години Доминик бе хвърлен от коня си по време на лов, докато гостуваше в имението на един приятел. Отърва се с няколко счупени кости и спукан череп. Кайл пристигна от Лондон още на следващата вечер и го обсипа с упреци заради безразсъдството му. Ако не се чувстваше толкова зле, сигурно щеше да го удари. Вместо това, макар че никога нямаше да го признае на глас, се чувстваше смущаващо радостен, че вижда брат си.

Кайл приключи язвителната си лекция и освободи местния хирург, за да извика най-добрия лекар в централната част на страната. После спомените му бяха обвити в мъгла. Струваше му се, че брат му седи край леглото, докато самият той се мята неспокойно в полусъзнание. Мокреше лицето му със студена вода и го връщаше обратно, когато се опитваше да се надигне.

След като треската премина, Доминик реши, че е сънувал, защото Кайл вече не показваше никакво желание да изпълнява ролята на болногледачка. Дори едва разговаряше с него.

Веднага след като започна да се подобрява, Кайл си замина, без да даде никакво обяснение откъде е узнал толкова бързо за инцидента. По-късно Доминик откри, че никой от приятелите му не си е правил труда да уведомява семейството му за злополуката. Явно тайнствената връзка, която съществуваше между тях в детството им, бе довела Кайл при него. Брат му знаеше също и за раната му при Ватерло, макар че Доминик го разбра много по-късно. Като момчета подобни случаи бяха нещо съвсем обикновено. Понякога дори не можеше да различи своите чувства от тези на Кайл. След като пътищата им се разделиха, съзнателно бе потискал всичко това, но без особен успех.

Гърлото му се стегна от мъка. Как можаха двамата с Кайл да стигнат дотук? Всичко можеше да е толкова по-различно. Ако Кайл не беше властен, а Доминик беше по-търпелив и сдържан.

Миналото не можеше да се промени, но бъдещето… Мълчаливо си даде обет вече да сдържа гнева си, когато се срещнат, и да избягва да говори неща, за които знае, че биха провокирали брат му. И, за Бога, в никакъв случай не бива да се държи непристойно с бъдещата му съпруга. Неговият близнак никога нямаше да му го прости. Навярно щеше да реши, че той нарочно се е задявал с Мериъл като проява на тяхното отдавнашно съперничество.

Кога всъщност за последен път двамата бяха наистина близки? Вероятно когато майка им умря. Графинята бе повалена внезапно от силна треска и момчетата бяха повикани у дома. Ръгби беше по-близо и затова Доминик пристигна пръв. Тя се усмихна и прошепна името му. Майка им никога не ги бъркаше. После промълви тихо:

— Грижи се за брат си. Той не е като теб. Той… се пречупва много по-лесно.

Скоро след това се унесе в сън, от който така и не се събуди. С каменно лице графът се бе затворил в кабинета си. Доминик остана да чака пристигането на брат си. Не можеше да забрави последните думи на майка си. Закле се обаче, че никога няма да му ги предаде, защото Кайл би се почувствал унижен, че го е смятала за слаб. Доминик знаеше, че тя нямаше предвид това, но беше по-добре да не се опитва да му го обяснява.

Кайл пристигна късно през нощта. Доминик се спусна по стълбите, за да му съобщи ужасната новина. Погледът на брат му излъчваше безмълвна молба.

Той само поклати глава със стегнато гърло.

— Тя си отиде, Кайл. Последните й думи бяха за теб. Каза, че те обича. — В крайна сметка думите й означаваха точно това.

Лицето на Кайл се сгърчи.

— Тя е умряла, а аз не бях тук. Не бях тук!

Потресен от скръбта на брат си, Доминик протегна ръце и двамата се вкопчиха един в друг. Кайл се тресеше от ридания. Сълзи се стичаха и по лицето на Доминик. В този миг мъката ги свързваше както никога досега.

Споменът за онази болка опари душата му. Постепенно осъзна, че и в този миг усеща брат си. Изпита пак същата безкрайна тъга, както през онзи ден, когато Кайл го помоли да дойде вместо него в Уорфийлд. Всъщност сега мъката дори бе по-дълбока. Какво, по дяволите, ставаше?

Изведнъж осъзна нещо друго. Кайл не бе в страната. Къде ли бе отишъл? В Ирландия? Не, по-далеч. Може би Франция, или Испания, или Португалия. Бе заявил, че никакви съобщения няма да могат да стигнат до него. Но защо бе заминал в чужбина точно сега? Ако това бе просто пътуване за удоволствие, лесно би могъл да го отложи. А и откъде би се взела тази изгаряща печал. По дяволите, искаше му се да може да направи нещо.

А навярно това не бе толкова невъзможно. Щом той усещаше Кайл, значи брат му пък усещаше него.

Опита се да си припомни някоя молитва, но бързо се отказа. Не го биваше в свещените слова. Вместо това си представи, че протяга ръка през стотиците километри и я слага на рамото на брат си. Така Кайл щеше да знае, че не е сам. Може би бе игра на въображението, но усети как болката на Кайл намалява. Надяваше се да е така.

Изтощен от вълнуващия ден, Доминик се претърколи на една страна и се опита отново да заспи. Ала главата му пулсираше от мисли за Кайл и за Мериъл. Неговата бъдеща снаха.

Не биваше да позволява да се сближат повече. И без това вече стъпваше по въглени. Още един конфликт с брат му щеше завинаги да ги раздели.

Все пак едва ли щеше да навреди някому, ако помирише букета, който Мериъл бе набрала за него. Ухаеше на подправки и сладост. Също като нея.

Стиснал цветята в шепа, младият мъж най-после потъна в сън.

Глава 18

— Имате посетител, милорд.

Доминик вдигна глава. Тъкмо усърдно разсаждаше малки зелки. Младата прислужница се бе изчервила, развълнувана от възможността да разговаря с него.

Кой, по дяволите, можеше да го търси в Уорфийлд? Младият мъж се изправи и отръска калта от панталоните си. Дъждът, паднал през нощта, може и да беше благодат за растенията, но се оказваше истинска напаст за един градинар.

— Кой е той?

Прислужницата го изгледа смаяно.

— Ами… забравих, милорд. Нямаше картичка. Но е истинска дама.

Може би някоя далечна роднина на Ренборн, която живее наблизо и е чула, че лорд Максуел е на посещение в Уорфийлд. Е, който и да бе, трябваше да го приеме в цялото си кално великолепие.

— Кемал, имам посетител. Скоро се връщам.

Индиецът вдигна глава от лехата, която прекопаваше.

— Много добре, милорд.

Мериъл разреждаше храстите на пипера. Тя продължи да си върши работата, но хвърли един странен поглед към Доминик. Вече бяха изминали три дни, откакто й бе подарил Лунен лъч. Повече двамата не бяха оставали насаме.

Може би беше просто съвпадение, че работата изискваше помощта на Кемал, но Доминик силно се съмняваше. Все пак му липсваше непринуденото приятелство, което бе възникнало помежду им. Макар че харесваше Кемал, присъствието му променяше нещата.

Запъти се след прислужницата. Спря само за да си измие ръцете в парника. Преобличането щеше да му отнеме поне половин час, а и без това после щеше отново да се захване за работа.

Посетителката пиеше чай с дамите в малката гостна. Появата му прекъсна разговора им. Три чифта женски очи се обърнаха към него. Гостенката, привлекателна и модерно облечена жена на неговата възраст, му се стори смътно позната, но не можа да си спомни къде я е виждал. Само да не е някоя от любовниците на брат му.

Използвайки възможно най-високомерната интонация на Кайл — тази, която бе единствено подходяща за лорд Максуел, дори и да идваше от градината, Доминик рече:

— Моля да извините външния ми вид. Реших, че ще е по-малко невъзпитано да дойда при вас направо от градината, отколкото да ви накарам да чакате, докато се преобличам.

Непознатата жена стана. Беше висока, с къса тъмна коса и изразителни кафяви очи.

— Аз съм последният човек на тази земя, който би критикувал, лорд Максуел. Дължа ви твърде много.

Внимателно се вгледа в лицето й. Бяха се срещали, и съвсем наскоро. Но къде? Жената леко се усмихна.

— Струва ми се, че не ме познахте. Това ме радва.

Гласът й раздвижи нещо в паметта му. Този глас крещял на границата на истерията.

— Мили Боже — смутено избъбри младият мъж. — Госпожа Мортън! — Наведе се над облечената й в ръкавица, ръка, изумен и в същото време доволен от драстичната промяна във външния й вид.

— Сега отново съм Джена Еймс. — Лицето й придоби сурово изражение. — И никога повече няма да използвам онова име.

— За което едва ли някой би ви упрекнал, скъпа моя — отбеляза госпожа Маркс и отпи от чая си. — Госпожица Еймс ни разказа за отвратителното предателство на съпруга й, както и за това, че дължи свободата си на вас. Вие сте герой, милорд.

Доминик махна пренебрежително с ръка. Чувстваше се засрамен, че за малко не се бе отказал, за да не си създава излишни главоболия.

— Само предадох едно съобщение.

— Благодаря ви — тихо рече Джена. — Ако не бяхте се вслушали в думите на една жена, която ви представяха за луда, дълбоко се съмнявам, че някога изобщо щях да изляза от онзи ад, защото надзирателките нямаше да ми позволят отново да обезпокоя някой посетител.

Доминик прие чаша чай и си придърпа дървен стол, тъй като не искаше да цапа тапицираните кресла. Погледът му отново се насочи към Джена. Тя беше образец на самоуверена млада жена. Само тъмните сенки под очите й издаваха доскорошните й страдания.

Разговорът продължи, но Доминик изведнъж долови някакво напрежение във въздуха. След като допи чая си, той предложи:

— Тъй като госпожица Еймс познава Мериъл от Индия, вероятно ще пожелае да я види.

Джена се поколеба.

— Ако… ако смятате, че тя няма да има нищо против…

— Сигурен съм, че няма. — Младият мъж се изправи и погледна към дамите. — Бихте ли желали да дойдете с нас до зеленчуковата градина?

— Твърде е горещо — деликатно отвърна госпожа Маркс. — Вие, младите, вървете.

Доминик предложи ръка на Джена. Младата жена отново се поколеба. Щом излязоха през задната врата, тя въздъхна дълбоко.

— Свежият въздух е толкова приятен, лорд Максуел. Човек се чувства някак си… свободен.

Доминик реши, че му се предоставя добра възможност да узнае нещо повече за миналото на Мериъл.

— Имате ли нещо против малко да пообиколим, преди да отидем до зеленчуковата градина?

— Разбира се, че не. — Тя го стрелна с поглед. — Усетихте, че съм малко нервна, нали?

— Предположих. След жестокото изпитание в онази клиника сигурно ви е трудно да се завърнете в обществото.

— Боя се, че е така, макар че госпожа Маркс и госпожа Ректър бяха много мили. — Тъжно се усмихна. — Чувствам се, сякаш стъпвам по яйца. Днес баща ми направо ме избута през вратата, заявявайки, че колкото по-скоро започна нормален живот, толкова по-добре. Знам, че е прав, но съм като новобранец, изпратен на бой.

Доминик много добре я разбираше.

— Мисля, че генералът е наясно с човешката природа. Той не би поискал невъзможни неща от вас.

Усмивката озари лицето й.

— Той е най-добрият баща на света. Трябваше да го послушам, когато ми каза, че Мортън е само един зестрогонец.

Доминик се зачуди какво ли ще стане със съпруга й, но не я попита. Навярно негодникът щеше да си получи заслуженото.

Завиха по дълга пътека, обградена от красиви цветни лехи. В дъното се издигаше статуя на Артемис, богинята на луната. Очертанията на стройната й фигура му напомняха за Мериъл.

— Какво представляваше Мериъл като дете?

— Умно, мило, неземно създание, което ми подражаваше, защото бях с няколко години по-голяма. — Джена се засмя. — Доставяше ми удоволствие да си имам такава усърдна ученичка. Бяхме неразделни. Беше дребничка за възрастта си, но много будна. Научи се да чете още на четири години. Това, което се случи с нея, е наистина ужасно, ужасно нещастие.

Прониза го остра болка. Запита се какво ли е щяло да стане с Мериъл, ако родителите й не бяха избрали точно Индия.

— И никога повече не сте я виждали?

Лицето на Джена се забули в тъга.

— Махараджата я изпрати в Камбей, защото това беше най-близката британска военна база. Разбира се, веднага я познаха. И я върнаха на семейството й.

— Питах се как ли индийският принц е обяснил пленничеството на английско дете — отбеляза Доминик. — Знаете ли някакви подробности?

— Каза, че била един от многобройните подаръци, изпратени му от съседен владетел. Помислили я за бяла робиня, но понеже не говорела, не са знаели откъде е. В края на краищата махараджата решил, че е англичанка и я изпратил в Камбей. — Джена сви рамене. — Имала е късмет. Харемът в двореца на един източен владетел е достатъчно голям и едно малко дете може да остане дълго време незабелязано.

Стигнаха до статуята на Артемис. Доминик се взря в празните каменни очи.

— Видяхте ли Мериъл в Камбей?

— Казаха ми, че не е добре, но аз настоявах да ми позволят да я посетя. Навярно съм смятала, че ще мога да достигна до нея, макар че лекарите не успяваха. Мериъл ме погледна така, сякаш гледаше през стъкло. Беше много странно усещане. — Джена сви устни. — Бях бясна, защото реших, че тя нарочно се отказва от приятелството ни.

— Вие сте били дете — утешително рече Доминик. — Съвсем разбираемо е, че сте се разстроили, задето тя се е променила толкова много.

Джена го изгледа замислено.

— Вие сте много спокоен и разумен човек, лорд Максуел. С вас е лесно да се говори. Започвам да мисля, че сте много подходящ за Мериъл.

Доминик примигна смаяно. Никога не му бе минавала подобна мисъл. Близостта с Мериъл го правеше много по-щастлив и много по-вглъбен. От години не се бе чувствал така. Тя може и да беше луда малка фея, но с нея светът ставаше много по-интересно място. Напомни си обаче с горчив сарказъм, че не му е позволено да мисли за нея по този начин.

— Аз я харесвам. Надявам се, че и тя ме харесва — просто рече младият мъж.

След това се запътиха към градината с лилиите. Точно сега бе сезонът им.

— Обадихте ли се на Мериъл, след като се върнахте в Англия?

— Обмислях го, но не го направих. Всички в Шропшир знаеха, че лейди Мериъл е луда. — Джена се усмихна горчиво. — Казвах си, че не искам да я разстройвам, ала истината бе, че не желаех аз самата да се безпокоя. Мисълта за лудостта й ме отблъскваше. Може би бях наказана тъкмо за липсата на състрадание.

— Може би тогава не е било подходящо да се виждате с нея — замислено отбеляза Доминик. — Сега вече разбирате много повече какво означава умствено разстройство.

— Да, със сигурност е така. Понякога се питах дали и аз не полудявам. — Лицето на Джена се изопна. — Разбирам защо Мериъл се е затворила в себе си — това е единственият начин да оцелееш в този жесток свят. Когато се озовах в Блейдънхам, аз изпаднах в истински бяс и прекарах известно време в усмирителна риза. Но колкото по-безпомощна се чувствах, толкова повече се затварях в себе си. Имаше дни, през които просто лежах на леглото, втренчила поглед в тавана, без да обръщам внимание на надзирателките. Сякаш това щеше да ги прогони.

— Какво ви върна отново в света?

Младата жена се замисли за миг.

— Предполагам, че скуката. Или някакво напрежение, или просто необходимостта. Когато вие дойдохте в Блейдънхам, аз бях заведена на редовната си разходка в градината. Движех се несъзнателно, продължавайки да наблюдавам външния свят отстрани. Изведнъж обаче осъзнах, че мога да говоря с вас. Почувствах се така, сякаш ме бяха залели с кофа с ледена вода. Откакто бях запокитена в лудницата, не бях виждала човек отвън. Знаех, че може би никога няма да имам друга възможност, и затова издебнах най-подходящия момент, за да приближа до вас.

Доминик кимна.

— Какво представлява Мериъл сега? — попита Джена. — Има ли нещо по-специално, което трябва да знам?

— Не говори и все още притежава способността да не забелязва хората. — Махна с ръка. — Прекарва по-голямата част от времето си в работа в градините и се справя много добре. Мисля, че напоследък малко се е отворила за външния свят, но всъщност не я познавам толкова добре, за да съм сигурен. Ще ви оставя сама да прецените.

Скоро стигнаха до зеленчуковата градина. Бе се заоблачило и Мериъл бе свалила сламената шапка. Сребристорусата й плитка падна през рамото, когато се приведе, за да продължи разсаждането на пипера.

— Бих я познала навсякъде — прошепна Джена. — Тя изглежда толкова… спокойна и ведра.

— През повечето време е такава. Това е нейният дом.

— И със сигурност тук за нея е много добре. — Джена огледа градината. Щом зърна Кемал, смръщи вежди. — Този индиец… Струва ми се познат.

— Сигурно сте виждали Кемал в Камбей. Той е придружил Мериъл от двореца на махараджата — обясни Доминик. — И е останал с нея.

Джена хвърли още един поглед към индуса, пое дълбоко дъх и пристъпи напред.

— Здравей, Мериъл. Спомняш ли си коя съм аз? — Прекоси влажната земя и коленичи до Мериъл. — Аз съм Джена Еймс. От Камбей.

Мериъл се скова. Не вдигна глава и с нищо не показа, че я е чула. Джена обаче не се обезкуражи и меко продължи:

— Тогава бяхме много добри приятелки. Спомняш ли си колко често яздехме заедно? Колко много ти харесаха индийските градини, които ти показах? Преди да напуснеш Камбей, ти ми подари любимата си кукла. Аз пък ти дадох малка книжка с поеми, които бях преписала на ръка. Ние… ние си обещахме някой ден отново да се видим. Когато аз се върнах в Англия… — Очите й плувнаха в сълзи, но се овладя. — Ето, че дойдох, Мериъл. Мина доста време, но аз не те забравих.

Последва тишина, нарушавана единствено от жуженето на пчелите. В другия край на градината Кемал бе спрял работата си и напрегнато наблюдаваше сцената.

Доминик бе затаил дъх. Почти очакваше двете да си докоснат носовете като котки, които се срещат след дълга раздяла. Мериъл бавно вдигна ръка и пипна бузата на Джена. Лицето й се озари от усмивка.

Джена улови ръката й.

— Толкова е хубаво да те видя отново!

Доминик въздъхна облекчено. Погледна към Кемал, който леко му кимна.

Мериъл бе навила ръкавите на туниката си. Погледът на Джена попадна върху изрисуваната гривна.

— Но това е mehndi! Навремето ти бе запленена от тях. Спомняш ли си как карах нашата икономка да рисува mehndi по ръцете ни? Ти през цялото време я отрупваше с въпроси. — Отмести поглед към Кемал и го попита нещо неразбираемо.

Той поклати глава и отвърна на английски.

— Не, мемсахиб. Аз само набавям къната, но Мериъл е художникът.

Джена отново погледна към някогашната си приятелка.

— Ще направиш ли mehndi и за мен? Ще бъде както някога.

В гласа й се прокрадна тъжна нотка. Обзе я печал за изгубената невинност на онези две малки приятелки. Мериъл се изправи грациозно и щракна с пръсти към Роксана, която се бе изтегнала наблизо. После даде знак на Джена с поглед и всички се запътиха към къщата.

Чувствайки се като замаян, Доминик прекоси градината и приближи към Кемал.

— Мериъл разбра въпроса на Джена и му отговори. Наистина се подобрява! Това не е само плод на моето въображение!

— Вашето присъствие й се отразява добре. — Кемал сряза някакъв плевел. — Обаче се нагърбвате с голяма отговорност. Този, който е научил една птичка да лети, не би да й позволява да падне.

— Аз няма да я оставя да падне!

— Няма ли? — Погледът на индиецът бе толкова пронизващ, че за миг Доминик се запита дали той не подозира нещо. Но Кемал замълча. Наведе глава и продължи да плеви.

Доминик се зае отново с разсаждането на зелето. Мислите му бяха объркани. Целта му бе да помогне на Мериъл да се оправя сама в света. След това повече нямаше да има нужда от него. Ами какво ще стане, ако тя очакваше постоянно внимание от страна на своя съпруг? Дали Кайл ще бъде способен да й го даде?

Представи си Кайл с Мериъл и пръстите му стиснах стъблото. Нима бе възможно един мъж да не иска да бъде с Мериъл колкото е възможно по-дълго?

Глава 19

Индия…

Обвила ръце около коленете си, Мериъл седеше на перваза на прозореца в тъмната спалня и леко се люлееше напред-назад. Срещата с Джена бе отприщила поток от смътни спомени, които вече сякаш принадлежаха на някой друг. От години избягваше да мисли за Индия, макар че кошмарите често смущаваха сънищата й.

Но сега екзотичните цветове и аромати заплашваха да я завладеят изцяло. Първите месеци представляваха великолепно приключение. Тогава видя цветя, животни и хора, съвсем различни от тези в Уорфийлд. Преди да срещне Джена, нямаше истинска приятелка. Въпреки различията си, те се привличаха. Всяка една от тях имаше чувството, че е открила сестрата, за която отдавна е мечтала. Месецът в Камбей се оказа може би най-щастливият в живота й. Беше изпълнен с постоянни вълнения, родителите й я обожаваха и закриляха, а и най-после си имаше близка приятелка.

След това напуснаха военната база. Вече не помнеше за колко дълго. Изведнъж спокойният и приятен живот, който познаваше дотогава, бе взривен. Жестокостта избухна пред красотата на Индия, сеейки смърт и опустошение. Тя бе оцеляла. И бе избягала в себе си, връщайки се към хладните зелени хълмове на своя роден дом.

Уорфийлд тогава бе много по-реален от лудостта, която я заобикаляше. Най-хубавият ден в живота й бе, когато вуйчо й я доведе тук. Земята бе вечна и истинска. Най-сигурното нещо в живота й. Не искаше друго нищо. И никого.

Поне преди да дойде Ренборн с пронизващия си поглед и опасното излъчване.

А сега и Джена.

Докато Мериъл рисуваше mehndi, старата й приятелка й разказа за предателството на съпруга си и за ужасните месеци в лудницата. Тъмните й очи бяха засенчени от тъга, но духът й не бе прекършен. Тя си бе останала същото огнено създание — енергично, борбено и стремително. Присъствието й събуди миналото. Мериъл си помисли с тъга за куклата, която бе подарила на Джена, и за книжката със старателно преписаните поеми, която бе получила и която толкова отдавна се бе превърнала в пепел.

В този миг се залюля по-силно и зарови лице в коленете си.

Доминик въздъхна, докато си сваляше сакото и разхлабваше вратовръзката. Мериъл отново бе пропуснала вечерята. Понякога се чудеше дали неговото присъствие не я караше да гладува. Сигурно живееше от слънцето и дъжда. Като цветята.

Според дамите Джена си тръгнала усмихната. И двете китки били украсени с татуировки. Обещала, че много скоро пак ще ги посети. Мериъл очевидно се зарадвала на срещата, ала изчезнала по-късно — когато станало време Доминик да се връща от градината. По време на вечерята докато после играеха карти, той все се надяваше, че тя ще се появи. Напразно.

Когато отметна покривката на леглото си, отново откри букет между възглавниците. Малка китка от дребни карамфили, привързани с бял вълнен конец. Пулсът му се ускори, докато вдъхваше аромата им. Защо ги бе оставила?

Езикът на цветята! Имаше цяла система от символи, точно както съществуваше език на жестовете. Не знаеше точното им значение, но предположи, че букетите на Мериъл имаха за цел да го подразнят и в същото време заинтригуват и пленят. Трябваше да си признае — доста успешно.

Въпреки умората в главата му препускаха твърде много мисли, за да му позволят да заспи. Изведнъж му хрумна да отиде в библиотеката и да вземе някоя книга за Индия. Ако научеше повече за страната, може би щеше да успее да разбере и Мериъл по-добре.

Кайл знаеше много за Индия — той винаги бе обичал книгите за далечни и екзотични земи. Доминик обаче се запита дали брат му се бе отдалечавал на повече от шестстотин километра от Лондон, защото старият Рексъм държеше изкъсо юздите на своя по-голям син и наследник.

Не знаеше дали да се радва, или ядосва, че брат му навярно е добре информиран относно страната, в която бъдещата му съпруга е прекарала две години от живота си. Доминик тръсна глава, взе лампата и слезе тихо на долния етаж. Библиотеката бе пълна с книги и удобно обзаведена. Би било приятно да седи и да чете тук през някой дъждовен следобед край камината, заобиколен от домашните любимци на Мериъл.

Когато приближи, видя, че вратата е отворена и отвътре се процежда светлина. Сигурно някоя от дамите също бе дошла да си избере книга преди лягане. Доминик спря на прага и погледът му обходи стаята. В дъното горяха няколко свещи. В края на кръга от светлина се виждаше малка женска фигура, застанала до една от лавиците с книги и съсредоточена в някакво томче. Полумракът и сребърната коса го наведоха на мисълта, че е госпожа Ректър.

В този миг жената върна книгата на мястото й и издърпа друга. Тогава се обърна леко. Доминик я видя по-ясно и челюстта му увисна. Мериъл! Четеше! Шокът не бе по-малък отколкото, когато я чу да пее и разбра, че не е няма.

Дали просто не разглеждаше някой том с гравюри и илюстрации? Наблюдаваше я как погледът й пробягва по страницата. Не, тя съвсем определено четеше. Джена Еймс му бе казала, че Мериъл се е научила да чете още на четири години, но той предположи, че вследствие на ужасната травма е забравила това умение, както и много други.

Младият мъж влезе с решителни крачки. Едва се сдържаше да не избухне. Мериъл чу стъпките му и рязко вдигна глава. Очите й се присвиха като на котка.

— Каква изненада, лейди Мериъл — студено рече той. — Коя е тази книга, дето толкова ви е завладяла?

Очите й блеснаха. Изглежда обмисляше дали да не побегне, ала нямаше как да се промуши край него. Доминик застана до нея и взе томчето от ръката й.

— Уилям Блейк[13]. „Ода за невинността“. — Мнозина го смятаха за луд, но Доминик харесваше работите му. Илюстрациите и стиховете му за неземния свят сигурно са събудили възхищението на Мериъл.

Остави книгата на масата и взе друго тънко томче. Джон Кийтс. Отвори го и погледът му попадна на следните стихове:

Дете на фея срещнах сред тревите.

Прошумоляха леки стъпки.

Развяха се коси.

И в плен се аз оказах

на две огнени очи.

Затвори рязко книгата. Мили Боже! Нима Кийтс бе срещнал Мериъл!

Опитвайки се да запази самообладание и да прикрие болката си, Доминик рече:

— Значи си ни правила на глупаци! След като можеш да четеш, със сигурност разбираш и говоримия език. А цялата тази къща се върти около теб и всички се опитват да ти доставят удоволствие. Ти обаче не даваш нищо в замяна. Нищо!

Когато гласът му се извиси, Мериъл го заобиколи и се втурна към вратата. Доминик я улови за раменете и я завъртя към себе си. Достатъчно бързо се отдръпна, за да избегне хищно извитите й нокти.

— Дръж се прилично, малка дивачке!

Изтегли разхлабената си вратовръзка и завърза китките й. Мериъл го ритна, но босите й крака не му причиниха особена болка. Доминик я грабна и я понесе към дълбокото кресло, осветено от свещите.

— Защо, Мериъл? — попита тихо той. — След като можеш да четеш и да пееш, значи можеш и да говориш. Стига да поискаш. Сигурен съм в това. Защо си мълчала през всичките тези години?

Тя рязко извърна глава, за да избегне пронизващия му поглед. Ала не се опита да избяга. Само се сви на топка, изолирайки се от него и от всичко наоколо. С копринения пеньоар, наметнат върху фината нощница, тя изглеждаше малка, крехка и много женствена.

Доминик се почувства като последен грубиян, затова развърза ръцете й и захвърли вратовръзката си.

— Това е твоят начин да избегнеш въпросите, нали? Ти си накарала всички да те смятат за побъркана, за да те оставят на мира. Плащаш обаче дяволски висока цена за свободата си.

Мериъл не отговори нищо, но Доминик бе сигурен, че го разбира. Отстрани на шията й една вена ускорено пулсираше.

Объркан, Доминик пое дълбоко дъх и се опита да си се представи на нейно място. Тя е била умно, чувствително и нежно закриляно дете, изведнъж брутално изтръгнато от семейството си, което се е затворило в себе си и се е отдалечило от всички и всичко, за да оцелее. Повече от година изобщо не е имало с кого да разговаря, дори и да е искала. Така че разбираше защо ужасът и нещастието са я затворили в света на мълчанието. Но защо не беше проговорила, когато отново се бе озовала сред хора, които я обичат?

— Мълчанието е твоята защита, нали? — бавно рече младият мъж. — Да разговаряш с другите, е означавало да се върнеш в нормалния свят. И да отговаряш на болезнените въпроси около смъртта на родителите ти и твоето пленничество. След като си пораснала, да бъдеш нормална, е означавало да поемеш определени отговорности. Задължения. Например, щяха да те отведат в Лондон и да ти намерят подходящ съпруг.

Мериъл потръпна и прехапа устни. Реакцията й го наведе на друга мисъл.

— Бракът може би е достатъчно основание за притеснение на всяко нормално момиче, но мисля, че за теб е бил много по-страшен фактът, че ще те принудят да напуснеш дома си. — Припомни си ужаса й, когато се опита да я изведе извън пределите на Уорфийлд. — За теб е било истинско изпитание да се отдалечиш дори на километър от твоя парк. А от една нормална млада дама се очаква да пътува на доста по-големи разстояния.

Тя въздъхна и клепачите й потрепнаха. Дори и да бе прав, а Доминик бе сигурен, че е, тя все още не бе готова да го признае.

Наведе се развълнувано напред.

— Ще говориш ли с мен, Мериъл? Ако държиш, ще се закълна, че няма да кажа на никого. Но много искам да чуя как говориш. — Гласът й сигурно бе нежен и мелодичен. Като вълшебни звънчета.

— Навярно си намерила сигурност в мълчанието, но си пропуснала толкова много. Приятният разговор е едно от най-големите удоволствия на земята. — Прониза го остра болка, тъй като си припомни безкрайните приятелски разговори с Кайл. Мислите им се допълваха, обогатяваха и винаги водеха до нови и интересни идеи. — Споделянето сближава двама души, които дори не се докосват физически. Всъщност понякога речта е много по-интимна от всяко докосване.

По лицето й се изписа недоверие. Доминик затаи дъх. Усещаше, че тя е на крачка от преградата, която сама бе издигнала между себе си и външния свят. Освен това тъжно осъзна, че последните му думи не бяха съвсем верни, защото, макар че тя никога не бе говорила с него, той я чувстваше невероятно близка.

Изразът на лицето й се промени, ала вместо да заговори, Мериъл изпъна свитото си тяло и стъпи с босите си нозе на пода, без да откъсва поглед от него. Пръстите й почти докосваха обувките му. Обзе го непознато досега усещане.

Тя се намираше неприлично близо до него и Доминик се облегна назад в креслото, питайки се смутено какво ли си е наумила този път. Вече не вярваше, че е луда, ала все пак тя не приличаше на никое живо същество, което познаваше.

Мериъл развърза панделката, която придържаше плитката й. После прокара пръсти през сребристия водопад, който стигаше до кръста й. Въздухът се изпълни с ухание на розмарин.

Доминик заби нокти в облегалките на креслото. Струваше му огромно усилие на волята да се сдържи да не я докосне. Жени са ставали кралици и империи са се сгромолясвали заради такива великолепни коси.

— Ако се опитваш да ме побъркаш, няма да стане — рече с пресъхнало гърло младият мъж. — Ти си много… много хубава, но аз предпочитам да чуя как говориш, дори и от устните ти да излязат само ругатни по мой адрес.

Без да отмества поглед от него, Мериъл развърза колана на пеньоара си, разкърши рамене и дрехата се плъзна на пода. Фината ленена нощница под него бе изкусно избродирана. Тънките й китки се гушеха в гънките на кремава дантела. Полупрозрачната материя очертаваше чувствените извивки на стройното й тяло. Господи, трябваше да се обърне и да побегне, и то много бързо. Вместо това обаче не можеше да откъсне очи от хипнотизиращата гледка.

Мериъл наведе глава и притисна устни към слепоочието му. Косата й разпиля копринената си мекота по лицето му. Никога не бе изпитвал нещо по-възбуждащо — сякаш десетки крила на пеперуди погалиха бузата му. С разтуптяно сърце Доминик протегна ръце и взе лицето й в шепите си, притегляйки я за целувка. Устните й се разтвориха с желание, топли и опияняващи.

Докато се целуваха, тя се плъзна в скута му и го възседна. Гъвкава и отдаваща се. Като оживяла мечта и страстно безумие.

Наистина беше безумие. Младият мъж си пое дъх и леко я отмести.

— Ти наистина си много, много добра, когато искаш да смениш предмета на разговора, малка вещице — дрезгаво прошепна той.

Мериъл меко се засмя и зарови лице в шията му, вдъхвайки мириса му, а езикът й се плъзна дразнещо към ухото. В същото време обви бедра около неговите, възпламенявайки слабините му.

Здравият разум тутакси се разби на хиляди късчета. Жаден да я притежава, да се слее с нея, Доминик я взе в прегръдките си и нежно я положи върху дебелия персийски килим — принцеса от слонова кост в пищна рамка от пурпурно злато. Алчната му уста се спусна по меките й устни и нежната шия, за да стигне до извивките, предизвикателно скрити от полупрозрачната материя. Гърдите й бяха малки и съвършени. Зърната й се втвърдиха под езика му.

Мериъл простена. Едната й ръка се обви около врата му, а другата се впи в гърба му. После се засмя по женски триумфираща.

Част от разума се опитваше да се върне. Доминик вече не се съмняваше, че тя е наясно с действията си и знае точно какво иска, дори и то да извираше от евиния й инстинкт, а не от правилата в английското общество. Мериъл бе открила женската си сила, ала и двамата щяха да пострадат, ако той захвърлеше моралните си принципи и забравеше за честта заради една опустошителна, но мимолетна страст.

Задъхан, Доминик се надигна. Със замъглените си от желание очи тя бе портрет на порочната невинност. Устните й бяха извити в подканваща усмивка и единственият му копнеж бе да ги целува отново и отново.

Вместо това обаче изрече с треперещ глас:

— Ти може и да си се превърнала във варварка по собствено желание, но със сигурност знаеш, че нашето общество осъжда всяка интимна връзка извън брака.

Изражението й се промени. Смутено протегна ръка и плъзна длан по тялото му. Доминик се претърколи, за да не може да го стигне, отчаяно опитвайки се да укроти кипналата си кръв.

— Ще проговориш ли, за да ме убедиш да ти стана любовник? — прегракнало попита той. — Или прелъстяването е начин да избегнеш моите въпроси?

Очите й се разшириха от гняв. Пъргаво се сви и от устните й излезе съскащ звук. Приличаше на разярена котка. Доминик не се съмняваше, че всеки миг може да се спусне и да издере лицето му. Би било почти забавно, ако ситуацията не бе толкова дяволски объркана.

— Знам, че си ядосана. Не се гордея със себе си — тихо рече той. — Но кълна се, че ти желая само най-доброто, Мериъл. Ти си като принцеса, затворена във висока кула, където не се съмнявам, се чувстваш в безопасност. Но кулата е много самотно място, Мериъл, ако не пускаш никого там.

Улови скованата й ръка, надявайки се, че докосването му ще освободи част от напрежението.

— Аз отчаяно искам за твое добро да ме пуснеш да вляза. Но първо ще трябва да опознаем мислите си, преди да съединим телата си.

Устните й се разтвориха и за миг Доминик помисли, че ще проговори. Но тя рязко издърпа ръката си, скочи на крака и грабна пеньоара, за да излезе царствено от библиотеката също като обидена лъвица.

Този път я остави да си иде.

Доминик се отправи към стария замък. Луната посребряваше всичко. Но в душата и тялото му царяха смут и отчаяние. Имаше чувството, че е на границата на лудостта. Не, сигурно вече я бе прекрачил, щом позволи сцената в библиотеката. Ако Мериъл бе приела предизвикателството му и бе заговорила, трябваше ли в името на дадената дума да се люби с нея? Дали щеше да има сили да не я направи своя? Нищо чудно, че обществото пазеше толкова строго младите невинни момичета. Без тези правила страстта с катастрофална лекота можеше да победи разума.

Бог му е свидетел, че той е живото доказателство за това. Въпреки всички предупреждения към себе си се бе влюбил в нея. Тя предизвикваше неговите нежност и желание, смях и учудване, пламенната му жажда да я закриля.

С хладна яснота, макар и със закъснение, Доминик осъзна, че отдалечаването от семейството и желанието му да бъде самият себе си бяха само първата стъпка. Наистина не се превърна в сянка на брат си, но не направи и следващата крачка към зрелостта. Вместо това с години се носи безцелно по течението, защото най-силното му желание — да пусне здраво корени в собствена земя — му изглеждаше непостижимо. Ето защо прие с такава стръв предложението на Кайл за Брадшо Манър, въпреки че то означаваше да стане лъжец. Да бъде земевладелец обаче щеше да осмисли живота му.

А сега Мериъл му даваше много по-голяма цел. Какво по-висше благо от това да закриляш тези, които обичаш?

Докато се изкачваше към руините на замъка, в главата му се оформи една предателска мисъл. Какво щеше да стане, ако помоли Мериъл да се омъжи за него, за Доминик Ренборн, а не за отсъстващия лорд, който й бяха определили за съпруг? Еймуърт желаеше за племенницата си любящ съпруг, който ще се отнася добре към нея. Доминик бе най-добрият избор, защото никой друг нямаше да я обича повече.

Но как щеше да я издържа? Парите едва му стигаха да покрива собствените си ергенски разходи.

Стомахът му се сви, тъй като си припомни, че тя е много богата наследница. Мериъл не се нуждаеше някой да я издържа — тъкмо обратното, с нейното богатство щяха да се радват на богат и охолен живот до края на дните си. Светът — в това число и Еймуърт — ще решат, че е просто зестрогонец, безскрупулен измамник, съблазнил бъдещата невеста на брат си. Господи!

Интересуваше ли се всъщност от това какво ще си помислят другите? Да, в този случай това го интересуваше. Никога не бе имал нищо против да го смятат за пройдоха и безделник, но мисълта, че хората ще си помислят, че се е възползвал от една невинна девойка, го изпълваше с отвращение.

Но най-лошото щеше да бъде реакцията на Кайл. Брат му едва ли е имал възможност да се влюби в Мериъл, но със сигурност е бил заслепен от красотата й. Навярно тъкмо тя го е подтикнала към мисълта за брак. Ако му я откраднеше, щеше да стане предател.

Доминик бавно навлезе сред окъпаните в лунна светлина руини на древния замък. Трябваше да признае тъжната истина, че ако се ожени за Мериъл, ще скъса и последната си връзка с Кайл. Лорд Максуел си бе недоверчив по природа, защото твърде много хора искаха какво ли не от бъдещия граф. Така че, ако Доминик сега го предадеше, това щеше да бъде фатално за техните отношения.

Изкачи бавно каменните стълби, водещи към назъбените кули. Спомни си първото си идване тук. Мериъл тогава го бе изплашила до смърт. През онзи ден май започна да се влюбва в нея. Беше открил дяволското й чувство за хумор, но едновременно с това и състраданието й, когато се бе нахвърлила срещу бракониера, за да защити ранената лисица.

Тя наистина беше специална жена.

И той вече толкова бе обвързан с Мериъл, че да се оттегли, щеше да бъде не по-малко предателство, отколкото да открадне бъдещата съпруга на брат си. Как, по дяволите, се оказа толкова глупав и луд, че позволи това да се случи?

Облегна се на каменния зид и погледна тъмната стена. Сребристите води на реката тихо шумоляха някъде долу. Не беше трудно един отчаян човек да се изкуши да потърси спасение в дълбините им. Няколко мига полет и сетне пълно забвение. И разрешение на всички проблеми.

Извърна се и с горчиво съжаление си помисли, че не е от отчаяните самоубийци.

Глава 20

Тя се мяташе неспокойно, надявайки се, че той ще промени решението си и ще дойде да я потърси, за да довършат това, което бяха започнали. Тя го желаеше и той я желаеше. Това би трябвало да е достатъчно. Дяволите да го вземат!

Защо не се съгласи с нея и не се отдаде на страстта, вместо да се ръководи от разни правила и да се трови със съмнения? Явно искаше да я примами в своя безмилостен свят. Да стане „нормална“. И да предаде всичко, което я бе спасило.

И все пак… за частица от секундата изпита желание да заговори. Да му каже с думи колко красив е за нея, колко харесва присъствието му. Да го разпита за живота му. Да открие какво го правеше толкова различен от останалите. Може би дори да му разкаже нещо за себе си. Не за онези тъмни неща, които по-добре да си останат в сенките, а разни истории, които ще запалят смеха в очите му.

Не! Нямаше да проговори! Защото това щеше да промени живота й завинаги.

Доминик се събуди призори и откри огромния котарак на Мериъл в леглото си. Пухкавата топка го наблюдаваше с немигащи очи, които светеха с мистична светлина. Ако вярваше във вещици, би казал, че Мериъл се е вселила в този котарак, за да го държи под око. Ала понеже не вярваше във вещици, младият мъж го потупа приятелски, а той мигом се изтърколи по гръб, за да го почешат по корема. Наистина беше огромен. Какви ли са били предците му?

Остави госта си да мърка доволно, изми се и започна да се облича. По време на неспокойния си сън бе съставил смътен план как да разреши положението, и то без много усложнения. Ако Мериъл доброволно откаже да се омъжи за Кайл, Еймуърт няма да я насилва. Кайл ще бъде разстроен, но бързо ще се възстанови. В обществото гъмжи от неомъжени млади момичета, всяка от които ще му подхожда много повече от Мериъл. Така че твърде скоро щеше да си намери друга, по-приемлива жена, за която да се ожени. И тогава Доминик щеше да поиска ръката на Мериъл.

Планът обаче имаше един недостатък. Когато той накрая спечели любовта и ръката на Мериъл, Кайл може все пак да се почувства предаден. Или пък да не си потърси друга съпруга с години. Освен това Доминик ще трябва да разкрие на Еймуърт истинската си самоличност, а колкото повече го отлага, толкова по-трудно ще му бъде да го направи. Но най-лошото си оставаше признанието пред Мериъл. Трябваше да си осигури подкрепата й, като я помоли да откаже на Кайл и да почака него.

Дали тя щеше да го направи? Ако това, което Мериъл изпитваше, бе просто резултат от събуждането на желанието у една млада жена, Кайл можеше без проблем да заеме мястото му. Мили Боже, никога нямаше да понесе да ги вижда заедно! Може би е най-добре да замине за Америка. Поне ще запази разсъдъка си.

Облече се и излезе от стаята си. Продължаваше да обмисля различните възможности. За съжаление почти всички му изглеждаха безнадеждни.

Първата стъпка бе да се сдобри с Мериъл, която миналата нощ бе готова да му издере очите.

По думите на коняря напоследък тя излизала да язди много рано, преди още Уорфийлд да се е събудил за живот.

Когато приближи конюшнята, видя, че вече приготвя седлото за Лунен лъч. Щом го забеляза, тя застина. Доминик й се усмихна.

— Добро утро, Мериъл. Мога ли да пояздя с теб?

В очите й се отразиха различни чувства. Удоволствието от появата му се смеси със силното желание да запрати седлото по него.

— Искам двамата с теб да имаме бъдеще, Мериъл, но няма да е лесно да се осъществи — рече Доминик, без да откъсва поглед от очите й. — Надявам се, че ще ми помогнеш заедно да го постигнем.

Очите й се разшириха и тялото й се отпусна. Не възрази дори когато взе седлото от ръката й и го сложи върху гърба на Лунен лъч. Лицето й обаче изразяваше пълно недоумение.

— Тази разцепена отстрани пола е много удобна за езда отбеляза Доминик, докато пристягаше ремъците. — Предполагам, че някоя от дамите специално я е ушила. Те и двете се грижат много за теб.

Сплете ръце и ги подложи, за да й помогне да се качи на коня. Напрегна цялата си воля, за да не се остави близостта й да го завладее. Когато стъпи върху ръцете му, Доминик откри, че е обула ботуши, макар че се справяше чудесно и с боси нозе.

След миг младата жена се плъзна леко върху седлото и хвана юздите в едната си ръка. С другата докосна бузата му. В очите й проблесна тъжна искрица. Явно му бе простила.

Неспособен да се владее повече, той улови ръката й и бързо я целуна.

— Отивам да оседлая Пегас. Ще ме почакаш ли?

Тя се усмихна загадъчно и подкара Лунен лъч. Доминик не бе сигурен, че ще го изчака, но припряно оседла коня си и я последва. Изпита удоволствие, като я видя бавно да обикаля из двора с кобилата.

— Имаш ли някое специално място, където би искала да отидем? Ще се радвам да го видя.

Тя тутакси препусна. Доминик я последва. Изпитваше огромно облекчение, че двамата отново се разбираха. По-късно днес или може би утре ще й обясни кой е в действителност и ще й разкрие чувствата си. Навярно тя изобщо нямаше да се впечатли от факта, че той всъщност не е лорд Максуел.

Разбира се, не по-малко вероятно бе да се възмути, след като разбере, че я е мамил. Просто трябваше да прояви търпение и да прескача препятствията едно по едно.

Мериъл го отведе при древните назъбени камъни, които увенчаваха хълма в най-отдалечената и дива част на парка. Там реакцията на Ренборн щеше да й позволи да разбере повече за него.

По пътя той не спря да бъбри. Харесваше й, че говори като с равна. Повечето общуваха с нея, сякаш бе от стъкло. Освен това й доставяше удоволствие, че с такава лекота се справя с разговора, все едно че и тя участва в него.

Но Доминик изведнъж замлъкна, когато стигнаха до крайната си цел. Камъните се извисяваха застрашително в утринното небе. Мериъл слезе от кобилата и я привърза за едно дърво. После влезе в кръга. Без да каже нито дума, Ренборн направи същото.

Пристъпи в центъра и бавно се огледа. Камъните се извисяваха в тихо безмълвие — вечни останки от един отдавна изчезнал народ. Миналата нощ бе нарекъл Мериъл варварка. И може би бе прав. Тук сякаш се носеше шепот на богове.

Доминик приближи до най-високия камък, постави ръце върху грубата, покрита с лишеи повърхност и остана дълго така. После се извърна и прошепна:

— Това място е изпълнено със сила, нали? Също като в катедрала човек усеща вечния пулс на вярата.

Значи го усети! Изпита желание да го разцелува за свръх сетивността му, но се сдържа, защото се опасяваше да не обиди джентълменското му благоприличие.

— Навярно хората все още идват тук — замислено продължи той. — Затова никакви дървета не са израснали вътре в кръга.

Мериъл примигна. Никога не й бе хрумвало. Може би наистина светилището не беше изоставено. Стори й се много хубаво, че някои хора все още идват тук, за да намерят покой.

Изгряващото слънце бе зад тях и сянката на Доминик извикваше в представите й образа на древен воин или на могъщ жрец. Мериъл потръпна. Прониза я усещането, че двамата вече се бяха срещали преди. Може би костите й помнеха далечната й предшественичка, която бе водила своя любим на същото място.

Наведе се и откъсна една маргаритка. На езика на цветята тя бе символ на невинността и нежността. В хербария на някогашната Мериъл, живяла преди триста години, това цвете бе наречено Билка Маргарет. Там имаше и рецепта за мехлем, който помага при рани и изгаряния. Дали нейната предшественичка се е любила тук сред цветята?

Мериъл втъкна маргаритката в един от илиците на сакото му, после ръката й се плъзна надолу. Усети как пулсът му се ускорява. Покри ръката й със своята и дрезгаво промълви:

— Ти принадлежиш на това място, моя дива вълшебнице!

Мериъл затаи дъх, изпълнена с надеждата, че той ще се поддаде на изкушението, стаено в очите му. Кръгът излъчваше огромна енергия и сила, съществуваща много преди християнските богове да измислят целомъдрието.

За нейно огромно разочарование обаче той само докосна леко косата й и се запъти към мястото, където бяха оставили конете. Възхищаваше се на твърдостта и самообладанието му, но й се искаше в този случай да не е чак толкова непреклонен.

Въпреки това ездата обратно бе много приятна. Мериъл свикваше Доминик да е край нея.

Конярят ги очакваше, за да поеме конете. Огладняла от разходката, Мериъл реши да се присъедини към Ренборн за закуска. По-добре, отколкото да хапне набързо една препечена филийка с чаша чай в кухнята, както правеше обикновено.

Той й отвори вратата и тя се плъзна покрай него. Вече бе забелязала, че е много по-внушителна с ботуши.

— Добре изпълнено, лейди Мериъл! И една принцеса не би могла да изглежда по-царствена.

Тя се усмихна, развеселена, че Доминик обръща толкова голямо внимание на всяко нейно движение. После обаче видя госпожа Ректър и усмивката й помръкна. Възрастната дама седеше в салона с пребледняло лице. Четеше някакво писмо, което явно току-що бе получила от прашния куриер, стоящ наблизо.

Дочула стъпките, госпожа Ректър вдигна глава. Очите й бяха замъглени.

— Нещо не е ли наред? — попита Ренборн.

— Страхувам се, че да. — Облиза пресъхналите си устни. — Лорд Еймуърт е получил сърдечен удар. Неговата съпруга, Елинор, пише, че лекарите не са оптимисти относно шансовете му. — Погледът й отново се насочи към писмото. — Той е мой братовчед… Аз… аз съм го познавала през целия си живот…

Студени тръпки полазиха по гърба на Мериъл. Не само защото тя също много харесваше лорд Еймуърт, а и защото с всички клетки на тялото си усещаше, че тези новини ще променят нейния свят из основи.

Съобщението за състоянието на лорд Еймуърт хвърли сянка върху цялото домакинство. Макар че по-рано Доминик се бе надявал да поработи в градината с Мериъл, сега изпита облекчение, когато тя внезапно изчезна. Прекара деня, зает с безкрайното подрязване на храстите, които изобразяваха шахматна дъска. През цялото време мислеше какви ли ще бъдат последствията, ако лорд Еймуърт не се възстанови.

Самият Еймуърт се страхуваше какво ще стане с Мериъл, след като той умре. Мнението на лорд Греъм за това, кое е най-добро за нея, се различаваше коренно от неговото. Жалко, че Доминик познаваше малко закона, а още по-малко имаше представа какви са условията за настойничеството над Мериъл и нейното наследство. Просто не подозираше докъде се простира властта на нейните настойници. Едно обаче бе сигурно — самият той нямаше никакви права върху нея.

Непреклонният и консервативен лорд Греъм едва ли ще остане във възторг от перспективата племенницата му да се омъжи за по-малкия син. Всъщност той направо щеше да се противопостави на подобен брак и да побеснее, задето Еймуърт се е осмелил да урежда сватбата на Мериъл зад гърба му.

Макар че Мериъл бе вече на възраст, която й позволяваше сама да взима решения, Греъм можеше да го оспори особено ако тя реши да се държи така, че да я обявят за пуда. Доминик бе сигурен, че умът и способностите й да преценява са съвсем нормални, но след като не говореше, вероятността да я сметнат за невменяема бе съвсем реална.

Дали щеше да проговори, за да запази свободата си? Или ще се оттегли в собствения си свят и така ще потвърди мнението на генерала, че разсъдъкът й е безвъзвратно увреден?

Бурята бе неизбежна. Трябваше да попита дамите кога се очаква лорд Греъм да се завърне в Англия. И горещо да се моли Еймуърт да се възстанови от сърдечния удар.

Когато членовете на семейството се събраха в салона преди вечеря, Доминик с удоволствие видя, че Мериъл не само е благоволила да ги удостои с присъствието си, но е облякла една от семплите рокли на майка си. Дори бе обула меки пантофки от ярешка кожа.

И двете дами я посрещнаха с усмивка. Доминик реши, че е положила специални усилия, за да ги ободри. Макар че госпожа Маркс й бе роднина по бащина линия, тя също познаваше Еймуърт от години и беше не по-малко разстроена от госпожа Ректър.

Икономът наля на всички по чаша шери. Дори Мериъл взе чашата си, въпреки че Доминик бе забелязал, че тя изобщо не пие алкохол.

Госпожа Ректър му прошепна:

— Тази вечер тя изглежда особено очарователна. Толкова… толкова нормална. Вашето присъствие й се отразява много добре, милорд.

— Надявам се. — Отпи от шерито си. — Но ако тя изглежда елегантна като истинска дама, то е защото години наред е имала такъв прекрасен пример пред себе си.

Очите на госпожа Ректър заискриха.

— Много сте любезен, милорд.

Тъкмо се канеше да отговори, когато отвън се разнесе някаква шумотевица. После прогърмя дълбок глас:

— Глупости, разбира се, че ще искат да ме видят. Знаете ли кой съм аз?

Не чу отговора на лакея, но прокънтяха тежки стъпки, последвани от коментара на посетителя:

— Щяхме да пристигнем много по-рано, ако не се бе строшила оста на проклетата карета.

Доминик отпусна чашата си. Не, това бе невъзможно! Със сигурност просто прилика в гласовете…

Вратата на салона се разтвори със замах. Ужасен, Доминик разпозна шестия граф на Рексъм, както и високата тъмнокоса млада жена, която го следваше.

Баща му и сестра му току-що бяха пристигнали.

Глава 21

Госпожа Маркс пристъпи напред. Веждите й се извиха любезно, но с отсянка на възмущение.

— Добър вечер, сър. Имаме ли удоволствието да ви познаваме?

Защо, по дяволите, всички трябва да пристигат в Уорфийлд без предупреждение? Доминик мислено благодари на небесата за лошото зрение на баща си.

— Моля да ме извините, госпожо Маркс — провлачено изрече той, възприемайки превзетите маниери на Кайл, — не съобразих, че двамата с баща ми не се познавате. Госпожа Маркс, госпожа Ректър, позволете ми да ви представя граф Рексъм и моята сестра Лусия Ренборн.

Госпожа Маркс бързо се съвзе.

— Каква приятна изненада. Веднага ще позвъня на икономката, за да ви приготви стаите. — В гласа й прозвуча напрегната нотка, когато дръпна шнура на звънеца. — Колко жалко, че не ни уведомихте предварително…

Рексъм усети раздразнението й, но само небрежно сви рамене.

— Пътувахме на север и реших да се отбия, за да проверя как се справя Максуел с ухажването. — Погледът му се плъзна към Мериъл. — Хубаво малко създание. Не ми изглежда луда.

Мериъл се бе облегнала на стената с безизразно изражение и пуст поглед. Доминик за пръв път бе благодарен, че не говори, тъй като се опасяваше какво би могла да каже.

— Сигурно сте уморени от пътуването — припряно рече ти. — Бихте ли желали чаша шери?

— Не бих отказал един коняк.

Доминик се приближи към шкафа с напитките, надявайки се, че дамите няма да възразят.

— Лусия?

— Както обикновено. — Младата жена се извърна към домакините. Умолителният й поглед би могъл да смекчи и най-коравото сърце. — Госпожо Маркс, госпожо Ректър, съжалявам, че се появихме в толкова неподходящ момент.

Лицето на госпожа Маркс омекна.

— Няма нищо, скъпа. Просто ще отложа поднасянето на вечерята с един час.

— Не, не. Ние само ще изпием питиета си, а после ще вземем по една табла горе в стаите си. — Рексъм се опита да прикрие прозявката си. — Не е нужно да ви създаваме повече главоболия. Ще останем само за утре. Вдругиден си тръгваме.

Доминик недоволно отбеляза, че баща му дори не благоволи да попита Лусия за предпочитанията й относно вечерята, нито пък се поинтересува дали дамите ще имат нещо против да приемат гости за две нощи. В най-добрия случай подобно държание можеше да се обясни с факта, че вече смята двете семейства за сродени. Обаче истината бе, че на граф Рексъм никога не би му и минало през ума, че някой може да противоречи на желанията му.

Докато му наливаше чаша коняк, Доминик се зачуди какво ли пие обикновено сестра му. Тя все още бе ученичка, когато той напусна Дорнлей. Някога обичаше лимонада. Не си спомняше да е имала предпочитания към друга напитка. Реши да й налее чаша шери.

Баща му вече бе потънал в любезен разговор с госпожа Маркс и взе чашата си, без да го погледне. Но Лусия се намръщи, когато й подаде нейната.

— Шери?!

Вдигна глава. Очите й бавно се разшириха и чашата едва не се изплъзна от ръката й. Зрението на сестра му бе отлично и Доминик знаеше, че няма молитва, която може да му помогне да я измами. Тя щеше да го разпознае още щом пристигнаха, ако не очакваше да види Кайл.

Бързо се обърна с гръб, така че да го вижда само тя, И докосна устните си с пръст. Погледът му настойчиво я умоляваше да не го издава. Лусия отпи голяма глътка от шерито и се вгледа в баща си.

— Слава Богу, че е твърде суетен, за да носи очила промърмори Доминик. — Кълна ти се, че имам солидна причина за това.

Лусия го изгледа намръщено.

— Дано наистина да имаш.

— По-късно ще ти обясня — обеща той и побърза да се отдалечи, благодарен, че не го издаде. Поне не още.

Въздъхна с облекчение, когато баща му и сестра му се оттеглиха в стаите си. За тази вечер беше в безопасност, но утре? Зрението на Рексъм може и да не беше добро, ала той не беше глупак. Налагаше се да разговаря по теми, близки на Кайл и графа, иначе щяха да го разобличат и небето да се срути над главата му.

Беше доста трудно да се наслаждава на вечерята, докато си изброяваше наум хората, които щяха да се възмутят, след като узнаят истината. Всъщност не можа да се сети за някой, който не би се възмутил.

Мериъл изчезна веднага след вечеря. Доминик също се извини и се оттегли рано, което бе любезен жест от негова страна, защото така двете дами можеха свободно да обсъждат ненадейното посещение на граф Рексъм.

Лакеят го съпроводи до стаята на сестра му. Доминик почука, надявайки се, че е заспала, но нямаше този късмет.

— Влез! — извика тя.

Младият мъж отвори вратата и пристъпи вътре. Облечена в широк син пеньоар, Лусия седеше пред тоалетната масичка, а камериерката разресваше косата й. Обърна се и измери брат си с гневен поглед.

— Джейн, можеш да си вървиш.

Изчака вратата да се затвори зад гърба на момичето и попита:

— Какво, по дяволите, става тук, Доминик?

Той прекоси стаята и застана до нея.

— Ще ти обясня, но първо няма ли да прегърнеш своя блуден брат?

— Разбира се! — Лицето й се озари от усмивка, тя се изправи и го прегърна. — Много време мина, откакто не си ги идвал у дома, Дом. Но що за ужасна шега е това! През цялата вечер умирах от притеснение какво ще стане с теб, ако те разкрият. — Лусия се отдръпна и смръщи вежди. — Имаш основателна причина, нали?

— Е, защо ли не съм изненадан, че аз съм единственият виновник за всичко? — саркастично отбеляза Доминик и се отпусна върху леглото с балдахин. — Всъщност е много просто. Кайл имал някакъв неотложен ангажимент — естествено, той не благоволи да ми обясни какво толкова го е обвързало — и ме помоли да се появя тук вместо него.

— Кайл е поискал помощ и ти си се съгласил… — невярващо повтори Лусия и се отпусна отново на стола. — А твърдиш, че всичко е много просто! Та вие от години почти не си приказвате!

— Което още веднъж доказва колко важно е това за него. — Доминик се поколеба за миг, чудейки се каква част от истината да й каже. Реши, че ако смята да я моли за помощ, заслужава да узнае всичко, затова продължи: — Не знам точно какво прави той, но предполагам, че е извън страната. И че възнамерява да отсъства няколко седмици.

Лусия започна да увива дългата си коса.

— А ти защо се съгласи? Нима смяташ, че е много забавно да мамиш две мили стари дами и едно болно момиче?

— Лусия! — Скочи от леглото и закрачи из стаята. Реши, че малката му сестричка е станала прекалено цинична. Но, разбира се, тя вече няколко години се движеше из лондонското общество. Само по себе си това бе достатъчно, за да я лиши много бързо от всякаква невинност. — Повярвай ми, тази измама никак не ми харесва. Направих го по две причини. Първо, Кайл предложи да ми отстъпи наследствените права върху Брадшо Манър, ако се справя успешно.

Очите на Лусия се разшириха.

— Господи, той явно наистина се е нуждаел от помощ, Разбирам защо ти е било трудно да му откажеш. — Наклони глава. — А втората причина?

Брат й се поколеба.

— Той изглеждаше толкова… толкова отчаян. Сякаш щеше да се прекърши, ако не се съглася.

— Да, напоследък наистина изглеждаше разстроен — съгласи се Лусия. — Тревожех се за него, но той, разбира се, никога не би казал на малката си сестричка какво не е наред. Дори и тя да се бе осмелила да го попита.

— Кайл би могъл да преподава уроци по мълчание.

Кайл бе крил мислите си от Доминик и по този начин бе забил още един клин в приятелството им, след като отидоха в различни училища. През ваканциите Доминик говореше за уроците и за новите си познати, опитвайки се да запази близостта помежду им. Но Кайл изглежда не се интересуваше от всичко това.

Лусия погледна тъжно по-малкия си брат.

— Радвам се, че си загрижен за него и искаш да му помогнеш. Така и не разбрах защо вие двамата се отчуждихте. Според мен близнаците по рождение се обичат и са много близки. И вие някога бяхте.

Доминик спря да крачи и се втренчи през прозореца. Стаята гледаше към предната поляна и луната осветяваше извитата алея, водеща към къщата.

— Винаги съм харесвал Кайл. Не съм сигурен дали обаче това се отнася и за него.

— О, той е загрижен за теб — меко рече Лусия. — И се чувства много засегнат, задето ти му обърна гръб. Също както ти се чувстваш обиден, че той е наследникът.

Доминик се извърна на пети и изгледа свирепо сестра си. Тя наистина бе пораснала. Припомни си с умиление времето, когато беше само на десет години — сладко момиченце с изцапани поли и вечно разрошени коси. Тогава безрезервно обичаше своите двама по-големи братя.

— Не съм те питал за мнението ти относно отношенията ми с Кайл.

Младата жена сладко му се усмихна.

— Знам. Тъкмо затова си позволих сама да го изкажа.

— Госпожица Палавница се завръща — изрече той прякора й от детинство. — Стига сме говорили за мен. Има ли нещо интересно около теб?

Лусия се изчерви и отново заприлича на малко момиченце.

— Сгодена съм.

— Наистина ли! — радостно възкликна брат й. — Не съм видял съобщение във вестниците.

— Официално съобщение все още няма. — Пусна косата си. — Всъщност това е причината двамата с татко да сме тук. Отиваме в семейната резиденция на Робърт в Ланкашър. Съобщенията ще се разпратят, след като се подпише брачният договор.

— И ти предпочиташ да си там, вместо да си губиш времето в Шропшир — засмя се Доминик. — Рексъм сигурно е доволен, че най-после си се съгласила да се омъжиш. Още една-две години и вече ще си стара мома.

— Прав си! — засмя се Лусия. — Татко е много облекчен, макар и не особено ентусиазиран от избора ми. Все мърмори, че можех да се омъжа за някой много по-добър от сина на един незначителен барон.

— Очевидно обаче ти не смяташ така. — Доминик взе едно малко бурканче с мазило от тоалетната масичка на сестра си. Дали Мериъл имаше подобни красиви дреболии? Дали изобщо се вълнуваше от подобни неща? — И кой е щастливецът? Някой неотразим красавец, предполагам?

Лусия припряно се наведе напред.

— Робърт Джъстис, наследникът на лорд Джъстис. Не е точно красив, поне не като теб и Кайл, но очите му блестят, с него е много забавно да се говори и… — Думите й секнаха и тя отново се изчерви. — И прекрасно се целува — осмелявам се да добавя.

Доминик порови в паметта си и в съзнанието му изплува образът на едър млад мъж с кестенява коса и вечна усмивка. Не беше кой знае колко представителен, но от него щеше да излезе чудесен съпруг. Лусия явно бе направила добър избор. Отново я прегърна.

— Желая ти много щастие, сестричке. Познавам го. Наистина е свестен.

— Знам. — Гласът на Лусия се изгуби в рамото му. После вдигна глава и продължи А какво ще ми кажеш за лейди Мериъл? Смяташ ли, че двамата с Кайл ще бъдат щастливи? За нея се говорят някои доста… странни истории.

Напомнянето, че Мериъл е предназначена за Кайл, моментално го скова.

— Тя е необикновена, но много… очарователна. Ако Кайл отдели от времето си наистина да я опознае, смятам, че двамата ще бъдат добра двойка.

Лусия кимна, но явно не бе съвсем убедена.

— Много е хубава, макар че роклята й бе ужасно демоде.

Доминик преглътна възражението си, че Мериъл не е просто хубава, а красива и че рокля, която е била възхитителна преди двадесет години, дори и сега е привлекателна. Защото, ако го беше казал, проницателната му сестра щеше веднага да разбере, че чувствата му към момичето не са съвсем братски.

— Тя не се нуждае от модерни дрехи тук в провинцията, но затова пък е забележителна градинарка. А в Индия се е научила да рисува много интересни фигури с къна. — Усмихна се. — Може би трябва да я помолиш да изпише името на Робърт на място, където никой не може да го види.

— Доминик, имаш прекалено мръсно подсъзнание. — Лусия замечтано присви очи. — А тези рисунки… временни ли са?

— Да. Обзалагам се, че Робърт ще бъде изключително заинтригуван. — Потисна прозявката си. — Време е да си лягам. Трябва да си почина добре, за да имам сили утре да убедя Рексъм, че съм Кайл. Никога не съм можел да се разбирам добре с него.

— Стига, Дом, татко всъщност не е чак толкова лош, освен когато го измъчва подаграта му! — пламенно възрази Лусия. — Просто бъди по-търпелив. Ако изгубиш самообладание и избухнеш, веднага ще се издадеш. Кайл е хладен и учтив дори когато татко става непоносим.

Доминик винаги бе имал свободата да избухва и да си заминава, когато Рексъм ставаше непоносим. Като наследник обаче, Кайл беше принуден да остава и да понася всичко. За пръв път Доминик се запита дали самоконтролът на брат му е вроден, или е следствие от необходимостта да съжителства с графа.

— Ще си мълчиш ли, Лусия? Знам, че искам от теб твърде много, но ако Рексъм разбере какво сме забъркали… — Доминик направи доста красноречив жест.

— Няма да кажа на никого. Не желая дори да си помисля какво ще стане, ако татко открие, че ти не си Кайл. — Пое дълбоко дъх. — Камериерите! Уилкокс сигурно вече е видял твоя!

— Кайл ми зае Морисън. А той не би искал господарят му да загази.

— Тогава може би ще успееш да се справиш. Говори колкото е възможно по-малко. — Поклати глава. — Но какво ще стане после? Със сигурност, когато истинският Кайл се появи в Уорфийлд, хората ще доловят разликата.

Доминик сви рамене.

— И аз му казах същото, но той не ми обърна внимание. Кайл смята, че мнението на госпожа Маркс, госпожа Ректър и на слугите няма значение, а лейди Мериъл не би се досетила за измамата.

— Ти вярваш ли на това? — презрително сви устни Лусия.

— Надявам се да е прав. — Доминик мрачно се замисли за бъдещето. Размяната може би ще остане незабелязана, ако мине по-дълго време между неговото заминаване и появата на Кайл. Но ако се наложи сватбата да стане преди завръщането на лорд Греъм…

По дяволите, не искаше Кайл да се ожени за Мериъл! Ала ако разкриеше измамата сега, ситуацията можеше само да се усложни.

Пожела лека нощ на Лусия и се запъти към спалнята си. В главата му продължаваше да цари пълен хаос.

Мериъл изчака няколко минути, докато Ренборн излезе от стаята на сестра си. После взе цветята и почука на вратата й. Срещата й с Джена Еймс бе събудила любопитството й към младите жени. А това все пак бе сестрата на Ренборн.

Лейди Лусия отвори. Тя имаше тъмнокестенявата коса и сините очи на братята си. Макар че бе с няколко сантиметра по-висока от Мериъл и изглеждаше доста внушително, двете вероятно бяха на една и съща възраст.

— О! Добър вечер, лейди Мериъл.

Мериъл й подаде стъкления цилиндър, който бе намерила в килера. Сега той съдържаше дъхави лилии и дълги стръкове буен бръшлян. Нарочно бе направила традиционен букет, защото се съмняваше, че една светска дама ще оцени дивите цветя. Ренборн бе единственият, който ги приемаше.

Лусия взе вазата и се усмихна.

— Благодаря ти. — Зарови хубавото си носле в цветовете на лилиите. — Колко хубаво ухаят. — Вдигна глава и рече: — Ще влезеш ли? Тъй като може би скоро ще станем роднини, бих искала да се опознаем по-добре. — Отдръпна се от прага и направи гостоприемен жест.

Мериъл се бе надявала на подобна покана. Ако беше някой друг, щеше да влезе, без да пита, но не искаше сестрата на Ренборн да я намрази. Наистина бе доста странно, че се интересува от отношението на една непозната, и не бе сигурна дали това й харесва. Ала истината бе, че мнението на тази млада жена бе важно за нея.

Лусия остави цветята върху масичката до леглото и се извърна. Лицето й придоби смутен вид.

— Казаха ми, че ти не говориш и аз не знам как… как да се държа. Моля да ме извиниш, ако без да искам те обидя с нещо. Наистина няма да е нарочно.

Прямотата й се хареса на Мериъл. Беше истинска сестра на Ренборн. Затова направи лек жест — знак Лусия да продължи да говори.

Тя се отпусна върху леглото, при което полите на копринения й пеньоар се разстлаха край нея.

— Още не е официално, но аз скоро ще се омъжа. Сега отиваме да посетим семейството на годеника ми в Ланкашър. — Погледна въпросително гостенката си. — Мога да ти разкажа за него? Баща ми смята, че е глупаво непрекъснато да говоря за Робин, но една жена ще ме разбере.

Мериъл се усмихна. Настани се на дивана и с интерес изслуша многобройните качества, които притежаваше Почтения Робърт Джъстис. Лицето на сестрата на Ренборн сияеше — явно наистина бе влюбена.

Дали Лусия изпитваше същия страстен копнеж, който привличаше нея към Ренборн? Ако бе така, то явно бе прекалено добре възпитана, за да го покаже. А може би прикриваше страстта зад потока от думи и блестящите очи.

Накрая Лусия млъкна и смутено се засмя.

— Извини ме. Сигурно ти проглуших ушите. Ти си много търпелива слушателка. — Облегна се на украсената с дърворезба колона на леглото. — Надявам се, че и ти ще обикнеш брат ми така, както аз обичам Робин. През цялото време мисля само за него. Макар че ще се оженим в началото на есента, вече нямам търпение.

Мериъл извърна глава. Не искаше другото момиче да види изражението. Тя не разбираше любовта, нито брака. А страстта познаваше малко. Но много добре разбираше какво означава да мислиш постоянно за един мъж.

Колебливият глас на Лусия прекъсна мислите й.

— Моят брат ми каза, че умееш да рисуваш с къна. Това ми се стори много… интересно. — Гласът й се извиси във въпросителна интонация.

Мериъл се изправи, прекоси стаята и нави единия си ръкав, разкривайки нежните линии около китката си.

— Очарователно! — Лусия внимателно докосна изображението, страхувайки се да не го повреди. — Моят брат ми каза, че рисунката е временна. Вярно ли е?

Мериъл кимна. Помисли си, че двете съвсем истински си говорят, макар че тя си служеше само с жестове. Но това не й се стори опасно, защото Лусия скоро щеше да си замине и нямаше да я издаде. Трябваше да признае, че Ренборн е прав — разговорът е много забавно нещо. Обаче Мериъл не бе сигурна, че е готова да позволи на хората около нея да узнаят колко много разбира.

Лусия се изчерви.

— Ще можеш ли… Ще имаш ли нещо против да рисуваш върху рамото ми? Там, където няма да се вижда от, роклята. — Посочи с пръст мястото. — И да съдържа инициалите Р и Л?

Мериъл едва не се разсмя на глас. Значи тази достолепна млада дама искаше да впечатли годеника си! Явно страстта бе част от любовта й. Дали Ренборн би предположил, че годеникът на сестра му ще се заинтересува от подобна скрита рисунка? И дали това означаваше, че и самият той би се заинтересувал?

Мериъл даде знак на Лусия да почака и отиде в стаята си, за да приготви къната. Сестрата на Ренборн й хареса.

Освен това Лусия й подсказа една много интересна идея…

Глава 22

Попътният морски вятър бързо ги отведе до Кадис, чиито кули се издигаха като блестящи мечти. Макар че Констанца бе отраснала в Северна Испания, далече от брега, тя бе идвала в Кадис и никога не бе забравила красотата му.

Кайл крачеше по крайбрежния булевард. Искаше му се и Констанца да е с него, ала тя си почиваше под въздействието на лауданума.

Чувстваше се прекалено нервен, за да прекара целия ден във вилата, и затова реши да разгледа града. Величествените сгради и площади все още бяха запазили призрачното присъствие на финикийските търговци, които бяха основали Кадис преди три хиляди години. Както и на римляните, които го бяха превърнали в едно от най-големите и оживени пристанища на империята. Доскоро Кадис бе вратата на Испания към колониите, а цялото богатство от Америка се изливаше в хазната му.

Най-хубавата му част се намираше покрай атлантическия бряг. Докато наблюдаваше корабите, които влизаха и излизаха от пристанището, вълнението му от заобикалящата го красота се стопи, пометено от вината, че в този миг Констанца лежи на смъртното си легло. Ала въпреки това не можа да успокои ускорените удари на сърцето си, докато слушаше виковете на моряците. Нито да потисне копнежа си по далечни земи.

Когато се върна във вилата, ноздрите му все още бяха пропити с мириса на пристанище. Къщата бе много приятна, собственост на един негов приятел от Лондон, който бе забогатял от търговия с шери. Рексъм не одобряваше, че най-големият му син има за приятели търговци, но Кайл намираше, че тези мъже са много по-интересни и забавни.

Щом влезе в хладното, покрито с керамични плочки преддверие, Тереза, камериерката на Констанца, се спусна към него.

— Милорд! — извика тя и го погледна уплашено с големите си тъмни очи. — Елате бързо!

О, Господи, не, не още! Не толкова скоро. С разтуптяно сърце той профуча покрай прислужницата и се втурна към стаята, от която се излизаше във вътрешен двор с градина. Ароматът на портокалови цветчета нахлуваше през прозорците, болезнено жив в сравнение с ужасяващата неподвижност на Констанца. За един миг се ужаси, че вече е мъртва, но после видя, че гърдите й се повдигат.

Взе ръката й, сякаш можеше да я върне от далечното място, към което се бе запътила.

— Тереза, извика ли лекаря?

— Si, милорд. Но не знам кога ще дойде.

Неспособен да понесе своята безпомощност, Кайл й нареди:

— Донеси бренди!

Доволна, че има на кого да прехвърли отговорността, Тереза побърза да се подчини. Кайл започна отчаяно да се моли, а камериерката внимателно поднесе лъжицата към бледите устни на господарката си, давайки й капка по капка от златистата течност.

Клепачите на Констанца потрепнаха и тя ги отвори. Очите й бяха тъмни и уморени.

— Разтревожих те, querido — промърмори, тя. — Прости ми.

От гърдите му се изтръгна облекчена въздишка.

— Няма значение, след като все още си тук.

Тя стисна леко ръката му. Жестът й бе толкова слаб, че едва го усети.

— Моето време… още не е дошло. Ще ти кажа кога да изпратиш за свещеника.

Кайл й се усмихна, но вътрешно продължаваше да трепери. Инстинктивно бе усетил, че още малко и тя щеше завинаги да го остави. А той не беше готов да я пусне да си отиде.

Не беше готов.

Глава 23

Доминик стана рано със смътната надежда, че ще успее да изчезне в градините и по този начин да избяга от баща си. За съжаление не остана дълго сам в трапезарията. Едва успя да напълни чинията си от блюдата, подредени върху бюфета, когато членовете на домакинството започнаха да се появяват един по един.

Първа дойде госпожа Маркс, не след дълго и госпожа Ректър. После пристигна Мериъл, която се държа толкова добре, че Доминик започна да се пита какво ли си е наумила. Тя му хвърли един срамежлив поглед, докато си взимаше от варените яйца и препечените филийки. После се настани на масата срещу него. Стига да поискаше, маниерите й наистина бяха безупречни.

Появи се и Лусия със сияещи очи и когато мина покрай брат си, прошепна:

— Рисунките на лейди Мериъл са прекрасни! — Отдалечи се, преди да е успял да я попита нещо, за да поздрави весело дамите и Мериъл.

Групичката изобщо се чувстваше доста свойски, докато не се появи граф Рексъм, когато внезапно се възцари неловка тишина. Доминик мислено се наруга, задето не се бе хранил по-бързо.

Баща му накуцваше — признак, че подаграта отново го измъчва, — което не му попречи да изръмжи дружелюбно:

— Добро утро. Хубаво е човек да се наспи след дълго и уморително пътуване. — Надникна през прозореца. — Денят е прекрасен. Много подходящ за разходка из имението.

Доминик се изкуши да изтъкне, че е проява на доста лош вкус да проявява толкова явно апетита си към собствеността на лейди Мериъл, но се сдържа, защото Кайл би постъпил така.

— Добро утро, лорд Рексъм. — Госпожа Маркс понечи да стане.

Графът махна с ръка.

— Не прекъсвайте закуската си заради мен.

След като си сервира значително количество яйца, шунка, пикантни пържени бъбречета, тънко нарязан студен език и препечени филийки, той докуцука до масата. Мериъл не му обръщаше никакво внимание, но Доминик забеляза, че се отдръпна, когато графът сложи чинията си до нейната.

Вместо обаче да седне, Рексъм впери изучаващ поглед в сведения й профил.

— Хубавичка е. Жалко, че е толкова дребна, но изглежда здрава. Хайде, погледни ме!

Сграбчи брадичката й и повдигна лицето й. Очите й блеснаха и тя бързо извърна глава, за да не срещне погледа му. Рексъм се засмя.

— Хайде, момиче, не бъди толкова срамежлива. Искам да знам как ще изглеждат моите внуци. — Отново посегна към брадичката й.

Тогава Мериъл ухапа пръста му. Разнесе се смаяно ахване и всички около масата се втренчиха в двойката.

— Дявол да го вземе! — Графът бързо отдръпна ръката си, а слисаното изражение на лицето му се замени с гневно. — Как смееш! Нима никой не те е научил на добри обноски?

Доминик видя как ръката на баща му се свива в юмрук, скочи от стола си, дискретно го улови за китката и със спокоен глас, както би направил Кайл, каза:

— Вие я изплашихте, сър.

Погледна към Мериъл. Очите й изпускаха гневни мълнии. Изглеждаше готова отново да хапе. Доминик леко отдръпна баща си.

Графът успя да се овладее.

— Еймуърт ме увери, че момичето не е опасно.

Ядосан от държанието на Мериъл, Доминик рязко заяви:

— А нима на вас ще хареса някой непознат да се отнесе така? — Доминик сграбчи брадичката на баща си и го застави да го погледне в очите. Изуми се като забеляза, че е само няколко сантиметра по-висок от него. Графът винаги му изглеждал огромен.

— Дяволите да те вземат, момче! Ти си по-лош и от нея — изрева баща му и рязко се освободи. — Как се осмеляваш да ми вдигаш ръка?

Доминик получи помощ оттам, откъдето най-малко очакваше. В следващия миг се разнесе спокойният глас на Лусия:

— Както Максуел току-що показа, никак не е приятно, да те третират като кон, папа. — Хвърли една ослепителна усмивка към баща си. — Макар да знам, че са водени от добри чувства, не мога да ти кажа колко често ми се е искало да ухапя възрастните вдовици и джентълмени, които са ме потупвали по бузите, мърморейки какво сладко създание съм. — Погледна към Мериъл. — А понеже лейди Мериъл никога не е живяла в обществото, тя не знае, че човек не бива да хапе, независимо колко силно му се иска.

С тези думи Лусия стана и премести чинията на баща си.

— Хайде, папа, ела и седни до мен. От този прозорец се открива прекрасна гледка към градините. — Хвана го под ръка и го заведе до стола. — Ей сега ще ти донеса кафе.

Докато Лусия изпълняваше ролята си на загрижена дъщеря, Мериъл напусна трапезарията. Приличаше на разгневена котка. Доминик можеше само да бъде благодарен, че тя и баща му повече не са в една стая. Господ да му е на помощ, денят едва сега започваше!

Съветът на Лусия — да говори с баща си колкото се може по-малко — беше наистина добър. Двамата излязоха от парка и препуснаха из имението, водени от управителя. Кар говореше почти през цялото време. Рексъм оглеждаше внимателно полята и стадата и от време на време правеше по някоя забележка. Доминик беше впечатлен. Не бе предполагал колко задълбочени са познанията на баща му по селско стопанство.

След обиколката се върнаха в къщата точно за лекия обяд. Доминик се съсредоточи в чинията си, без да взима дейно участие в разговора. Първо възнамеряваше да се измъкне незабелязано, но после реши, че поведението му може да се стори подозрително, затова предложи на баща си:

— Искаш ли да се поразходим из градините? Работата в тях е любимото занимание на лейди Мериъл. Наистина са великолепни.

Графът се поколеба, после поклати глава.

— Предпочитам да прекарам един тих следобед вътре в къщата на хладно. А ти намери онази малка дива котка, която ухажваш, и се опитай да я научиш на по-добри обноски.

Възмущението на Доминик от определението за Мериъл бързо се стопи, когато погледна баща си. Изпита чувството, че го вижда за пръв път. Рексъм се бе оженил късно, а синовете му не се бяха родили веднага, затова вече наближаваше седемдесетте. Когато Доминик бе напуснал дома си, за да отиде в армията, графът бе преминал от разцвета на живота и силите си към старостта. Замъглените му очи издаваха начало на катаракт, а явно бе започнал и да недочува, защото говореше прекалено високо.

Освен това бе натрупал доста килограми и вече не бе набит, а възпълен и тежко подвижен. Децата му бяха наследили слабите и стройни фигури от майка си. Като се имаха предвид възрастта и килограмите му, тазсутрешната езда трябва да е била доста уморителна за него. Но както не щадеше децата си, така не щадеше и себе си. Винаги бе приемал много сериозно задълженията си като едър земевладелец и член на Камарата на лордовете. Никога не се бе отдавал на разточителни удоволствия, разврат и изтънчени екстравагантности, както повечето представители на неговата класа.

Умората и болката бяха набръчкали лицето му. Мака че не беше човек с лек характер, той заслужаваше уважение. Дали Кайл виждаше графа именно в тази светлина затова бе толкова търпелив и внимателен?

— Ще кажа на Мериъл, че не бива никога повече да хапе — отвърна Доминик, малко смутен от внезапните с прозрения относно баща си, и побърза да се отдалечи, да не издаде истинските си чувства.

Тъкмо излизаше от къщата, когато го настигна сестра му.

— Ще ме разведеш ли из градините? — Макар че не използваше истинското му име, в гласа й прозвуча скрит намек, когато добави: — Струва ми се, че не съм те виждала цяла вечност.

Доминик с болка осъзна колко много му бе липсвала Лусия. Разбира се, бе отишъл на първия й бал, но оттогава срещите им бяха редки и случайни, защото той не посещаваше Рексъм Хаус от страх да не налети на баща си или на брат си. Предложи й ръка.

— За мен ще бъде удоволствие.

Докато я водеше през лехите, младият мъж тихо каза:

— Съжалявам, че те виждах толкова рядко, Лусия. Забравил съм как бързо порастват малките сестрички.

Тя сви рамене.

— Разбирам защо не се чувстваш удобно в Дорнлей. Все едно да събереш три буйни жребеца под един покрив. Понякога е доста тежко с папа и Кайл. Липсваше ми.

Доминик откъсна едно малко синьо цвете и го затъкна зад ухото й.

— След като се оттеглих и освободих пространството само за Кайл, реших, че той е станал любимият ти брат.

Лусия спря и го изгледа сърдито.

— Престани! Защо винаги се сравняваш с него? Вие сте близнаци, но не сте еднакви. Познавам Кайл по-добре, защото през по-голямата част от живота си сме живели под един покрив, но обичам еднакво и двама ви.

Острите й думи го изненадаха и го накараха да се замисли.

— Съжалявам, Лусия. Дори и когато сме се разбирали най-добре, двамата с Кайл винаги сме се състезавали. Може би щеше да бъде по-лесно, ако единият от двама ни беше по-добър. Вместо това ние все се боричкахме, за да запазим позициите си. Не беше честно от моя страна да те въвличам в нашата малка война, дори и само на шега.

— Не, не беше — язвително отвърна тя. — Искам и двамата да присъствате на моята сватба и да се държите като джентълмени.

— Аз ще бъда там и ще се държа прилично. — Макар че, като се замислеше за евентуалните последствия от чувствата му към Мериъл, никак не бе сигурен, че Кайл ще бъде настроен толкова доброжелателно към него. Стомахът му се сви. Господи, дали дотогава Мериъл и Кайл вече няма да бъдат съпруг и съпруга?

Отпъди неприятните мисли и зави по пътеката, която извеждаше до къщата на Мериъл. Лусия ахна, като видя невероятната постройка, сгушена в короната на огромния дъб.

— Прекрасно! Това е мечтата на всяко дете. Качвал ли си се горе?

— Това е убежището на Мериъл. Никога не ме е канила. — Погледна към дървото и си представи как Мериъл като господарка на обсаден замък излива врящо олио през прозорците. Усмихна се. — Стълбата не е спусната, което значи, че вероятно е горе.

Тайно се надяваше, че Мериъл ще се появи. Сестра му вдигна глава и заслони очите си с ръка.

— Виждам, че има ключалка на капака. Тя наистина ревностно пази усамотението си. Мериъл, там ли си? Ще ни позволиш ли да те посетим в дървената ти къщичка или ще дойдеш с нас на разходка?

Не последва никакъв отговор. Доминик не се изненада.

— Сигурно още е ядосана от това, което се случи на закуска. — Улови Лусия за ръка и я поведе през малката полянка, където веднъж бе примамил Мериъл на пикник.

— Не я обвинявам. Много често съм изпитвала желание да ухапя някого. — Лусия се усмихна. — Радвам се, че тя не нарани сериозно папа, но й завиждам за свободата. Сигурно не е чак толкова лошо да те смятат за малко смахнат.

„Малко смахнат“. Това определение му харесваше много повече отколкото „луд“.

— Ти спомена за рисунката й с къна. Показа ли ти гривната си?

Лусия кимна.

— Веднага щом ти си тръгна миналата вечер, тя ми донесе цветя. Прекарахме си много добре. Разказах й за Робин и тя ми нарисува татуировка.

Доминик бе сигурен, че не би искал да знае къде точно е рисунката.

— Сега ще ти покажа живия плет. Уорфийлд се гордее с най-хубавия жив плет.

Докато двамата с Лусия вървяха по пътеките, той осъзна, че най-опасното от посещението може би вече е отминало. Все още не го бяха познали. Оставаше само вечерта. След като Мериъл очевидно не харесваше графа, сигурно нямаше да се появи и така щеше да има по-малко неприятности.

И все пак за един ужасен миг си представи какво щеше да стане, ако баща му разбере, че всъщност по-малкият му син ухажва лейди Мериъл. Дали това ще го накара да оттегли съгласието си за годежа? Трудно беше да се каже. Баща му със сигурност бе много впечатлен от имението и искрено му се искаше то да стане част от семейната собственост. Едно обаче беше сигурно: разобличаването на измамата щеше да причини хаос и публичен скандал, ако се разчуеше извън кръга на двете семейства.

Обърканите му мисли бавно изкристализираха в едно доста неприятно заключение. Не трябваше да остава в Уорфийлд и с всеки изминал ден да желае Мериъл все повече и повече. Еймуърт и Рексъм дойдоха и дадоха мълчаливата си благословия. Момичето бе свикнало с присъствието му. Значи беше направил това, което искаше Кайл.

И беше време да си тръгне. Разстоянието и развлеченията може би щяха да развалят магията на Мериъл. Разбира се, той бе омаян от нея — тя беше най-хубавото и интересното създание, което някога бе срещал. Което не означаваше, че е сериозно влюбен. Раздялата щеше да му помогне да разбере сам собствените си чувства.

Колкото и да ненавиждаше тази мисъл, постепенно се убеди, че това е единственото правилно решение.

Глава 24

Доминик се облече изключително грижливо за вечерята, която щеше да бъде по-официална от обикновено заради важните гости. Още няколко часа и щеше да бъде в безопасност. Погледна през рамо към Морисън, който прибираше бръснача му и другите тоалетни принадлежности.

— Вече си се видял със слугите на баща ми. Имат ли някакви подозрения?

Морисън поклати глава.

— Никакви. Вие се справяте много добре, сър.

Комплимент от Морисън! Забележително! Ако не внимаваше, сигурно щеше да навири нос.

Докато слизаше по стълбите, младият мъж обмисляше заминаването си. Не утре — щеше да изглежда доста странно да си тръгне веднага след Рексъм и Лусия. Но на следващия ден… Или на по-следващия… Със сигурност до края на седмицата.

По дяволите!

След следобедната си почивка баща му изглеждаше в добро настроение, а всички дами бяха в елегантни вечерни тоалети. Лусия наистина бе забележително красива млада жена. И, слава на Бога, Мериъл отсъстваше. Съжаляваше, че днес почти не я е виждал, но щеше да бъде по-добре, ако не се появи, докато Рексъм е в къщата.

А после и той трябваше да си тръгне. По дяволите!

Насили се да се усмихне, прие чаша шери и се присъедини към непринудения разговор преди вечерята. Гонгът отекна и госпожа Маркс рече:

— Заповядайте в трапезарията! Тази вечер има нещо специално.

Гостите бавно се надигнаха от местата си. В този миг прага се появи Мериъл.

Доминик случайно гледаше точно в тази посока и затова я видя пръв. Едва не се задави с шерито си. Господи, това момиче знаеше кога и как да се появи!

Забелязвайки реакцията му, останалите също се извърнаха към вратата. Пет чифта очи се приковаха в Мериъл. Тя отново бе облечена в специален костюм. Стройните й форми бяха обгърнати от фина коприна в нежни отблясъци на лунен камък и бледозелено. Дрехата подчертаваше цвета на очите й. Едното й рамо бе голо и на него се виждаше сложен орнамент, изрисуван с къна, а на другото блестеше огромна златна брошка. Отстрани косата й бе прихваната с два златни гребена и се спускаше като буен водопад, по гърба.

Мериъл пристъпи грациозно, разкривайки босите си нозе. Доминик забеляза, че дрехата й е силно набрана, с цепка отдясно, която при всяка крачка позволяваше да се зърне за миг част от прасеца и коляното. Около глезена й блестеше тънка златна верижка. От нея тръгваше нежна плетеница, нарисувана е къна, която продължаваше нагоре и се губеше в гънките на сарито.

Зад Мериъл пристъпваха огромният котарак и Роксана. Домашните любимци следваха своята господарка с достолепието на придворни. Как, по дяволите, бе успяла да накара и котката да участва в тази сцена?

— Но това е непристойно! — възмути се Рексъм, след като се възстанови от първоначалния шок. — Нима момичето не притежава никакво чувство за благоприличие?

— Тя е облечена в сари — невъзмутимо обясни госпожа Ректър. — Съвсем обичайно за една дама от Индия. Майка й колекционираше чуждестранни облекла и бижута и Мериъл с удоволствие ги облича при специални случаи.

Доминик смяташе, че сарито, което Мериъл бе облякла, подхожда повече за танцьорка, но не можа да отрече, че грабва окото. Гривните около тънката й китка и златната верижка на глезена, която се откриваше при всяка стъпка, допълваха екзотичния й вид.

— Лейди Мериъл навярно е искала да отдаде дължимата почит на вашето посещение, сър — обърна се Доминик към баща си.

— Изглеждаш великолепно, Мериъл — топло промълви Лусия. — И аз бих искала да облека такава дреха, но съм твърде висока и се боя, че ще изглеждам доста глупаво. — Ала в очите й проблясваха дяволити пламъчета и Доминик се запита дали някой ден Робърт Джъстис няма да бъде удостоен с подобна чест от своята невеста.

Изглеждайки подозрително смирена, Мериъл се поклони пред всеки гост, притиснала малките си длани пред гърдите. Потъмнените й мигли и вежди засилваха драматичния ефект. Когато се поклони пред него, Доминик дочу леко подрънкване и видя, че е заменила обичайните си сребърни обици във форма на полумесец с изящни златни звънчета, висящи на тънки златни халки.

Макар че бе свела поглед, движенията й разкриваха част от крака и заоблените гърди. Доминик се опита да не я гледа втренчено, но без особен успех. Беше блестяща! Истинска царица на феите!

Когато се поклони пред него, Рексъм се намръщи.

— Нито една почтена английска дама няма да се появи на вечеря, облечена само в някакъв си неприличен варварски шал.

— Предполагам, че в своята собствена къща тя има право да носи дрехите, останали от майка й — спокойно заяви Доминик.

— Може, но единствено в спалнята — изръмжа графът и предложи ръка на госпожа Маркс, за да я отведе в трапезарията.

Доминик кавалерства на госпожа Ректър, а Лусия и Мериъл ги последваха. Сестра му бъбреше щастливо. Изглежда тя без никакво притеснение бе възприела възможността да има няма снаха.

Доминик погледна през рамо и видя, че котката и кучето завършват процесията. Почти се изненада, че го няма и таралежа.

Прикри усмивката си и отведе госпожа Ректър до стола й. Като домакини, двете с госпожа Маркс седяха в двата края на масата, Рексъм и Мериъл се настаниха от едната страна, а Лусия и Доминик от другата. Цветята в средата бяха съвсем традиционни, явно подбрани от възрастните дами.

Доминик изпита облекчение, като видя, че Мериъл изглежда съвсем спокойна, макар че графът седи до нея. Роксана се излегна на пода зад господарката си, а котаракът се настани между столовете на Мериъл и госпожа Ректър.

Поднесоха храната и напитките. Доминик не изпускаше Мериъл от поглед. Горещо се надяваше, че тя ще се държи подобаващо поне докато приключат с вечерята. Графът сигурно си бе научил урока и нямаше да се осмели отново да я хваща за брадичката.

Разговорът се поддържаше главно от домакините и Лусия, която ги забавляваше с разни случки от лондонското висше общество. Ако не бяха те, вечерята щеше да мине в мълчание. Доминик се стараеше да говори колкото се може по-малко, а графът само се мръщеше.

Когато за пръв път почувства докосване по крака си, реши, че е котката. Ала след малко натискът се превърна в нежна ласка от вътрешната страна на глезена. Тогава смаяно осъзна, че Мериъл го гали с босия си крак.

Изгледа я изумено. Цялото й внимание бе насочено към чинията пред нея. Дори миглите й не потрепваха. Доминик прибра краката си и ги кръстоса под стола.

За малко го остави на мира. После, след като започнаха да сервират основното блюдо, отново почувства лек натиск, този път при коляното. Младият мъж застина, неспособен да потисне желанието, което избухна в него. Мериъл притежаваше вродената чувственост на първокласна куртизанка. Или това, или дяволско чувство за хумор. Най-вероятно и двете.

Тъкмо успя да възвърне самообладанието си, когато леко побутване по бедрото едва не го накара да подскочи. Как, по дяволите, Мериъл можеше да достигне чак там? После осъзна, че Лусия се опитва да привлече вниманието му.

Извърна се към сестра си, която му хвърли предупредителен поглед.

— Кажи ни все пак нещо за плановете си около сватбата.

Той преглътна тежко, питайки се кой ли е задал въпроса, повторен от Лусия.

— Ако трябва да бъда искрен, ще ви призная, че не съм мислил много. Както знаете, вуйчото на Мериъл, лорд Еймуърт, е болен. А след като той е неин настойник, би било неуместно да се правят планове за сватба в такъв момент.

Госпожа Ректър вдигна глава от чинията си с агнешки котлети.

— Забравих да ви кажа, че днес получих писмо от лейди Еймуърт. Очевидно състоянието на съпруга й малко се е подобрило. Все още не е вън от опасност, но… — Въздъхна. — Човек винаги се надява.

— Това са добри новини. — Доминик мислено благодари на небесата, че Еймуърт се възстановява. Със сигурност оздравяването му щеше да се отрази добре върху положението на Мериъл.

Разговорът се насочи към синовете на Еймуърт, които Лусия познаваше от Лондон. Мериъл плъзна крака си между бедрата на Доминик и го сгуши на топло при слабините му. Младият мъж почувства как мигом се втвърдява. Само един Господ знаеше как ще издържи до края на тази вечеря! Изпитваше отчаяно желание да грабне малката вещица в обятията си, да я отнесе в най-близката спалня и да я люби до сутринта.

След няколко безумни мига на похотливи фантазии най-после успя да се овладее. Добре, че Лусия беше в превъзходна форма. Историите разсмиваха дамите и напълно прикриваха объркването му. Доминик предположи, че тя умишлено се старае да отвлече вниманието от него.

Обърна се към баща си, което за миг го отрезви, ала после отново се вгледа в Мериъл и леко дръпна стола си назад. Това донякъде му помогна да се овладее, обаче малките й палави пръстчета все още стигаха до вътрешната страна на бедрата му. Тогава протегна ръка под масата и улови крака й. Прекрасен, силен, добре оформен и забележително пъргав.

Мериъл вдигна поглед от чинията си и го погледна с премрежени клепки. Бе изключително опасна. Надявайки се да има гъдел, Доминик плъзна пръст по ходилото й. Тя изцвърча като мишка и бързо отдръпна крака си. Доминик се възползва от възможността да отмести стола си още назад. Сега вече не можеше да го достигне.

Мериъл го изгледа навъсено. Той й се усмихна, Едно игриво пламъче блесна в очите й, преди да сведе отново поглед. Малката негодница отлично съзнаваше колко вбесяващо се държи и се наслаждаваше на всеки миг от неговото мъчение.

Рексъм, който по време на вечерята бе говорил малко, но затова пък доста настървено бе изпразвал чашите си с вино, сега рязко изрече:

— Колкото по-скоро се ожениш за момичето и поемеш собствеността й в свои ръце, Максуел, толкова по-добре. Управителят ми се видя способно момче, но му липсва въображение. Ти ще можеш да реализираш най-малко петстотин лири годишен доход, а може и повече.

Доминик гледаше към Мериъл и видя как тя се вцепени при думите на баща му. Навярно идеята да й отнемат толкова лесно собствеността изобщо не й се понрави.

— Твърде рано е да се обсъждат каквито и да било промени в Уорфийлд, след като сватбата още не е напълно сигурна. — Погледна към Мериъл. — Лейди Мериъл първо трябва да се съгласи, Еймуърт настоява за това и аз споделям мнението му.

— На мен ми изглежда съвсем съгласна. — Графът стрелна момичето с поглед. — Колкото по-скоро се омъжи, изпълни съпружеските си задължения и забременее, толкова по-добре.

Бледата кожа на Мериъл се превърна в пурпурна.

— Самозабравяте се, сър… — процеди Доминик. — Подобен разговор не е подходящ за тази компания.

— Глупости! — Рексъм вдигна чашата си към двете домакини. — Госпожа Маркс и госпожа Ректър са вдовици, а двете момичета скоро ще се омъжат. — Изгледа намръщено Мериъл. — Дори едната е позакъсняла. Еймуърт е трябвало да задоми племенницата си още преди години. Никак не ти завиждам за усилията, които ще трябва да положиш, за да я контролираш. Ще се наложи да й дърпаш здраво юздите, за да си сигурен, че наследникът на Рексъм ще носи във вените си кръвта на Ренборн.

Госпожа Маркс отвори уста да възрази, но в този миг Мериъл скочи от стола си и се взря кръвнишки в графа. Без да откъсва поглед от неговия, тя вдигна за столчето чашата си, пълна с бордо, и я удари с всичка сила в ръба на масата. Звукът от строшен кристал отекна в стаята, а кървавото вино се разля върху снежнобялата ленена покривка.

Мериъл се обърна към Доминик и той видя болката и гнева в очите й. В следващия миг тя изхвърча от трапезарията, а копринените поли на дрехата й се развяха след нея.

— Какво, по дяволите, й става? — изломоти графът.

Доминик скочи. Беше толкова бесен, че едва говореше.

— Поздравления, лорд Рексъм. Вие успяхте за няколко минути да унищожите всичките ми усилия да изградя някаква връзка с лейди Мериъл. Ако наистина желаете този брак, показвате го по доста странен начин. — Заобиколи масата, за да настигне Мериъл.

И едва не си строши врата, спъвайки се в Роксана, която се изпречи пред него тъкмо когато стигна до вратата. Доминик изруга и успя да се хване за рамката, с което предотврати просването си на пода.

Кучето го гледаше извинително с покритите си с рошава козина очи. Бедният звяр искаше да защити господарката си, но харесваше и него.

Без да обръща внимание на баща си, Доминик коленичи пред Роксана и протегна ръка. След няколко минути тя облиза дланта му. Отново бяха приятели. Почеса я набързо зад ушите, после се мушна през вратата толкова бързо, че Роксана не успя да го последва.

Естествено Мериъл вече бе изчезнала. Опита се да си представи къде може да е отишла. Къщата бе достатъчно голяма, за да се скрие човек, ала се съмняваше, че се е спотаила в някое тъмно кътче. Инстинктите я караха да търси убежище навън, сред Уорфийлд Парк, където навярно би могла да се скрие завинаги, ако реши.

Убежище… Дървената къща! Доминик хукна към големия дъб. Дните бяха дълги. На запад все още проблясваше бледооранжева светлина и осветяваше алеите.

Огледа се за Мериъл, но никъде не видя бледата коприна.

Когато стигна до поляната, където се издигаше дъбът, той се спря, за да огледа внимателно къщичката. В здрача куполът с минарето приличаше на димно видение от лула с опиум.

Стълбата бе вдигната. Значи тя навярно вече бе в замъка си. Докато се взираше в полумрака, единият прозорец светна. Май беше дошло време да провери дали е запазил катераческите си умения, с които така се бе гордял като дете.

Свали тясното си сако и го захвърли до дървото. Най-ниският клон беше доста над главата му, но ако подскочи достатъчно високо, може би ще успее да го стигне и да се улови за него.

Дръпна се назад, засили се и скочи. Пръстите му за малко не достигнаха клона. Направи още един опит. И този път ръцете му се ожулиха в дебелата кора.

При третия опит вече успя. Дланите му се разраниха, но той упорито напредваше от клон на клон.

Когато накрая погледна през отворения прозорец, видя Мериъл да налива някаква зърнеста смес в малък месингов мангал. Лицето й бе застинало като мраморна маска. Запита се дали не е по-добре да изчака малко, за да й даде време да успокои гнева си. Но вече бе стигнал твърде далеч. Нямаше да се откаже. Не и сега.

След като внимателно пресметна разстоянието, Доминик се хвърли на следващия клон, залюля се и се промуши през отворения прозорец. Ако Мериъл харесваше внушителните появи, тази без съмнение щеше да предизвика възхищението й.

Доминик се приземи тежко на пода, при което тя се закова на място и изумено се втренчи в него.

Убежището се оказа не детска къщичка, а истински ориенталски палат на около тринадесет квадратни метра площ. Стените бяха боядисани в бяло, подът — застлан с персийски килим в ярки цветове. Стената до стъблото на дървото бе покрита с лавици с книги, а отсреща имаше пейка с малки възглавнички. Същите изящно избродирани възглавнички бяха разхвърляни в елегантен безпорядък и по пода.

Погледът му се върна към Мериъл. С блестящата си светлоруса коса и коприненото сари тя изглеждаше не по-малко екзотично.

— Разгневена си от думите на баща ми и аз не те упреквам за това — рече младият мъж напълно спокойно, сякаш посещението му бе нещо съвсем обикновено. — Ще ми повярваш ли, ако ти кажа, че аз не съм зестрогонец, чиято единствена цел е да сложи ръка на богатството ти?

С подчертано пренебрежение Мериъл запали мангала. Гъст пушек със сладникава миризма изпълни помещението. Тамян. Доминик се почувства така, сякаш внезапно го бяха пренесли в чужди и далечни земи. Или в двореца на сънищата.

Пристъпи до шкафа с книгите и взе един том. Беше написан на ръка дневник на някоя от предшественичките на Мериъл.

— Нищо чудно, че не допускаш никого тук. Защото иначе би разбрал какво от себе си криеш от света.

Мериъл отиде до прозореца, през който той бе влязъл, и затвори капаците. После дръпна тежките завеси. Стори същото и с останалите прозорци.

Въпреки равнодушието й Доминик не се изненада, когато тя внезапно се втурна през стаята и грабна едно малко килимче. Под него се намираше капакът, закриващ дупката на пода. Въжената стълба бе грижливо навита.

Хвана я за ръката, преди да успее да вдигне резето. Коленичи до нея и развълнувано заговори.

— Не бива да се страхуваш от мен, Мериъл. Твоят вуйчо и моят баща се опитват да уредят нашия брак, но аз никога няма да направя нещо против волята ти.

Погледът й бе загадъчен, но не сърдит. Младият мъж въздъхна облекчено.

— Надявам се, че вече си ме опознала поне малко. Аз не съм като баща си.

Ръката й бе топла. Ноздрите му се изпълниха със сладкото ухание на рози, което се излъчваше от седефената й кожа.

Пулсът му се ускори. Запита се за какъв дявол бе тръгнал след нея. Нямаше да бъде зле, ако грубите забележки на баща му я убедяха да се откаже от брака си с Кайл. Но мисълта, че може да си помисли, че той се интересува само от богатството й, му бе противна.

По дяволите, дори самият той понякога трудно различаваше себе си от брат си. Щеше да бъде много добре, ако тя не харесва Кайл, а се влюби в Доминик Измамника. Беше дошло времето да й обясни кой е в действителност.

Ала му беше много трудно да мисли, тъй като тя бе толкова близо, а зелените й очи надзъртаха в неговите. Ръката му, сякаш неподвластна на волята му, сама се плъзна нагоре и докосна рамото й. Кожата й бе копринена, гладка, пулсираща от живот.

— Мериъл…

Устните й се разтвориха и срещнаха неговите. Доминик я притегли в пламенна целувка, опиянен от близостта й, от аромата й, от сладкия й вкус. Ето защо бе дошъл, защото бе зажаднял за нея.

Усети, че под тънката коприна нямаше корсет. Плъзна ръка по гърба й и проследи стройната извивка на гръбнака. Приличаше на стоманена пеперуда — едновременно нежна и силна.

Набъбналата му мъжественост едва се побираше в тесните панталони. Болезненото триене му напомни каква грешка прави. Защото носеше отговорност не само за себе си. Пусна я и дрезгаво промълви:

— Това не е разумно, Мериъл. Би могло да има доста сериозни последствия.

Изправи се на крака и й подаде ръка. Тя се надигна леко, без да прави изобщо опит да скрива желанието си. Сексуалното напрежение, което се бе натрупало още от първата им среща, сега трептеше помежду им. Доминик имаше чувството, че се разпада на части. Разумът му казваше, че това е лудост, а кръвта, сърцето и душата крещяха, че любовта и нежността не могат да бъдат грях.

Ароматният дим, изпълващ стаята, замъгляваше разсъдъка му. Какво, по дяволите, имаше в този тамян? Осъзнал, че трябва да си тръгне, преди да е станало твърде късно, Доминик коленичи до капака, вдигна резето и дръпна ръчката. Капакът обаче не помръдна. Дръпна отново. Нищо.

После забеляза катинара. Мериъл явно бе използвала и резето, и катинара, за да защити своето уединение. Или може би е знаела, че той ще дойде, и е искала да го задържи. Размътеният му мозък не можеше да реши.

Изправи се със смътното съзнание, че трябва непременно да се махне оттук. Мериъл стоеше до прозореца. Без да отделя очи от неговите, тя разкопча златната брошка, която придържаше сарито, и я захвърли. После дръпна свободния край на дрехата.

Доминик стоеше като парализиран, докато Мериъл бавно развиваше копринения плат. Тишината се нарушаваше единствено от подрънкването на гривните й и тежкото му дишане.

Постепенно се разкриваше тялото й. Тяло на богиня, изваяна от слонова кост, за която никой смъртен не смееше и да мечтае.

Последният пласт от ефирната материя се плъзна и се свлече в краката й. Мериъл остана само с блестящата си коса, златните бижута и изкусителната татуировка, която обхващаше малките й гърди, заобикаляше пъпа и се стесняваше надолу към бедрата в явно предизвикателство. Доминик безпомощно осъзна, че никой мъж не можеше да устои на подобна красота особено когато е съпроводена с поканата, която струеше от хипнотичните й очи. Сега вече бе сигурен, че тя е знаела, че той ще дойде, и се е приготвила специално.

Две стъпки и стройното й тяло се допря до неговото. Опита се да заповяда на мускулите си да се задвижат, за да се отдръпне, ала тя го привлече с нетърпелива и страстна целувка.

Съпротивата му се разпиля на хиляди късчета. Сграбчи я жадно, а ръцете му пламенно я загалиха. Кръвта пулсираше в слепоочията му толкова силно, че едва усети как ръцете й се вкопчват в ризата му и я разтварят, така че нейната гола плът да докосне неговата.

Дишането му се учести, а краката му омекнаха. Мериъл го привлече към дебелия килим. От устните й се изтръгна радостен и триумфиращ смях. „La Belle Dame Sans Merci“, безмилостната красавица, която можеше да открадне душата на мъжа и да го накара да й бъде благодарен за това.

Доминик се излегна до нея, а устата му с наслада се плъзна по гърлото и меките извивки на гърдите. Когато погали плоския й корем, устните й се разтвориха и започнаха да напяват някаква тъжна и чувствена мелодия. Отначало песента й бе толкова тиха, че можеше да си помисли, че си я въобразява, но колкото ласките му ставаха по-дръзки, толкова гласът й се извисяваше.

Накрая звукът прониза замъгления му от страст мозък, напомняйки му за последствията от огнената буря. Тогава Доминик вдигна глава и дрезгаво промълви:

— Говори ми, Мериъл. Кажи ми, че наистина разбираш значението на това, което правим.

Потъмнените й мигли потрепнаха, разкривайки замъглените й зелени очи, но устните й не отрониха нито дума. Доминик плъзна ръка между бедрата й. Те подканващо се разтвориха. Нежно погали влажните чувствителни гънки на най-съкровеното й място. Тя потрепери и мелодията секна.

Огнената й страст бе неустоима, но в този миг го осени една мисъл. Ако тя успяваше да задоволява нуждите си, без да се разкрива, имаше вероятност да прекара остатъка от живота си, сгушена зад стените на своя собствен свят. Желанието бе най-силното оръжие, с което можеше да я накара да надскочи себе си.

— Моля те, изречи името ми — настоя Доминик. — Или поне простата думичка „да“!

Мериъл затвори очи, ноктите й се забиха в гърба му.

— Няма да продължа, ако не ме помолиш със собствения си глас.

Мериъл отново не каза нищо, само ноктите й се забиха още по-дълбоко.

Доминик се откъсна от прегръдката й и я отблъсна. Погледна я с болка. Тя бе най-съкровеното му желание, съблазнителна и опасна както вълшебната кралица от поемата на Кийтс.

— Съжалявам, моя любов — прошепна той. — Наистина съжалявам.

Понечи да се изправи, докато все още имаше силите за това.

Глава 25

Рязко отвори очи. Не беше възможно! Не, той не можеше да спре сега, защото тя щеше да изгори в огъня на незадоволената си страст.

Енергията около него трептеше в пурпурно, но мускулите му се напрегнаха и той се отдръпна. Мериъл осъзна с пронизваща болка, че той наистина възнамерява да я изостави. Не можеше да го понесе! Не можеше да му позволи да си отиде! За нищо на света! Сграбчи отчаяно китката му.

— Не! — Макар че пеенето бе съхранило гласа й, за нея бе истинско изпитание да изговаря думите след толкова години на мълчание. — Моля! Недей!

Изражението му мигом се стопли.

— О, Мериъл… — прошепна младият мъж. — Любима!

Прегърна я и я обсипа с целувки и ласки, които я докараха до ръба на лудостта. Тя се задъха. По вените й сякаш потече огнена лава. Бедрата й го зовяха. Потрепери, а той продължи да я държи и притиска към гърдите си, докато тя не полетя.

Все още се носеше из непознатите висини, когато Доминик се намести между краката й. Мериъл отвори очи. Беше великолепен, с широки рамене и твърди мускули, които караха нарисуваното от нея mehndi да оживява. Най-после той бе тук! Нейният самец!

Напрегнатите линии около очите му показваха колко много му е струвало да влезе бавно в нея, да се сдържи да не я прониже като побеснял жребец. Тя се изви към него, зашеметена от прозрението за разликата между човека и животното. Да, нежността бе много по-опустошителна от страстта.

Той я изпълни, разпъвайки плътта й по един изненадващ, но не неприятен начин. Изгарящата интимност бе всичко, за което бе копняла, трескавата нужда да отдадеш толкова, колкото получаваш. Мериъл се притисна към него и изумено установи, че тялото й отново пламва от желание.

Доминик простена и започна да се движи бясно в нея. Преплетените им тела се претърколиха по килима. Тя се бе вкопчила в него, сключила бедра около гърба му, докато той пронизваше не само тялото, но и душата й, изпълвайки я със светлина и прогонвайки сенките, които я преследваха през целия й живот.

Накрая извика, застина и тялото му се сгърчи в силни спазми, докато топлото му семе се изливаше в нея. Мериъл още веднъж се понесе във вихъра на жаркото безумие. Изпита наслада, каквато не бе познавала, преди двамата да полетят в бездната на своята прегръдка.

Докато страстта им стихваше, Доминик я притискаше към гърдите си. Дишането й постепенно се успокои, кръвта й спря вихрения си бяг, мислите й се избистриха. А с тях и необходимостта да се изправи срещу новия свят, в който се бе преродила.

Мир. Задоволство. Любов. Той лежеше настрани, сънливо милвайки гърба й. Тя бе скрила лице в рамото му, а блестящата й коса се стелеше безразборно. Изпитваше благоговение, че тя най-после се е осмелила да заговори, разрушавайки и последната бариера помежду им. Макар че трябваше тъжно да признае, че думите не биха могли да опишат чудото, което току-що се бе случило.

Хлъзгавите им от пот тела потрепериха от вечерния хлад. Доминик придърпа едно одеяло и зави с него и двамата. Колко дълго можеха да останат така, вкусвайки безценната си близост, преди да се изправят пред факта, че кутията на Пандора вече е отворена?

Доминик внезапно осъзна, че Мериъл тихо плаче. Изпълнен с тревога, той отметна лъскавите кичури от лицето й.

— Какво не е наред, Мериъл? Нараних ли те?

Тя поклати глава и отново скри лицето си.

— Тогава защо плачеш така, сякаш сърцето ти е разбито. — промърмори младият мъж с устни притиснати към челото й. Тя бе толкова крехка и уязвима. Задоволството му изчезна, заменено от дълбоко чувство на вина. Как можа да позволи страстта да замъгли разума му? — Кажи ми какво не е наред, любима. Сега, след като ми доказа, че можеш да говориш, искам да чуя всичко, което имаш да споделиш.

Отговорът й бе дрезгав шепот.

— Аз не осъзнавах… колко самотна съм била.

Думите й пронизаха сърцето му. Избърса нежно сълзите от лицето й.

— Никога повече няма да бъдеш самотна. Не и докато аз съм жив.

Тя въздъхна леко. Не изглеждаше убедена. Доминик осъзна, че може би е направил прибързано обещание, което нямаше да може да изпълни, затова се опита да смени темата.

— Никога ли не си говорила с никого? Дори и с Кемал?

— Нямаше нужда. — Тя се изтърколи от прегръдката му и се излегна по гръб. — Кемал не ме е насилвал, както ти го направи.

Той се усмихна.

— Предполагам, че дори и когато хората са разговаряли пред теб, сякаш си част от мебелите, ти винаги всичко си разбирала.

Тя сви рамене.

— Когато слушах.

Доминик подозираше, че през повечето време тя умишлено се е изключвала от света.

— Та когато си слушала, сигурно си разбирала много повече, отколкото са предполагали хората около теб.

Устните й се извиха в лека усмивка.

— Може би.

Виждаше какво усилие й струва да използва думите след толкова години мълчание. Ако не са били мелодиите, които е пяла, гласът й може би е щял да се изгуби завинаги.

— Виждам, че не си от многословните жени.

Тя му хвърли дяволит поглед.

— Ти говориш достатъчно и за двама ни.

Доминик се засмя.

— Докато мълчеше, да. — Подпря глава на ръката си се вгледа в лицето й. — Защо съвсем съзнателно си се отдалечила от нормалното човешко общуване? Била си много малка, когато взела това решение.

— Не беше точно така — бавно отвърна тя. — Огънят, клането, пленничеството — всичко това беше повече, отколкото можех да понеса. — Затвори очи за миг, а лицето й се сгърчи от болка. — Тогава мислено се върнах обратно в Уорфийлд. Опитвах се да не обръщам внимание на харема в двореца на раджата. Чак като се върнах у дома, започнах отново да забелязвам околния свят. Но вече бях изгубила желанието да говоря. И… харесвах живота си такъв, какъвто беше. Имах всичко, което исках. Предпочитах това да не се променя.

Доминик проследи деликатния й профил. Представи си чувствителното дете, което е трябвало да мине през ада и у дома да излекува раните си. Не бе трудно да се разбере защо не бе пожелала да замени удобната си свобода със съмнителните предимства на „нормалното“ съществуване. Собствената му сестра не веднъж се бе оплаквала от ограниченията в живота на една млада дама.

Но копнежът на Мериъл по страстта и близостта бяха променили всичко. Сега беше дошло времето и той да разкрие измамата.

— Слушаше ли, когато лорд Максуел за пръв път дойде в Уорфийлд и ти го представиха?

— Кайл Ренборн. Виконт Максуел. — Очите й блеснаха. — Мечтаният съпруг за всяка жена.

Сигурно някоя от дамите го бе казала. Доминик леко се усмихна. Чувстваше се разкъсван между лоялността към брат си и към Мериъл. Заради безразсъдството си вече бе завинаги свързан с нея, а Кайл никога нямаше да му го прости. Отпъди обаче надигналата се в гърдите му болка и рязко изрече на един дъх:

— Аз не съм лорд Максуел.

Мериъл го изгледа остро.

— Не си Ренборн?

— Аз съм Доминик Ренборн, а не Кайл. Аз съм братът близнак на лорд Максуел. — Намръщи се. — Не се гордея със себе си, Мериъл. Понеже ние си приличаме толкова много, че лесно можем да заблудим хора, които не ни познават отблизо, Кайл ме помоли да заема неговото място, защото имал някакъв неотложен ангажимент. Макар че аз не исках, той беше много… убедителен. Мислех си, че идването ми в Уорфийлд няма да доведе до никакви усложнения. Щях да остана малко, да ти позволя да свикнеш с мен или с някой, който прилича много на мен. После да си тръгна.

Улови погледа й и пламенно продължи:

— Не очаквах, че ще се влюбя в теб, но то се случи. Това променя всичко…

За негово облекчение, тя не се отдръпна ужасено. Но и не каза, че го обича, както тайно се бе надявал. Вместо това го изгледа със студен, преценяващ поглед.

— Значи така. Нищо чудно, че изглеждаше различен. По-опасен.

— Аз… опасен? — Беше искрено смаян. — Кайл може да бъде дяволски опасен, аз винаги съм бил с лек характер.

— Кайл е твърдо име — продължи тя, без да му обръща внимание. — Ръбато. Доминик ми харесва много повече.

— Добре. Надявам се, че харесваш Доминик достатъчно, за да се омъжиш за мен, защото аз напълно те компрометирах. — Улови ръката й. — Макар че не съм мечтаният съпруг за всяка жена, аз те обичам. Надявам се, че това е достатъчно.

Мериъл се отмести и седна. Придърпа единия край на сарито и се уви хлабаво с коприната. Обаче прозрачната материя по-скоро подчертаваше, отколкото прикриваше голотата й.

— Каква представа имаш за брака? Аз май не я споделям.

Младият мъж почувства, че се смразява. Трябваше да предположи, че проговарянето й няма да разреши всички проблеми.

— Само семейните двойки могат да се държат така, както ние си позволихме.

Веждите й недоверчиво се извиха.

— Никога досега ли не си се съвокуплявал?

— Имал съм и други жени, но нито една не е била като теб.

Мериъл присви очи.

— Толкова богата?

Доминик стисна челюсти. Изглежда се бе запасила с доста цинизъм от разговорите, на които е била само безмълвна слушателка.

— Наистина никоя не е била толкова богата — съгласи се Доминик, — но не твоето богатство ме привлича, Мериъл, Аз с радост бих се оженил за теб дори и да нямаше пени.

Тя наклони глава, а златните й обици закачливо звъннаха.

— Ти имаш богатство?

— Не — твърдо отвърна той. — Имам малък доход, но не и богатство.

— Значи брат ти, който е богат, иска да се ожени за мен заради парите ми, а ти, макар и беден, не.

В гласа й прозвуча неприкрито недоверие.

Той въздъхна.

— Това е въпрос, на който трябва да се отговори с доверие, не с доказателство, моя вълшебнице. Или ще ми повярваш, или не.

Младата жена сви устни.

— А какво знам аз за мъжете? Как мога да преценя?

— Вслушай се в сърцето си — тихо отвърна Доминик.

— Моето сърце ми казва, че промяната стана твърде бързо. — Циничната нотка изчезна от гласа й. — За една жена бракът означава да довериш тялото си и всичко, което притежаваш, в ръцете на един мъж. Когато рисувах mehndi на Джена Еймс, тя ми разказа какво се е случило с нея. Защо тогава трябва да рискувам, когато не ми се налага да го правя?

Защо наистина, ако не го обича и не му вярва. Доминик с усилие потисна негодуванието си от пренебрежението, с което тя се бе отнесла към думите му за любов и преданост. Изправи се и си навлече панталоните и ризата. Тамянът в мангала бе изгорял, но ароматният дим все още се стелеше из стаята, затова дръпна пердетата и отвори капаците. Наведе се през прозореца и напълни дробовете си с чистия влажен въздух.

Замисли се за любовните връзки, които бе имал. Макар че не беше женкар, си бе грабнал своя дял от плътски удоволствия. Беше се любил с похотливи вдовици, страстни прислужнички, а понякога и с отегчени съпруги. Но никога досега не бе имал връзка, която да включва и нещо друго освен мимолетната страст.

Докато не срещна Мериъл. „Докато смъртта ни раздели“ му се струваше единственият възможен изход от случилото се помежду им. Повечето момичета от добро потекло щяха безрезервно да се съгласят с предложението му, ала тя не приличаше на никоя друга. Не че той искаше Мериъл да стане обикновена и да загуби магическата си неповторимост, но бракът бе една от условностите, за които той пламенно се надяваше, че тя ще приеме с радост.

Проясняването на мислите му напомни нещо, за което се бе запитал по-рано. Извърна се и скръсти ръце пред гърдите си.

— Какво изгори в онзи мангал?

— Тамян… — Тя започна да сплита косата си. — И малко опиум.

— Мили Боже, опиум? — Той се втренчи в нея. Значи затова мислите му се бяха объркали и накрая волята му се бе пречупила. — Как си могла?

Тя сви рамене.

— Ти беше толкова упорит. Изискваха се строги мерки.

Невъзмутимият тон, с който го каза, му напомни колко различна бе тя. Явно наистина не виждаше нищо скандално в поведението си.

— А какво би помислила за един мъж, който използва силно питие, за да съблазни една дама? — сухо попи Доминик.

Тя присви очи.

— Че е достоен за презрение.

— Но ти можеш да използваш упойващо вещество, за да ме накараш да направя нещо против желанието си?

Тя застина.

— На мен пък ми се стори, че имаш достатъчно желание.

— Моето тяло със сигурност имаше желание — остро рече той. — Но моята съвест ми забраняваше сексуалната интимност помежду ни, защото това е грешно. Никак не ми бе лесно да овладявам желанието си. Но до днес успявах да се държа като почтен човек… докато ти не ме упои.

Лицето й се изопна.

— Защо смяташ, че нашето съвкупление е било грешно?

— Защото ти си сгодена за моя брат, не за мен. — Младият мъж се намръщи, търсейки подходящите думи. — И защото никой почтен мъж не би се възползвал от една млада жена, която не е в състояние да прави правилни преценки. Такова поведение е достойно за презрение.

Очите й се свиха и заприличаха на цепки.

— Ти смяташ, че съм луда?

— Не. Но възпитанието ти е било толкова необичайно, че не разбираш напълно правилата на обществото.

Тя продължи да сплита косата си.

— Твоята чест не е пострадала, Ренборн. Аз съм съблазнителката, не ти.

Той махна нетърпеливо с ръка.

— Това, което има значение, не е кой е виновен, а последствията. — Поколеба се, осъзнавайки, че е длъжен да зададе един неудобен въпрос не само за да задоволи собственото си любопитство, но и защото от отговора й зависеше твърде много бъдещето му решение. — Ти някога… любила ли си се с друг мъж?

Тя въздъхна. Гневът й се стопи.

— Не, макар че не бях девствена. В женското отделение се приказваше, че могат да ме дадат за наложница на един съсед, приятел на раджата. Косата ми бе необикновена, а в Индия много често малки момичета стават наложници. Една от по-възрастните жени на раджата, Асма, бе много загрижена за мен и използва фалос от камък, за да разкъса девствената ми ципа.

Нямаше да я разбере, ако не бе виждал фалос от камък, докато беше в училище. Синът на един индийски офицер го бе донесъл, за да впечатли съучениците си. Момчетата се трупаха около грубо издялания мъжки орган, съзерцавайки го с интерес и неудобство. Доминик се потресе, че едно малко дете е било обект на подобен варварски ритуал. Ужасно!

— Беше направено с добри намерения, за да ми спестят по-големи страдания. — Младата жена обви коленете си с ръце и зарови глава в тях. — Асма бе бита с камшик, задето бе отнела девствеността ми. Тогава бе решено да ме върнат обратно на англичаните. Вероятно тя го е предвидила.

Можеше само да гадае какво бе преживяла в онази далечна и чужда страна. Това обясняваше и защо се бе върнала завинаги променена.

— Независимо от каменния фалос ти си останала девствена, което означава, че бракът е задължителен — заяви Доминик, като се стараеше гласът му да прозвучи невъзмутимо като нейния. — Толкова лошо ли ще бъде? Аз смятах, ме не съм ти безразличен.

Погледът й омекна.

— Знаеш, че наистина те харесвам, но това не означава, че искам да се омъжвам. — Погледна го умолително. — Не може ли да си останем така, както сме сега? Тези последни седмици бяха толкова щастливи.

— Не е възможно, моя вълшебнице. Посещението ми тук трябва да свърши с брак. Обществото ще бъде ужасено, ако решим да живеем заедно, без да сме свързани в свещен съюз. Твоите настойници никога няма да го позволят, дори и аз да се примиря с ролята на съблазнител на едно невинно момиче, което със сигурност не съм готов да направя. Ако не искаш да се омъжиш за мен, ще трябва да си тръгна.

Тя вирна брадичка.

— Аз съм господарката на Уорфийлд, кой би се осмелил да ме съди?

Това бяха сенките на нейните предшественици. Историческите книги и старите дневници, които изпълваха лавиците, очевидно бяха повлияли на мисленето й.

— Ние сме длъжни да живеем в този свят, Мериъл. Ако беше вдовица на средна възраст, можеше да ме назначиш да речем… за управител и тогава бихме могли да живеем заедно, ако сме дискретни. Но ти си млада и красива, а всички смятат, че разсъдъкът ти е помрачен, което още повече усложнява нещата.

— Това не е вярно!

— Може би не е, но сега ще си платиш за всички години, през които си правила това, което ти се харесва, и си оставила всички да си мислят, че си луда — откровено й заяви той. — Макар че вече говориш, ще е нужно време твоето семейство да те възприеме като напълно нормална и интелигентна жена, способна сама да взима решения.

Мериъл пристегна сарито около тялото си.

— Аз ще говоря само с теб.

Едва не простена от раздразнение. Как бе възможно едновременно да е толкова умна и толкова сляпа?

— Не можеш да се преструваш, че нищо не се е случило. Ако е необходимо, аз ще кажа на дамите, че можеш да говориш не по-зле от тях.

— Те няма да повярват, освен ако не ме чуят със собствените си уши.

Доминик сподави една ругатня. Знаеше, че е права. Ако заявеше, че тя говори с него, но не го докажеше, дамите щяха да си помислят, че и неговият разсъдък се е помрачил.

— А какво ще стане, ако си забременяла? Твърде възможно е, а бременността не е нещо, което може да се пренебрегне. Ако родиш дете, без да си омъжена, обществото ще ни отхвърли заради неморалното ни поведение. Би ли искала това да се случи?

Мериъл ахна и сложи ръка на корема си, сякаш тази възможност въобще не й бе минавала през ума. За един ужасен миг той си представи как тя решава да се омъжи за Кайл и ражда неговия син като наследник на Рексъм. Това със сигурност би било отмъщение срещу несправедливостта на съдбата.

Мериъл отново обви коленете си с ръце и започна да се люлее като малко дете. Прокле се, че я бе разстроил така. А още повече, че бе позволил да се стигне до тук. Опиумът нямаше да го замае, ако бе проявил достатъчно здрав разум да стои далеч от нея.

Отдръпна се от прозореца, коленичи и успокоително я потупа по голата ръка.

— Съжалявам, че те разстроих, моя вълшебнице. Ако не си бременна — а най-вероятно не си, — животът ти няма да се промени. Аз ще си замина и ти много скоро ще ме забравиш. — С болезнена яснота обаче осъзна, че той никога няма да я забрави.

— Не! — Рязко вдигна глава и се втренчи в него. — Не можеш ли да станеш мой управител? Ще бъда не по-малко дискретна от всяка възрастна вдовица.

Идеята бе опасно изкусителна. Да бъде с Мериъл, без да си навлече възмущението на семейството или на обществото… Не! Това бе абсолютно невъзможно!

— Не е достатъчно, Мериъл. Аз искам да държим главите си гордо изправени и пред Бог, и пред обществото, а не да се крием в сенките като някои прелюбодейци.

— Няма значение какво ще си мислят другите! — пламенно възкликна младата жена.

— Мнението на другите винаги има значение, освен ако не живееш съвсем сама в някоя пещера. — Улови погледа й, изпълнен с желание да я убеди. — Изборът е твой, Мериъл. Можеш да откажеш да се омъжиш и да запазиш свободата си. Или да се омъжиш за мен. — Преглътна тежко. — Или за Кайл. Или за който и да е друг мъж. Но аз няма да бъда твоят незаконен любовник.

Тя затвори очи, сякаш по този начин щеше да прогони думите му. Със сплетените коси и високите скули в този миг изобщо не приличаше на дете. Беше жена. Уморена жена.

— Не искам да си отиваш — прошепна Мериъл. — аз… се нуждая от време, за да свикна с толкова промени. Ще ми го дадеш ли?

— Имаме малко време, докато брат ми се завърне пътуването си. — Разтвори ръце и тя се отпусна в прегръдките му. — Може би още две седмици. Дотогава ще знаеш дали си забременяла.

Мериъл въздъхна и сложи глава на гърдите му. Изпълнен с безкрайна нежност, Доминик отметна една копринена къдрица от челото й. Тя беше като пеперуда, току-що измъкнала се от пашкула, безкрайно уязвима, решена да оцелее в непознатия нов свят. Възхищаваше се на смелостта й.

Наведе се, за да я целуне с братска и утешителна целувка. Тя обаче отметна глава и устните й се впиха в неговите. Доминик усети, че се възбужда и угризенията на съвестта го връхлетяха с нова сила. Това, което беше грешно преди няколко часа, беше грешно и сега, но този път не можеше да се извини с действието на опиума.

Мериъл плъзна ръка под широката му риза.

— По време на вечерята бях щастлива, като знаех, че под тези смешни джентълменски одеяния носиш моето mehndi върху кожата си.

Пръстите й разрошиха нежно косъмчетата на гърдите му и решителността му се разколеба. Положението им едва ли можеше да стане по-лошо, отколкото бе в момента. Бог да му е на помощ, ала я желаеше толкова много, и с тялото, и с душата си. Копнееше да й покаже колко силно я обича.

Затова дръпна сарито от рамото й и целуна изящните извивки на татуировката, които обхващаха гърдите й. Рисунките бяха толкова примитивни и толкова неанглийски, че му помогнаха много по-лесно да забрави света на строгите правила и ограничения, който ги очакваше извън тяхното убежище.

Езикът му се плъзна надолу по тялото й, вкусвайки леко солената й кожа, докато го облъхваше уханието на рози. Задавените й стенания го възбуждаха по-силно и от най-силния афродизиак.

Този път се сляха с пълното съзнание за това, което вършат.

Мериъл реши да спи в дървената къща, за да избегне сбогуването с Рексъм и Лусия на следващата сутрин. Доминик предпочиташе да остане с нея, но сметна, че е по-умно да не дава повод за въпроси къде е прекарал нощта. Затова я целуна за последен път, преди да се спусне по въжената стълба, и промърмори:

— Спи добре, моя вълшебнице.

— Ще те сънувам — тихо се засмя тя, — Доминик…

За пръв път го наричаше с малкото му име. Да го чуе от устните й и да си тръгне, бе все едно да му изтръгнат сърцето.

Още по-тежко му се стори завръщането в тъмната нощ. Не можеше да прогони ужасяващия страх, че двамата никога вече няма да бъдат толкова близки.

Глава 26

Лусия прегърна брат си и прошепна:

— Добре изиграно, Дом. Тази сутрин си толкова строг и високомерен, че наистина повярвах, че си Кайл.

Той я пусна и й се усмихна.

— Опитай се да се държиш прилично, моя малка сестричке.

Тя разтвори широко очи в престорена невинност, после се обърна, за да се сбогува с домакините си и да им поблагодари за гостоприемството. Всички се бяха събрали около каретата на Рексъм. Обитателите на Уорфийлд явно нямаха търпение да изпратят графа. Докато си разменяха последните любезности, Доминик мислено поблагодари на Бога, задето никой не спомена необичайния завършек на предишната вечер.

Ала благодарността му бе подранила. Защото, след като направи реверанс на дамите за гостоприемството им, баща му се обърна към него:

— Миналата нощ видя ли се с малката палавница, да й дадеш някой и друг урок по добро поведение?

В съзнанието на Доминик изплуваха картини от урока който й бе дал, но бързо се овладя и отвърна:

— Обясних й необходимостта да изпълнява някои от изискванията на обществото. Вярвам, че думите ми ще имат ефект.

— Надявам се. — Графът загрижено поклати глава. — Изпитвам силни съмнения относно този брак. Еймуърт ме увери, че момичето било нормално, но аз мога със сигурност да заявя, че не е. Не я виждам като графиня Рексъм нито като майка на бъдещ граф. Може би годежът трябва да бъде отменен.

Доминик изпита истински гняв. Как се осмеляваше баща му първоначално да се отнася към Мериъл като към едно богато сираче, което може да бъде използвано, а след това като към луда жена, която няма никаква стойност и чувства? Ала успя да овладее навреме гнева си и изрече със спокоен тон:

— За мен развалянето на годежа ще бъде срамно потъпкване на дадената дума.

— Да, но всички сме съгласни, че момичето трябва да желае този брак. А ти със сигурност можеш да я убедиш да промени решението си. — Графът грубо се засмя. — Погрижи се да наемат някой привлекателен коняр, който, е достатъчно страстен, за да задържи вниманието й. Така ще се оттеглиш с чест.

— Вие ме смайвате, сър — ледено процеди Доминик.

Графът го изгледа с присвити очи.

— Какво става с чувството ти за хумор, момче? Нима мислиш, че говоря сериозно. Тя може и да е луда, но все пак е дама и заслужава нещо повече от един коняр, макар че не подхожда за графиня.

Доминик преглътна, осъзнавайки, че едва не се бе издал.

— Извинете, сър. Лейди Мериъл вдъхва желание да бъде закриляна.

— Очевидно — изръмжа графът. — Направи всичко, което е по силите ти, Максуел. Не искам скандали, но няма да се разплача, ако момичето се откаже от брака.

Каква ирония! И Рексъм, и Мериъл бяха на едно и също мнение относно този съюз.

— Аз също не желая скандал, сър — сковано изрече Доминик. — Приятен път.

Докато наблюдаваше баща си, който се обърна и се отправи към каретата, Доминик внезапно изпита желание да му зададе въпроса, който го бе измъчвал през половината от живота му. Като по-млад не се бе осмелявал да го стори, а после нямаше възможност.

— Защо ни изпратихте двамата с брат ми в различни училища? — неочаквано изрече той с интонацията на Кайл.

Рексъм се спря и се намръщи.

— Защо, по дяволите, ме питаш точно сега?

— Винаги съм се чудел.

— Бяхте твърде близки. Ако бяхте отишли заедно в Итън, нямаше да имате отделен живот — рязко отвърна графът. — Това щеше да бъде лошо за теб и още по-лошо за твоя брат. Нужно беше да се разделите още докато сте млади, за да имате и различни приятели.

Доминик стисна устни, припомняйки си първите нещастни месеци в училището.

— А никога ли не ви хрумна колко болезнено ще бъде това?

Сянка на съжаление премина през помътнелите очи на баща му.

— Нима смяташ, че не разбирах как го понасяте? Твоят брат никога не ми го прости, а подозирам, че и ти също. Но това беше единственото правилно решение. Дори майка ти се съгласи. — Кимна рязко, качи се в каретата и се отпусна върху покритата с кадифе седалка.

Лусия се настани след него, прошумолявайки с полите си. Лицето на графа се стопли от усмивка, която пазеше само за нея. Дъщеря му никога не му бе създавала неприятности като синовете му.

Лакеят затвори вратата и каретата тръгна. Доминик механично махаше за довиждане, докато мислите препускаха в главата му.

Майка му се бе съгласила! Това бе нещо ново; той предполагаше, че е направено въпреки нейните възражения, защото тогава тя бе плакала. Но явно е страдала, задето е приела раздялата за доброто на децата си. Бе починала наскоро след неговото заминаване.

Трябваше обаче да признае, че баща му е бил прав. На времето той бе изпитал само болка, но когато постъпи в армията, бе достигнал до същото заключение като Рексъм, че е нужно да си изгради независим живот, извън сянка на брат си.

Трудно му бе да признае, че графът е бил прав. А още по-трудно бе да приеме, че неговият строг и властен баща е постъпил така от искрена загриженост, а не от вродена жестокост.

Как бе възможно всичко да си е същото и в също време да е напълно променено? Три дни Мериъл и Ренборн излизаха заедно на езда и работеха в градината под строгия поглед на Кемал. И все пак… всичко бе различно. Мериъл вече не изгаряше от смътно и неопределено желание, сега вече знаеше какво означава да съедини тялото си с неговото и страстта й бе много по-дълбока и завладяваща.

Двамата отново подрязваха декоративните храсти, защото тази работа нямаше край. Тя бе коленичила до едната хрътка и оформяше протегнатите й лапи, когато усети погледа на Ренборн, вдигна глава и видя, че я наблюдава с тъжни очи.

— Доминик — тихо прошепна Мериъл, за да не я чуе Кемал.

Лицето му засия със замайващо интимна усмивка. Тя затаи дъх. Изгаряше от желание да го привлече върху дъхавата трева, да се излегне върху него, да го хапе и целува. После двамата да се търкалят, докато целите се покрият със зелени петна, а той да я изпива докрай с очи, замъглени от страст.

Вместо това младата жена сведе поглед и отряза един непокорен клон от тиса. От три дни непрекъснато мислеше за него, борейки се с изкушението да го съблазни противно на добрите му намерения. Съмняваше се, че той ще я отхвърли, ако се промъкне в леглото му през нощта.

Но за нейна изненада успя да овладее желанията си. Макар че не вярваше в убежденията му, би било нечестно да го предизвиква да изневери на моралните си принципи. С мрачна усмивка си призна, че у нея бе настъпила една много важна промяна — държеше се като зряла жена. Да бъдеш безотговорна луда, бе много по-просто и забавно.

За щастие скоро се увери, че не е бременна. Знаеше много малко за бебетата и със сигурност не бе готова да посрещне усложненията, която една бременност би предизвикала.

Мериъл въздъхна. Години наред бе напълно доволна от живота си. Наслаждаваше се на цветята, на плодородната земя под босите си нозе, на великолепието на вечно променящата се природа. А сега това задоволство бе изместено от жаждата й за един мъж.

Но този мъж искаше да се оженят. Явно задоволяването на желанията й изискваше изключително висока цена. Имаше кошмари всяка нощ, след като се любиха. Събуждаше се с разтуптяно сърце и откъслечни спомени за пламъци и писъци.

Дали бе възможно да се омъжи и да остане в безопасност в Уорфийлд? Или ще последват все по-настойчивите призиви „да заеме своето място в обществото“? Да бъде лейди Мериъл, богатата наследничка, да разполага с къща в Лондон и да бъде представена в двора? Откакто бе пристигнал, Ренборн непрекъснато я тласкаше към нови авантюри. Нямаше нищо против да язди отново, но напускането на имението бе нещо съвсем различно.

Стрелна с поглед Доминик, който се бе протегнал, за да подреже главата на коня. Какви дълги и стегнати мускули! Бе я дарил с неземна радост. Дори бе започнала да му вярва… поне донякъде.

Но кошмарите се завръщаха с пламъци и мрачни и неразбираеми послания за предателство. Не можеше да си обясни защо, но през годините предпазливостта бе станала неразделна част от нея. Макар че вярваше на Ренборн като на любовник, дори изпълненото й със страст сърце не можеше да я накара да направи такъв огромен скок и да остави живота си и Уорфийлд в неговите ръце.

А без доверие не можеше да има брак.

Доминик прие чаша шери от госпожа Маркс и направи остроумна забележка. После погледна към вратата, за да види дали Мериъл ще се появи за вечеря. Изминаха четири дни, откакто се бяха любили, а той имаше чувството са четири дълги години. Предишната нощ се събуди потънал в пот от трескавия сън, в който две преплетени тела се извиваха в жаркия огън на страстта. Едва се сдържа да не се промъкне по осветения от луната коридор и да нахлуе в спалнята й.

Както му бе обещала, Мериъл продължи да мълчи с изключение на няколкото думи, предназначени само за неговите уши. Питаше се дали тя осъзнава, че всеки път когато го прави, той се вцепенява от изпепеляваща страст която после бавно и мъчително затихва.

И все пак мъчението да я вижда през деня и да не може да я докосва, бе нищо в сравнение с това да не я вижда изобщо. Съзнаваше, че времето изтича. Щеше да изчака още три дни, преди да попита Мериъл дали е приела идеята за брак. Няколко пъти я улавя, че го наблюдава замислено, сякаш бе само спомен. Знаеше, че ще трябва да замине, ако тя продължава да отказва да се омъжи за него.

Чу стъпки в коридора. Но това не бяха леките стъпки на Мериъл. Икономът? Не, стъпките бяха твърде самоуверени. Вероятно някой посетител; никога не бе виждал подобна къща, в която всички пристигаха без предварително предупреждение. Но след като премина изпитанието от появата на Еймуърт и Рексъм, щеше да се справи и този път.

В стаята влезе мъж на средна възраст, облечен в пътнически костюм, последван от двама лакеи, също в пътнически дрехи, които оставиха багажа му до стената. Висок и як, новодошлият имаше походката и държанието на военен. Гневният му поглед обходи салона.

— Какво означава всичко това?

— Събрали сме се за вечеря, лорд Греъм — спокойно отвърна госпожа Маркс. — Колко мило, че пристигнахте навреме, за да се присъедините към нас.

Доминик замръзна. Мили Боже, само това му липсваше! Но какво, по дяволите, правеше Греъм в Англия? Не го очакваха поне още няколко седмици.

— Истинска изненада! — звънко възкликна госпожа Ректър, сякаш отгатнала мислите му. — А ние мислехме, че все още сте във Франция.

— Не ме обиждайте с тези фалшиви любезности. Много съм разочарован и от двете ви — сърдито изръмжа Греъм. — Узнах за болестта на Еймуърт и реших да се върна по-рано. Представете си моето удивление, когато посетих адвоката на Уорфийлд в Лондон, за да науча нещо повече за състоянието на графа, и открих какво става зад гърба ми. Адвокатът бе много разтревожен относно този… брачен заговор и беше благодарен за възможността да ми разкаже всичко.

Извърна намръщеното си лице към Доминик.

— Предполагам, че вие сте виконт Максуел. Нима репутацията ви е толкова отвратителна, че никоя нормална наследница от благороден род не би се омъжила за вас?

В този миг се появи Мериъл. Очите й се разшириха и тя изчезна във вихрушка от сини поли, за което Доминик й не благодарен, защото предстоящият сблъсък се очертаваше да бъде много, много грозен.

— Лорд Еймуърт ми обясни, че вие и двамата желаете само най-доброто за племенницата си, но имате разногласия по въпроса как да го постигнете — рече Доминик, надявайки се, че спокойното му държание може да поразсее напрежението. — След като опознах лейди Мериъл, аз напълно подкрепям лорд Еймуърт, че от нея ще излезе много добра съпруга, и съм му благодарен, дето е решил да осъществи отдавнашния план за обединяването на нашите две семейства.

— Много мило казано — изсумтя Греъм. — Но хубавите думи няма да прикрият факта, че този, който се опитва да се възползва от едно умствено недоразвито момиче, е отявлен негодник и мошеник.

— Вие подценявате способностите на вашата племенница — все така спокойно отвърна Доминик. — Наистина не обикновена жена, но с ума и преценките й всичко си е съвсем наред. А решението дали ще се омъжи, ще вземе самата тя.

Греъм стисна гневно юмруци.

— Глупости! Като един от нейните настойници аз имам задължението и правото да предотвратя всяка прибързана връзка. А Еймуърт се е опитал да ускори женитбата на моята племенница, докато отсъствам от страната.

— Дали имате това право? — язвително попита Доминик. — Мериъл е пълнолетна и предполагам, че никой съд досега не я е обявил за невменяема.

— Това може много лесно да се уреди! — Греъм присви очи. — Сигурен съм, че Еймуърт е действал от добри подбуди, но ако наистина отнеса този случай в съда, всеки съдии ще се съгласи, че момичето се нуждае от защитник и не може да бъде оставено в ръцете на някакъв си зестрогонец!

— Едва ли някой може да нарече лорд Максуел зестрогонец, лорд Греъм — неочаквано заяви госпожа Ректър. — Неговият произход и положение в обществото са равни на тези на Мериъл, а добротата му и състрадателната му природа го правят идеален съпруг за една млада жена с… деликатен характер. Лорд Еймуърт е направил отличен избор.

Греъм се втренчи в госпожа Ректър, която изобщо не трепна от свирепия му поглед. Какво великолепно старо момиче, мислено й се възхити Доминик. Изглеждаше мила и податлива, но явно имаше смелостта да се опълчи на един разгневен граф.

— Уважавам загрижеността ви за лейди Мериъл, сър — каза Доминик, потискайки моментната болка, че той не е желаният наследник на Рексъм, а само незначителният втори син, — обаче смятам, че я познавате по-малко, отколкото си мислите.

Греъм го изгледа с подчертано презрение.

— Значи само за няколко дни вие сте се превърнали в експерт, докато аз, който се грижа за нея още от дете, не я познавам? Каква арогантност!

— Тя се променя много бързо. — Доминик взе внезапно решение. — Дори започна да говори.

Ченето на Греъм увисна, а двете дами ахнаха. Графът се съвзе пръв.

— Истина ли е, госпожо Маркс?

— За пръв път го чувам — отвърна жената с ококорени

— Мериъл наистина ли е говорила, лорд Максуел?

— Да, при това съвсем разумно. Но тъй като е много срамежлива, засега разговаря само с мен. Вярвам обаче, че след известно време ще се отпусне и пред вас.

Графът изсумтя.

— Ще го повярвам, когато го чуя със собствените си уши.

Доминик дълбоко се съмняваше, че Мериъл ще проговори пред насъбралата се група дори и само за да го спаси от прозвището „лъжец“.

— Както вече ви казах, тя е много срамежлива. За нея не е никак лесно да промени връзките си със света. Затова би трябвало сама да реши колко бързо ще се приспособи.

— Всичко това ми звучи като врели-некипели, с които искате да прикриете безсрамната си алчност — сви устни Греъм. — Желая повече от всичко Мериъл да проговори. И бих дал всичко, за да чуя как ме нарича „чичо“ отново, но това никога няма да стане. Тя е неспособна да разбере дори най-простата забележка или въпрос.

В гърдите на Доминик се надигна гняв от упорството на графа. Но вече знаеше, че ефирната красота на Мериъл предизвиква естествена загриженост.

— Тя не винаги обръща внимание на това, което казват хората — изтъкна с помирителен тон младият мъж, — но притежава удивителни умения на градинар. Татуировките, които рисува, изискват невероятен талант. Всеки час, който съм прекарал в нейната компания, бе доказателство за един изключително оригинален ум.

— И аз често съм си мислила, че тя разбира много повече, отколкото подозираме — обади се госпожа Маркс.

— Вярвате го, защото така ви се иска. По същия начин имате добро мнение за Максуел, защото е представителен млад мъж и защото ви се ще да мислите хубави неща за него. — Греъм изгледа намръщено Доминик. — Но как можете да допуснете самата мисъл това невинно дете да бъде дадено на един разглезен благородник, който ще я ограби и след това ще я захвърли?!

— Мериъл не е дете! — разпалено възрази Доминик. — Тя е жена…

Греъм замръзна, доловил страстта в гласа на млад мъж.

— Мили Боже, вие сте спали с нея, нали? Вие… вие сте един отвратителен развратник!

Доминик реагира с малко закъснение.

— Кълна се, че не съм съблазнил лейди Мериъл. — Тя обаче го бе съблазнила. Чувстваше се виновен, затова думите му прозвучаха кухо и неубедително. Дори негова съюзница, госпожа Ректър, изглеждаше разстроена.

— Би трябвало да поискам удовлетворение, но един дуел само ще опетни репутацията на Мериъл — избухна Греъм — Имате на разположение половин час, за да напуснете Уорфийлд. — Стисна зъби и един мускул заигра на бузата му. — А ако някога се осмелите да стъпите тук, кълна се пред Бога, че ще ви убия, без да си правя труда да ви обявявам дуел.

С тези думи се обърна към лакеите си и нареди:

— Придружете тази свиня до стаята му, за да си събере багажа, а след това го изпратете от имението. Ако се опита да ви се измъкне или да търси лейди Мериъл, спрете го по какъвто и да е начин.

Доминик осъзна, че Греъм е пристигнал с предварителното намерение да изхвърли натрапника. Затова и го съпровождаха двамата яки лакеи. Нищо чудно, че не се бе вслушал в никакви разумни доводи.

Младият мъж едва не избухна. Мериъл беше зряла жена, а не безпомощна кукла без разум и воля. Това бе нейната къща и бе напълно сигурен, че тя иска той да остане, така че чичо й нямаше никакво право да го гони.

Ала по законите на нормалното общество имаше. Единият от настойниците й бе направил зад гърба му нещо, с което той не бе съгласен. Като капак на всичко, Греъм бе пристигнал в Уорфийлд, за да открие, че компаньонките на племенницата му не са си свършили работата. На негово място Доминик сигурно щеше да бъде не по-малко ядосан.

Погледна към дамите, но не получи подкрепа. Госпожа Ректър го наблюдаваше с огромните си пълни със съжаление очи, а госпожа Маркс дръпна шнура на звънеца, за да извика Морисън.

— Аз обичам Мериъл и вярвам, че и тя ме обича — заяви Доминик с достойнство. — Надявам се, че след като се успокоите, ще можем разумно да обсъдим този въпрос.

Греъм горчиво се изсмя.

— Около племенницата ми няма нищо разумно. Ти си истински глупак! Това, че те отпращам оттук, е както за нейно, така и за твое добро! Тя два пъти ме е нападала с нож. Знам, че го е правила и с други. Бъди благодарен, че докато спиш нощем, няма да се тревожиш дали ще ти пререже гърлото.

Доминик смутено си припомни как Мериъл се бе нахвърлила върху бракониера. Ако тогава имаше нож, можеше сериозно да го рани. И все пак това бе съвсем разбираем гняв. Тя не беше луда!

Греъм даде знак на лакеите си. И двамата бяха високи и силни и сигурно струваха цяло състояние. Доминик не би могъл да се пребори с тях.

Със сковано лице той остави отдавна забравената чаша с шери на масичката и се запъти към вратата. Но преди да излезе, се спря и рече:

— Не забравяйте, че окончателното решение за женитбата принадлежи на Мериъл и на никой друг.

Греъм поклати глава с отвращение.

— И твоят разсъдък е не по-малко помътен от нейния.

Доминик се качи по стълбите към стаята си. Мислите му се блъскаха безпомощно. Макар че Греъм нямаше действителната власт да забрани присъствието му в Уорфийлд, на практика трябваше да си тръгне. Дори и да успее да се изплъзне от лакеите и да намери Мериъл, никога не би могъл да я помоли да избяга с него. Уорфийлд бе неин дом и корените й бяха също толкова дълбоки, колкото и на стария дъб, сред чиито клони се намираше нейното убежище.

Единствената му надежда бе да отиде при лорд Еймуърт. С негова помощ щеше да се върне — ако обаче Еймуърт още е жив и достатъчно силен, за да се бори с Греъм бъдещето на Мериъл.

Тя дори нямаше възможност да му каже сбогом.

Мериъл се оттегли в стаята си, за да си спести неприятната сцена в салона. Винаги избягваше чичо си Греъм. Макар че отдавна бе напуснал войската, той продължаваше да издава заповеди на всички, сякаш бяха негови подчинени.

Когато чу дрънченето на конския впряг, погледна равнодушно през прозореца, уверена, че каретата на Греъм напуска къщата. Вместо това видя мрачното лице на Ренборн. До него беше камериерът му, а конят му бе привързал отзад.

Сърцето й подскочи и замря. Той си заминаваше, но не доброволно, защото двама огромни мъже в ливреи със знаците на чичо й вървяха от двете страни на екипажа.

Когато стигна до главната алея, Ренборн дръпна юздите на коня и погледна към къщата. Лицето му бе напрегнато, Мериъл замаха отчаяно с ръка, но дългите лъчи на залязващото слънце се отразяваха от прозорците и той не можа да я види.

Мериъл смътно осъзна, че се разделят завинаги. Бе отказала да се омъжи за Ренборн и сега чичо й явно го гонеше от Уорфийлд. Дали щеше някога да се върне, след като бе отхвърлен и от нея, и от настойника й?

Изненадата й бе изместена от ярост. Как се осмеляваше всъщност чичо й да гони нейния любовник! Тя бе господарката на Уорфийлд и той нямаше никакво право да се отнася към нея като към малко дете. Завъртя се на пети, изскочи от стаята и се спусна надолу по стълбите. Защо избяга от салона? Трябваше да остане! Ако беше до Ренборн, нямаше да могат да го накарат да си тръгне.

Трябваше да го настигне! Дали да не оседлае Лунен лъч? Не, ще загуби твърде много време. По-добре да тръгне пеша. Алеята правеше голям завой, така че, ако тича напряко до портата, ще пристигне преди каретата. И ще доведе Ренборн обратно. И ще нареди на слугите да изхвърлят чичо й и хората му.

Тъкмо стигна до предната врата, когато граф Греъм й препречи пътя. Светлината около него бе стоманеносива.

— Какво чудесно съвпадение — каза той с необичайно нежен глас. — Тъкмо тръгвах да те търся. Не се тревожи, Мериъл, аз ще се погрижа за теб. Най-накрая ще бъдеш подложена на лечение, което може би ще ти помогне. Дори и да не се възстановиш напълно, поне ще се укротиш.

Мериъл се закова на място. Когато видя изражението на очите му, страхът бързо измести гнева й. Той изглеждаше… непреклонен.

Чичо й пристъпи към нея, а тя бавно заотстъпва с разтуптяно сърце.

— Не бягай, мила моя, аз няма да те нараня. — При последните думи гласът му се извиси. — Хванете я!

Мериъл се завъртя. Докато чичо й бе отвличал вниманието й, един от неговите хора се бе прокраднал зад гърба и с разтворено одеяло. Обзе я паника. Отчаяно се сви и отскочи настрани.

— Не позволявай на малката дива котка да избяга! Никога няма да я намерим, ако успее да се измъкне от къщата — изкрещя чичо й. — Но не я наранявай.

Не можеше да мине покрай слугата, затова отново смени посоката. Но явно беше в капан — чичо й от едната страна, лакеят от другата, а зад гърба й — стената. Мярна ужасените лица на дамите, които наблюдаваха сцената от прага на салона.

Мериъл отчаяно се спусна натам, молейки се жените да и помогнат, но не можа да избегне чичо си. Греъм я хвана с огромните си лапи и я извъртя с лице към себе си. Мериъл го ритна и издра очите му.

— По дяволите! — изруга той, докато се мъчеше да улови китките й. — Ако любовникът ти може да те види сега, ще престане да твърди, че си нормална!

В следващия миг връхлетя слугата и метна отгоре й одеялото. После я просна на мраморния под и я срита безмилостно.

— Не я наранявайте! — разтревожено извика госпожа Ректър.

— Няма. — Греъм се отпусна на колене и започна да я увива. Мериъл отчаяно се опитваше да се измъкне, но бе твърде голям и силен. Накрая завърза здраво с одеялото ръцете и краката й, така че да не може да мърда.

После метна увитото й тяло през рамо и рече задъхан:

— Сега си в безопасност, Мериъл. Аз съм тук, за да погрижа за теб.

Тя започна да пищи.

Глава 27

Въздухът трептеше от църковните камбани, които отброиха дванадесет на обяд. В тъмната стая Кайл държеше ръката на Констанца. Питаше се дали в католическите градове има повече камбани, или просто той им обръща повече внимание тук, понеже прекарва толкова време в чакане и ослушване?

Беше много по-лесно да мисли за камбаните, отколкото за края, който наближаваше неумолимо. Предишният ден бе посетил най-близката църква, за да се увери, че свещеникът е подходящ и че ще дойде веднага щом го повикат. Разговаряха на френски. Кайл остана впечатлен от нежната душа на отец Джоакин. Надяваше се, че няма да му се наложи скоро да го види отново, но преди половин час един слуга бе отишъл до църквата по молба на Констанца.

Сега тя бе задрямала. Беше толкова слаба, че кожата й почти прозираше, но все още притежаваше невероятна, затрогваща красота.

Щеше да бъде много по-лесно да наеме болногледачки и да остави Констанца на съдбата й, но това щеше да бъде проява на страхливост — нещо, което Кайл никога не би си простил. Беше длъжен да я доведе в Испания и да остане с нея до края, независимо колко трудно и мъчително ще бъде за него. Може би да понасяш болката, означаваше да си истински мъж. Доминик бе преживял мъчителна душевна болка в армията и това му бе дало вътрешна сила, за която Кайл искрено му завиждаше.

Дори и на стотици километри от Ватерло, в тишината и спокойствието на Дорнлей, Кайл бе почувствал тъмните сенки на страданието, обвили брат му. Тогава бе решил, че Доминик е или мъртъв, или тежко ранен. Бе се опитал да промени решението му, когато брат му постъпи в армията, но успя единствено да предизвика гнева му. Когато Доминик тръгна, за да се присъедини към своята част, Кайл бе сигурен, че никога повече няма да го види.

След Ватерло бе заминал възможно най-бързо за Лондон с намерението след това да продължи за Белгия. Когато пристигна в столицата, списъците с убитите, изчезналите и ранените вече бяха разлепени. Тогава узна, че Доминик е само леко ранен.

Засрамен от паниката си, реши да не заминава за Брюксел, опасявайки се, че брат му ще се изсмее на неоснователната му загриженост. По-късно съжаляваше за решението си, защото след Ватерло се отчуждиха окончателно. Въпреки че физически Доминик не бе пострадал лошо, душата му остана завинаги ранена. Кайл често се питаше коя бе причината брат му толкова бързо да се превърне от момче в зрял мъж, ала Доминик така и не му я каза.

Дали щеше да бъде по-иначе, ако беше отишъл в Брюксел веднага след битката? Може би двамата щяха отново да станат приятели, вместо да се отдалечат толкова много, че едва да си разменят по някоя дума. Може би предчувствието му е било знак за пълното отчуждение, а не за физическа смърт.

За щастие скоро след това срещна Констанца. Отначало тя бе само възбуда и удоволствие. По-късно се превърна в необходимост.

А сега я губеше завинаги.

— Querido… — Клепачите й потрепнаха, разкривайки тъмните й очи, които сякаш виждаха отвъд света на смъртните.

— Свещеникът скоро ще дойде — успокои я той.

Пръстите й се размърдаха — немощен жест на нетърпение.

— Ти си този, за когото се тревожа. Безпокоя се за теб mi corazon.

Кайл повдигна изненадано вежди.

— Защо? Аз съм добре.

— Въпреки това се тревожа. — По устните й пробягна лека усмивка. — Ще бъдеш ли щастлив? Ще бъдеш ли разумен? Ще се сближиш ли отново с брат си?

— Странно… Аз самият току-що си мислех за Доминик — Усмихна се тъжно. — Не мога да се закълна, че ще бъда щастлив или много мъдър, но ти обещавам, че ще се опитам да възстановя връзката си с него.

— Не бих могла да те моля за повече. — Тя затвори очи, за да събере сили. — А какво ще стане с онова английско момиче? Наистина ли възнамеряваш да се ожениш за нея?:

Не беше мислил много за лейди Мериъл. Вече дори смътно си спомняше лицето й. Светлите й тонове му се струваха безлични до тъмната красота на Констанца, която толкова много обичаше. И все пак тя не бе непривлекателна. У нея имаше нещо уязвимо, което бе странно затрогващо.

— Смятам, че този брак ще ме устрои — бавно рече той. — Момичето се нуждае от някой, който да се грижи за нея.

— Тъкмо затова се тревожа — въздъхна Констанца. — В брака има много повече от това да бъдеш нужен някому, querido. Ти си твърде млад, за да се задоволиш с толкова малко.

Думите й го засегнаха.

— Нима не съм ти бил достатъчен?

Тънките й пръсти се обвиха около неговите.

— Знаеш, че не това имах предвид. Просто искам да имаш най-доброто — едно младо момиче, умно и мило, което ще те обожава и ще кара сърцето ти да пее.

Той се наведе и я целуна по челото.

— Аз имах най-доброто, Констанца. Не очаквам това да се случи отново.

— Diabolo! — промърмори тя и в очите й заблестяха сълзи. — Това е краят на моя живот, querido, а не на твоя. Обещай ми, че след като си отида, ти ще живееш живота си пълноценно. Длъжен си да го направиш.

Преди да успее да й отговори, влезе свещеникът, облечен в дълга бяла роба. Думите му, изречени на бърз испански, се отнасяха към Констанца.

Кайл тихо се оттегли в ъгъла, за да наблюдава ритуала. Констанца едва ли имаше нужда от изповед. На душата й не тежаха грехове, защото тя бе най-прекрасната жена, която някога бе познавал. Чу молитви за упокой.

Почувства се някак си странно откъснат от ставащото пред очите му. Над леглото висеше разпятие, изобразяващо страданието и пролятата кръв на Божия син. Неанглийската сцена едновременно го заинтригува и отблъсна. Но за Констанца тази вила бе като скъп спомен от детството, носещ просветление и мир. Затова си струваше дългото пътуване.

Докато свещеникът привършваше с молитвите, Кайл бе осенен от зашеметяваща мисъл. Как не му бе хрумнало досега? Пристъпи напред и каза на френски:

— Отче Джоакин, можете ли сега да венчаете мен и сеньора Торес?

— Кайл! — ахна Констанца.

Свещеникът примигна зад очилата в сребърни рамки.

— Не е необходимо. Тя вече е миропомазана. Всички грехове са й опростени.

— Тя никога не е била грешница — остро отвърна Кайл. — Аз искам да се оженим не заради Бог, а заради нея и заради себе си. — Гласът му омекна, когато попита на английски: — Ще ме приемеш ли за свой съпруг, моя скъпа Констанца?

Тя го погледна безпомощно.

— Не е правилно да се изправиш пред младата си невеста като току-що овдовял мъж, mi corazon.

Той приближи до леглото и взе ръката й.

— Това, което е помежду ни, няма нищо общо с нея, Констанца. — Поколеба се, изненадан от силното си желание за този брак. — Не искам да те насилвам, но ще бъда много щастлив и за мен ще бъде голяма чест, ако се съгласиш да станеш моя съпруга.

Известно време тя остана мълчалива. После устните бавно се извиха в сияйна усмивка.

— Ако наистина го искаш, за мен не може да има по-голяма радост.

Кайл погледна към свещеника.

— Ще изпълните ли церемонията, отче Джоакин?

— Би било много необичайно, а и вие не сте католик. Замисленият му поглед се отмести от Констанца към Кайл — Но със сигурност Бог би благословил подобен съюз.

Кайл отиде в стаята си, за да вземе златния пръстен с печата и герба на Ренборн. Когато се върна, Тереза бе подредила цветя край леглото и бе дала изящен букет на господарката си. Констанца бе подпряна на купчина възглавници, а тъмната й коса се спускаше по раменете. В украсения си с дантела бял пеньоар тя удивително приличаше на младоженка. Лицето й имаше леко развеселено изражение, ала очите й бяха ужасно уморени.

Кайл преплете пръсти с нейните. Макар че никога не си бе представял, че ще се ожени по този начин, когато погледна измъченото й красиво лице, разбра, че постъпва съвсем правилно. „Докато смъртта ни раздели.“ Повтори клетвата с твърд глас. Пръстенът бе твърде широк за тънкия и пръст но тя стисна златната халка в дланта си.

— Mi esposo… Съпруже мой…

Целуна я с безкрайна нежност, припомняйки си годините на страст и обич, които бяха споделили. Неговата любима… Неговата съпруга… Мили Боже, как би могъл отново да изпита подобна близост? Невъзможно!

Свещеникът и слугите, които бяха изпълнили ролята на свидетели, се оттеглиха и оставиха младоженците сами. Констанца затвори очи. Лицето й бе бледо и уморено.

— Виждам ги около себе си, Кайл — сънено промълви тя. — Родителите ми и сестра ми са се надвесили над мен като ангели. Всички онези, които съм обичала и изгубила. Толкова са истински, че се учудвам, че и ти не ги виждаш.

Кайл преглътна мъчително.

Дишането й се учести. Вече с усилие си поемаше въздух.

— Ще ме занесеш ли в градината? Искам да видя слънцето и цветята за последен път.

Поколеба се, мислейки за болката, която толкова дълго я бе измъчвала, но в момента тя изглежда се бе извисила над нея. Затова се изправи, отвори вратата към вътрешния двор и я взе на ръце. Невестата му бе лека като перце, занесе я до каменната пейка под портокаловото дърво, настани я в скута си и облегна главата й на рамото си.

— Удобно ли ви е, лейди Максуел? — тихо попита той.

— О, да! — Тя се намести с въздишка. Сладкият дъх на портокаловите цветчета опияняваше сетивата им. — Лейди Максуел… — промърмори Констанца с иронична нотка. — Колко внушително звучи!

Бризът шумолеше в листата над тях и белите венчелистчета се сипеха по черните й коси. Кайл я целуна нежно. Тя бе въплъщение на женската топлина и чар. Как щеше да живее без нея?

— Обичам те, Констанца. — Думите, които никога не бе изричал, сами се изплъзнаха от устните му.

Тя леко наклони глава.

— Знам, querido, но не мислех, че го осъзнаваш.

Младият мъж се засмя, питайки се как може едновременно да се чувства толкова щастлив и толкова нещастен, смехът му замря. Изведнъж осъзна защо бе почувствал толкова силна нужда да се ожени за нея — за да може да признае любовта си.

— Ти си все същата, скъпа моя.

— Не бих могла да бъда друга. — Спря, за да си поеме дъх, после с усилие продължи: — Аз бях благословена, Кайл. След смъртта на семейството ми смятах, че съм прокълната, обречена на греховен живот и самота. Дълго след като надеждата вече си бе отишла, Бог ми изпрати теб, за да възстановя целостта ми. — Затвори очи за миг. Когато ги отвори, пламтяха като въглени. — Обичам те, съпруже мой. И заради мен — продължи напред и живей!

— Ще го направя, mi corason!

Констанца не каза нищо повече. Той я държа, докато сенките се удължиха. Цветчетата продължаваха тихо да се сипят над главите им. Най-после остана сам.

Глава 28

Доминик се събуди с разтуптяно сърце, а ноздрите му бяха изпълнени с уханието на портокалови цветчета. Трябваше му известно време, за да си спомни, че се намира в страноприемницата до абатство Бриджтън, в чиито околности се намираше имението на лорд Еймуърт. След като напуснаха Уорфийлд, изпрати Морисън и по-голямата част от багажа с каретата в Лондон. Камериерът, който бе твърде разстроен, за да протестира, замина, без да каже нито дума.

Благодарение на бързината на Пегас, Доминик стигна до Бриджтън за по-малко от ден. Въпреки нетърпението си да се види с лорд Еймуърт, все пак спря за няколко часа, за да си почине и освежи след пътя. Ситуацията бе достатъчно сложна и нямаше смисъл да се втурва в къщата на графа мръсен и с безумен поглед.

Все още треперещ, Доминик седна на ръба на леглото и зарови лице в шепите си. Защо, по дяволите, сънуваше портокалови цветчета? Макар че не можеше да си спомни нищо друго от съня, той се чувстваше потиснат и нещастен.

Кайл! Успя да поизбистри обърканите си чувства и осъзна, че Кайл е потънал в дълбока печал. Странно, но това не бе някаква опустошителна скръб, а по-скоро усещане за умиротворение и примирение.

Затвори очи, опитвайки се да изпрати своята съпричастност на брат си. После се изправи и започна да се приготвя за най-важната среща в живота си.

Макар че бе решил да сложи край на измамата, за да не усложнява съвсем положението, Доминик подаде на лакея една от визитните картички на Кайл. Въведоха го в обширна приемна. След като почака доста време, господарката на дома най-после се появи. Закръглена и хубавичка, лейди Еймуърт изглежда по природата бе от жените, които постоянно се усмихват, ала в този момент пухкавото й лице беше засенчено от изтощението и преживяната тревога.

— Лорд Максуел — наклони глава тя, — аз съм лейди Еймуърт. Разбира се, съпругът ми е говорил за вас. За здравето му ли сте дошли да се осведомите?

Доминик се поклони.

— Да. Както и да го информирам за нещо, което трябва да знае.

Тя се намръщи.

— Отнася се за онова бедно момиче, нали? Няма да позволя да безпокоите съпруга ми, лорд Максуел. Той беше много болен и състоянието му все още е критично.

— Повярвайте ми, не искам да застраша здравето му — пламенно заяви младият мъж. — Обаче съм сигурен, че той би желал да узнае това, което имам да му кажа.

— Добре. Можете да го видите за няколко минути — неохотно се съгласи нейно благородие. — Но ако го разстроите, начаса ще напуснете Бриджтън.

Тъкмо от това имаше нужда — да го изхвърлят от още една къща. Доминик безмълвно последва лейди Еймуърт нагоре по стълбите до стаята на съпруга й.

Еймуърт беше много слаб и изглеждаше много уморен, но протегна костеливата си ръка.

— Не е нужно да се тревожите толкова много, Максуел — сухо се усмихна той. — Още не съм на смъртно легло. Елинор няма да го позволи. — Погледна с обич към съпругата си. — Как е Мериъл?

— Сър! — Доминик стисна ръката му и отстъпи крачка назад. С крайчеца на окото си видя как лейди Еймуърт застава като страж от другата страна на леглото. — Надявам се да ме изслушате спокойно, защото не бих желал да подтикна съпругата ви към грубост.

Еймуърт леко се усмихна.

— Ще се опитам.

— Преди всичко, аз не съм Кайл Ренборн, виконт Максуел, а Доминик Ренборн, неговият брат близнак — направо заяви Доминик. — Искрено съжалявам за измамата. Първоначално вие сте се запознали с Максуел, но на него спешно му се наложи да замине. Затова помоли да заема мястото му и да замина за Уорфийлд.

Лейди Еймуърт ахна, а очите на съпруга й се разшириха.

— Знаех, че Максуел има по-малък брат, но не подозирах, че сте близнаци. — Погледна изпитателно госта си. Това обяснява смътното ми усещане, че има нещо различно у вас. Нашият разговор за Мериъл също ли бе лъжи?

— В никакъв случай. — Облекчен, че Еймуърт прие новината за измамата толкова леко, Доминик продължи: — Моите намерения бяха да изиграя ролята на брат си възможно най-добре, така че, когато той се върне, никой да на забележи разликата. Аз… аз не очаквах, че ще се влюбя в Мериъл, но това се случи. Вярвам, че аз също не съм й безразличен. Откакто пристигнах в Уорфийлд, тя много се промени и дори започна да говори.

Тази новина предизвика много по-голямо смайване отколкото заявлението му, че не е Кайл. Лейди Еймуърт явно бе твърде заинтригувана, за да го изгони от спалнята на съпруга си. Младият мъж набързо им разказа за това, което се бе случило, и завърши с думите:

— Не знам дали Мериъл ще се омъжи за мен — тя изпитва отвращение към брака, — но ми каза, че със сигурност няма да се омъжи за брат ми.

Еймуърт се намръщи.

— Да не би да сте дошли да ми поискате разрешение да я ухажвате от свое име?

Доминик се поколеба за миг. Разбираше, че отговорът му завинаги ще отреже всички пътища на брат му. Обаче нямаше избор. Мериъл бе на първо място.

— Да, макар че не знам как да ви убедя, че не се интересувам от богатството й. Моето наследство е доста скромно в сравнение с нейното.

— Няма да е лошо, ако Мериъл се омъжи за човек, който ще живее с нея в Уорфийлд — бавно отбеляза Еймуърт. — Единственото възражение, което имах спрямо Максуел, бе, че през по-голямата част от времето задълженията му ще го задържат в Лондон и Дорнлей. Може би ще ви дам благословията си — ако наистина обичате Мериъл и тя ви приеме.

— Благодаря ви, сър! — пламенно възкликна Доминик. — Ще се закълна във всичко, което пожелаете, че искрено обичам Мериъл. Никога досега не съм се чувствал толкова щастлив, толкова жив… — Млъкна, защото видя развеселеното лице на Еймуърт и осъзна, че е започнал да бъбри несвързано.

Овладя се и продължи:

— Дойдох, защото, преди да се опитам да спечеля съгласието на Мериъл да стане моя съпруга, се налага да се разреши друг спешен проблем. Лорд Греъм е узнал за болестта ви и преждевременно се е завърнал в Англия. Семенният адвокат му е казал за вашите надежди относно брака на Мериъл. Затова той нахлу в Шропшир. Вчера ме изхвърли най-позорно от Уорфийлд и заплаши, че ще ме убие, ако кракът ми отново стъпи там.

Еймуърт простена, а съпругата му се намръщи. Лордът вдигна ръка, за да я спре, и тъжно рече:

— За съжаление аз не съм в състояние да го отстраня от Уорфийлд.

Доминик мрачно се усмихна.

— Бих бил доста жалък, ако се крия зад гърба ви. Да се опълча срещу Греъм е мое задължение, но бих се чувствал по-уверен, ако имам вашето одобрение и морална подкрепа.

— Моето одобрение и морална подкрепа малко ще ви помогнат в този момент. — Еймуърт се размърда неспокойно под завивките. — Наистина не бе почтено да действам зад гърба на Греъм, но аз чувствах, че Мериъл има нужда от нормален живот. Макар че ми се струвате подходящ съпруг за племенницата ми, разбирам и гнева на Греъм. Съмнявам се, че той ще напусне Уорфийлд само защото вие го желаете.

— Мериъл е пълнолетна и като господарка на Уорфийлд има законни права да приема всеки, който намери за добре. Възнамерявам да се възползвам от този факт.

— Ще ви дам писмо, с което ви упълномощавам да действате от мое име. — Еймуърт въздъхна уморено. — Дали ще ви помогне?

— Сигурен съм, че да. — Доминик видя, че лейди Еймуърт всеки момент ще прекрати посещението му, затова побърза да добави: — Тръгвам си, преди да съм ви изтощил прекалено много, сър. Само един последен въпрос. Да знаете случайно дали генерал Еймс има съдийски правомощия?

Лицето на Еймуърт се разведри.

— Да, освен това е и бивш командир на Греъм. Може бе ще успеете да разрешите този проблем без излишни усложнения, Ренборн.

Доминик се поклони.

— Надявам се. За мен е важно и двамата настойници Мериъл да одобрят брака. Кълна се, че й желая само най-доброто.

— Почакайте ме долу — каза лейди Еймуърт. — След малко ще сляза.

Доминик крачеше неспокойно из приемната, когато лейди Еймуърт се появи със сгънат лист в ръка.

— Ето писмото. Моят съпруг ми го продиктува и с собственоръчно го подписа.

— Благодаря ви, лейди Еймуърт. — Пъхна писмото във вътрешния джоб на сакото си. — Много съм благодарен на двама ви. Ще ви държа в течение.

Беше се запътил към вратата, когато тя го спря с думите:

— Вече е почти обяд. Твърде късно е да потегляте за Уорфийлд. Можете да вечеряте с нас и да пренощувате тук.

Това бе заповед, а не молба. Младият мъж мрачно се усмихна.

— За да си създадете лично мнение за мен?

— Точно така. — Дамата извърна поглед. — Съжалявам, че не бях по-добра вуйна за племенницата на моя съпруг. — Последва дълга пауза, преди припряно да добави: — Може би лейди Мериъл не е наистина луда, но… моята майка беше.

— Не ми дължите никакви обяснения, лейди Еймуърт — тихо рече Доминик. — Всеки си има своите демони.

Тя отново го погледна.

— Започвам да разбирам как сте успели да измъкнете Мериъл от самотата й. Неведоми са пътищата на съдбата. Дали лорд Максуел щеше да се справи също толкова добре?

Доминик поклати глава.

— Съмнявам се. Той не е от търпеливите.

Преди тя да отговори, лакеят се появи в приемната с неодобрително изражение на лицето.

— Някаква персона желае да разговаря с вас, милейди. Казва, че е от Уорфийлд Парк.

Лейди Еймуърт и Доминик изненадано се спогледаха.

— Доведи го, Лидъл. — След като лакеят излезе, тя се обърна към Доминик: — Смятате ли, че това е лорд Греъм, който е дошъл да порицава съпруга ми?

Доминик се намръщи.

— Едва ли, след като знае колко е болен лорд Еймуърт.

Домакинята мрачно се усмихна.

— Съмнявам се, че това би го спряло. Макар че моят съпруг никога не се е оплаквал, винаги много трудно се е разбирал с лорд Греъм относно настойничеството на лейди Мериъл. Мненията им за това, кое е най-добро за нея, коренно се различават. Двамата все спореха. В противен случай съпругът ми никога нямаше да се опитва да уреди брака на Мериъл зад гърба му.

Разговорът им бе прекъснат от отварянето на вратата и влизането на Кемал. С тюрбана и измачканите от пътуването дрехи той изглеждаше съвсем не на място в тази строга английска стая.

— Кемал! — възкликна Доминик. — Да не би нещо да се е случило с Мериъл?

— Милейди. — Индиецът се поклони на лейди Еймуърт. — Дойдох с надеждата, че ще ви намеря тук, милорд, както и да осведомя лорд Еймуърт, че лорд Греъм отведе Мериъл в лудницата в Блейдънхам.

— Господи! — Доминик се вцепени от ужас, но бързо се съвзе. — Простете ми, лейди Еймуърт. Макар че Греъм и преди е искал да я изпрати там, не ми е идвало наум, че ще го стори точно сега, когато нейното състояние толкова много се подобри.

— Той я залови и я завърза, сякаш е див звяр — продължи Кемал с блеснали от възмущение очи. — Един час след като си тръгнахте, вече пътуваха към лудницата.

Доминик изруга, ужасен от мисълта, че Мериъл е затворена като птица в клетка. Щеше да се удря в решетки докато се самоунищожи. Обърна се към лейди Еймуърт изрече със задавен глас:

— Боя се, че съм принуден да се откажа от гостоприемството ви. Мериъл трябва колкото се може по-бързо да освободена.

Тя кимна. Лицето и бе пребледняло.

— Няма да кажа на съпруга си — тази новина като нищо ще предизвика нов сърдечен удар, който този път може да се окаже фатален. Разчитам, че вие ще сторите всичко което е необходимо.

— Можете да имате доверие и на мен, и на Кемал. — Погледна към индиеца. — Сигурно си уморен. Имаш ли сили да тръгнеш обратно още тази вечер? Остават само няколко часа до мръкване.

— Няма да ви бавя — кратко отвърна Кемал.

— Вие двамата може и да сте направени от желязо, но не и конете — практично отбеляза лейди Еймуърт. — Докато ги приготвят, ще хапнете и ще починете. Очаква ви дълъг път.

След тези думи дръпна шнура на звънеца и се разпореди за конете, а после поведе двамата мъже към кухнята. Докато готвачката режеше студеното месо, лейди Еймуърт им разясняваше подробности около настойничеството на Мериъл. Тъй като не бе предвидил трагичния си край и „лудостта“ на дъщеря си, баща й бе предприел стандартните законни мерки, като й оставяше пълната свобода в избора на съпруг. Това облекчаваше много задачата на Доминик.

Щом лейди Еймуърт ги остави да се нахранят, той се обърна към Кемал:

— Как реагираха дамите на постъпката на Греъм?

— Бяха много възмутени — Индиецът се усмихна и белите му зъби проблясваха в тъмната му брада. — Единствено страхът, че ще ме забавят, ги възпря да не тръгнат с мен.

Трябваше да благодари на небесата, че Мериъл имаше такива съюзнички. Доминик си взе още един резен от говеждото, след което разкри самоличността си и на Кемал.

Откровението може би бе добро за душата, но докато осведомеше всички, които имаха правото да знаят кой е той всъщност, сигурно щеше да бъде дяволски отегчен от цялата тази история.

Глава 29

Насочиха се право към Блейдънхам. Спряха съвсем за кратко късно през нощта в една запусната страноприемница. По пътя обсъдиха плана за действие. И двамата се съгласиха, че един разгневен аристократ има всички шансове да успее, затова решиха да нахлуят в лудницата с гръм и трясък като лятна буря.

Веднага щом вратата се отвори, Доминик влезе и властно заяви:

— Трябва веднага да говоря с доктор Крейторн!

Слабата прислужница нерешително промърмори:

— При него в момента има пациент, сър.

— Не ме интересува дори при него да е самият Господ! — излая Доминик. — Ще ме приеме на часа, ако не иска много скоро да се озове в затвора в Шрусбъри.

Толкова убедително се бе превъплътил в надменния и нетърпящ възражения лорд Максуел, че изобщо не се изненада, когато прислужницата ужасено побягна. Впечатлението се подсилваше от Кемал, който изглеждаше див и опасен.

След няколко минути Крейторн се появи в приятно обзаведената приемна.

— Какво означава всичко това? — Лицето му измени цвета си, щом видя посетителите си. — Лорд Максуел, предполагам, че сте дошли заради лейди Мериъл Греъм?

Доминик го изгледа пронизващо.

— Правилно предполагате. Искам веднага да я предадете на грижите ми.

— Не мога да го направя — спокойно отвърна лекарят. — Тя е доведена тук от чичо си, който е неин законен настойник и само той има правото да иска освобождаването й. Графът ме предупреди да я пазя много строго. Тук тя ще получи лечението, от което се нуждае.

— Лорд Греъм е бил един от настойниците на лейди Мериъл, когато тя е била дете. Сега дамата е пълнолетна така че той няма законна власт над нея — рязко заяви Доминик. — Нито пък правото да затваря една здрава жена в лудница.

Крейторн поклати глава.

— Не познавате ситуацията. Момичето се бори като диво животно. Рядко съм виждал такава лудост.

— Разбира се, че ще се бори! — Доминик пристъпи заплашително напред. — Ако вас ви отвлекат от дома ви и ви затворят, вие няма ли да се борите?

Докторът примигна, сякаш подобна мисъл изобщо му бе хрумвала досега. Обаче успя да се овладее и убедително заговори:

— Вие разсъждавате напълно погрешно. Тя не е станала луда, задето е доведена тук, а е тук, защото е луда. Как иначе лорд Греъм ще я настани в клиника за душевно болни?

Какво би могло да убеди Крейторн? Доминик импровизира:

— Лейди Мериъл и аз сме сгодени, а Греъм иска да предотврати брака ни. Нейният вуйчо обаче, лорд Еймуърт, одобрява нашия съюз. — Извади писмото на Еймуърт и го връчи на лекаря.

Крейторн го прочете два пъти, после му го върна и се намръщи.

— Много добре. Но Еймуърт не е виждал племенницата си в момент на пристъп. Така че не е запознат със сегашното й състояние.

— Отвличането на Мериъл от Греъм няма нищо общо с нейното душевно състояние. — Давайки воля на въображението си, Доминик продължи: — Според мен той е злоупотребил с наследството на Мериъл и се страхува от финансовата проверка, която ще се извърши, след като тя се омъжи. За да прикрие престъпленията си, се опитва да попречи на сватбата ни.

След като се съвзе от смайването си, лекарят възмутено възкликна:

— Но това е нелепо! Измисляте си някаква наивна мелодрама, в която могат да повярват единствено слабоумни млади девици. Много по-убедително е това, което Греъм ми каза — че вие се домогвате до състоянието й и искате да се ожените за нещастното момиче, за да сложите ръка на богатството й.

— Наследникът на Рексъм няма нужда да се жени за пари. — Гласът на Доминик стана застрашително тих. — А смятате ли за наивна мелодрама следната история: съпруг затваря жена си в лудница само защото последната е отказала да му се подчинява? Попитайте Джена Еймс или баща й дали такива неща не стават в живота.

Крейторн пребледня.

— Онова бе злощастен инцидент. Двата случая нямат нищо общо.

— Така ли? И в двата случая един мъж води при вас една жена и заявява, че е луда, а вие се съгласявате, защото тя се опитва да се защити — заяви Доминик. — За госпожица Еймс повярвах, че сте били жестоко подведен от злия й съпруг, но вече не съм толкова сигурен. Що за здравно заведение ръководите вие, Крейторн? Колко души държите затворени тук против волята им?

— Нито един! — отвърна докторът, но изглеждаше доста уплашен. — Лейди Мериъл е напълно луда, мога да го потвърдя!

— Ако тя е луда, то е заради това, което сте й сторили! — избухна Доминик. — Ще я отведа веднага оттук или, кълна се в Бога, ще се върна със съдия и полиция и ще срина това проклето заведение до основи! Всеки вестник във Великобритания ще научи историята за известния лекар, който затваря богати жени, за да могат роднините им от мъжки пол да си присвоят парите им.

Гласът му режеше като лед.

— Давам ви последна възможност, Крейторн. Освободете лейди Мериъл или ще ви унищожа. Изборът е ваш.

Крейторн изглеждаше така, сякаш всеки миг ще припадне, дори да бе станал невинна жертва на измама от страна на Греъм, този враждебно настроен лорд може да унищожи завинаги професионалната му кариера. Затова облиза пресъхналите си устни и изрече с усилие:

— Елате да я видите с очите си. Състоянието й е красноречиво.

Доминик закрачи по коридора вдясно.

— Доколкото спомням, жените бяха в източното крило, нали?

— Всъщност тя е временно в западното. — Докторът погледна към Кемал, който тръгна след Доминик. — Слуга ви може да почака тук. Многото посетители могат да засилят агресивността й.

— Кемал е неин довереник. Присъствието му само ще помогне. — Индиецът щеше да му бъде много полезен, ако се наложеше насила да изведе Мериъл.

Крейторн спря при тежката метална врата. Доминик едва запази търпение, докато докторът търсеше ключа.

После влязоха в строго охраняваната част. Кръвта Доминик се смрази във вените му, когато си спомни какво бе видял и чул при предишното си посещение. Мериъл бе затворена тук от три дни, но колко ли време бе необходимо за да се засегне един чувствителен и уязвим ум? За колко ли време едно момиче, свикнало да живее свободно и неограничавано от нищо, можеше да умре в пленничество?

Докторът спря пред една врата и пак затърси ключ. Стомахът на Доминик се сви. Със сигурност това не бе усмирителната стая…

— Не забравяйте, че всичко, което е направено, е заради нейната собствена безопасност — предупреди го Крейторн.

Вратата се отвори и разкри нежната фигура на Мериъл, облечена в усмирителна риза. Здрави въжета я придържаха към завинтения за пода стол. Лицето й бе мръсно и изранено. Тя се взираше с празен поглед в пространството и дори не извърна глава, когато тримата мъже влязоха.

— Копеле! — Доминик профуча покрай лекаря и се спусна към нея. Тя приличаше на кукла. Само пулсът на шията й показваше, че е жива. — Сега ще те отведем оттук — нежно заговори той.

— Налагаше се да бъде усмирена — нервно запелтечи Крейторн. — Греъм я доведе овързана в одеяло. Когато я освободиха, бяха необходими двама яки мъже, за да я удържат. А и е необходимо пациентът да се приучи на дисциплина, преди да започне лечението.

— Затова ли лицето й е изранено? — свирепо го изгледа Доминик и заобиколи стола. Опита се да развърже въжетата, но пръстите му трепереха твърде силно, за да се справи с възела.

— Позволете ми, милорд. — Кинжалът блесна в ръката на Кемал. Крейторн ахна потресено, когато индиецът започна да реже въжетата.

Доминик позна кинжала, с който Кемал бе нарязал ананаса. Щеше да свърши отлична работа. С него не само щяха бързо да се справят с въжетата, но и съвсем щяха да уплашат лекаря.

Когато и последното въже бе прерязано, Мериъл политна напред. Доминик коленичи, за да я подхване, и видя че зениците й са разширени толкова много, че очите й изглеждат черни. Върху усмирителната риза имаше петна. Усети мириса на лауданум.

— Да не би да сте й дали насила някое от вашите проклети успокоителни?

— Аз просто се опитах да я усмиря, преди да започна лечението — оправда се лекарят. — Нямате представа колко е трудно да се работи с луди пациенти.

— Които дори и да не са били луди, във всички случаи ще полудеят, когато вие се заемете с тях — изръмжа Доминик, докато Кемал срязваше връзките на усмирителната риза.

Мериъл се отпусна върху Доминик, обви ръце около врата му и сключи крака около кръста му. Слабото й тяло трепереше, сякаш я измъчваше треска.

Той я притисна към гърдите си и отправи гореща благодарност към Бога, че е жива и че вече е в безопасност. Тя зарови лице в рамото му. Ами ако престоят й тук бе унищожил всичко постигнато през последните седмици? Ами ако момичето, в което се бе влюбил, си бе отишло завинаги?

— Потърпи само още малко, моя вълшебнице. После завинаги ще те отведа от това ужасно място — дрезгаво изрече той, опитвайки се да потисне страха си.

Беше доста трудно да се изправи, тъй като Мериъл се бе вкопчила като маймунка в него, ала все пак успя.

— Ако сте й причинили нещо непоправимо, Крейторн… — Остави заплахата му да увисне застрашително във въздуха.

— Трябва да призная, че изглежда тя ви познава — неохотно заяви докторът. — Ако някой от моите хора я освободил от усмирителната риза, сигурно щеше да се нахвърли като подивяла върху него. Но това не означава, че е нормална.

— А вие можете ли да докажете, че сте нормален, Крейторн? Съмнявам се — саркастично заключи Доминик. — След колко време ще премине действието на наркотика?

Крейторн се поколеба.

— Няколко часа. Дозата бе доста голяма за нея.

Без повече да погледне към лекаря, Доминик напусна стаята, следван от Кемал. Крейторн не направи опит да ги спре. Вероятно нямаше търпение да се отърве от неканените си гости.

Кемал доведе конете, но Доминик установи, че е невъзможно да се качи на седлото с Мериъл, вкопчена в него, затова първо я подаде на Кемал, а след това възседна коня си и отново я взе в прегръдките си.

Доминик и Кемал не си размениха нито дума, докато не напуснаха пределите на злокобното място и не излязоха на главния път.

— Докторът сигурно незабавно ще уведоми лорд Греъм — обади се Кемал.

— Знам. — Доминик погледна сведената глава на Мериъл и се запита колко ли време ще е необходимо, за да може отново да погледне някого в очите. Ако не беше в това състояние, можеха да отидат в Уорфийлд. Но сега… Къде да се приютят? Със сигурност не и в някоя страноприемница, където Греъм щеше много скоро да ги открие.

— Ще я заведем в Холиуел Грейндж. Не е много далеч, а вярвам, че генералът ще ни помогне.

Кемал кимна в знак на съгласие и те насочиха конете натам. Слава Богу, че селото бе наблизо. Доминик се опита да не мисли за собствената си умора. Щеше да има достатъчно време да си почива, когато Мериъл бъде в безопасност.

Семейство Еймс посрещнаха радушно неочакваните си гости. След като изслуша обясненията на Доминик, Джена отведе Мериъл, за да се погрижи за нея. Тя все още бе в полусъзнание, но тръгна с приятелката си, без да се противи. Фактът, че различаваше приятелите от враговете си, бе добър знак за Доминик.

Едва се държеше на крака от умора, но нямаше да може да заспи спокойно, докато не каже цялата истина.

— Има още нещо, което трябва да знаете, генерале. — И поясни накратко кой бе в действителност.

— Вие май не вярвате в спокойния живот? — отбеляза генералът, след като се съвзе от изумлението си. — Ще поговорим за това утре сутринта. Точно сега се нуждаете от една хубава почивка.

Доминик с готовност се съгласи и последва домакина, който го заведе до спалнята му. След две минути Ренборн вече се бе измил, съблякъл и спеше като заклан.

Глава 30

„Пламъци и писъци. И сянката на дявола. Ужасяващо нощно пътуване през пустинята. Широкият колан на гърба й, за да не падне от седлото на коня, я притиска толкова силно, че едва може да диша. Отчаяният плач за мама и татко и безумният отказ да повярва, че те никога вече няма да дойдат. Надеждата, която угасва ден подир ден, докато накрая се утаява само горчивото примирение, че са я изоставили.“

После сцената се смени с друга.

„Нейният чичо завързва въжета около тялото й, увито в одеяло. Отчаяният опит да избяга, преди да й нахлузят усмирителната риза. Докторът, който говори успокояващо, докато налива насила в гърлото й някаква лепкава течност, която трябва да преглътне, ако не иска да се удави и да умре.“

Този път нямаше никаква надежда.

Дойде в съзнание, обляна в студена пот. Все пак я спасиха. Или само си бе въобразила прегръдката на Ренборн уханието му и силното биене на сърцето му?

Изучаваше обстановката със затворени очи. Меко легло, малка стая, тънеща в полумрак. Чист провинциален въздух, толкова различен от противната миризма на онази лудница. Предпазливо отвори очи и видя Джена Еймс, седеше до леглото й и четеше книга на светлината на газената лампа. Значи Ренборн и Кемал наистина бяха дошли да я спасят.

Опита се да внесе ред в обърканите си мисли. Кемал размахваше застрашително смъртоносния кинжал, а побеснелият Ренборн едва се удържа да не пререже гърло на доктора. После отново върху гърба на коня, ала този път, сгушена до Ренборн.

Накрая Джена, която й помогна да се измие и й даде освежително питие, преди да я настани в леглото. Сведе поглед и видя, че е облечена в широка и чиста стара риза.

Внимателно се протегна. Всички мускули я боляха от мъчението да бъде овързана като мумия в продължение на часове. Сваляха въжетата само за малко, когато една груба надзирателка й помагаше да ползва нощното гърне — унизителна и болезнена работа за човек, облечен в усмирителна риза.

Джена усети, че Мериъл се раздвижва и вдигна глава.

— Вече си се събудила? Добре. — Вгледа се в очите й. — Струва ми се, че действието на лауданума почти е преминало. Как се чувстваш?

Мериъл леко сви рамене.

— Сигурно си жадна. — Джена наля чаша вода и я поднесе към устните й. — Устата ми все пресъхваше, след като ме натъпчеха с онези отвратителни лекарства. — Макар че се стараеше да говори спокойно, гласът й трепереше. Не беше толкова отдавна, когато и тя бе също така безпомощна като Мериъл.

Докато приятелката й жадно преглъщаше водата, се опитваше да си припомни колко време бе прекарала в лудницата. Месеци наред. Мериъл е била там два или три дни и вече съзнанието й плуваше в мъгла. Тя не би оцеляла цяла година.

Джена взе чашата и я остави настрани. Мериъл я бе изпила до дъно.

— Бях ужасена, когато се появиха Ренборн и Кемал. Ти изглеждаше направо мъртва. Как се е осмелил чичо ти да те изпрати в Блейдънхам! И двете сме задължени много на този млад мъж.

Значи те го познаваха. Мериъл си помисли за Ренборн с болезнен копнеж. Именно неговото физическо присъствие я бе измъкнало от изкусителната тъмнина. Този път не се оказа изоставена.

Къде ли бе той сега?

— След като узнах, че си била в лудницата, спомените ми оттам отново се върнаха. — Джена гледаше втренчено лампата. Лицето й бе изопнато от напрежение. — Опитвах се да… да ги преосмисля. Доктор Крейторн не е дявол. Струва ми се дори, че по свой начин е състрадателен и изцяло се е посветил на професията си. Много от пациентите му наистина са безнадеждно луди, но той е толкова ограничен, че вече вижда лудост навсякъде. Което и не мога да му простя.

Погледна към Мериъл и се насили да се усмихне.

— Не биваше да говоря за това. Може би ще ти бъде по-забавно да чуеш как ще се разправим с моя отвратителен съпруг. След като разводът е фактически невъзможен, адвокатът на баща ми подаде молба за анулиране на брака. Знаеш ли, че бракът не се смята за законен, ако един от двамата е бил душевно болен по време на женитбата? А след като моят съпруг ме е отвел в лудница, значи аз съм била луда. Следователно бракът ни е невалиден. — Усмихна се тъжно. — Без угризения на съвестта подписах клетвената декларация, че не съм била наред с главата, когато съм се омъжвала, защото трябва наистина да съм била луда, за да се омъжа за Мортън.

Мериъл отвърна на усмивката й, за да покаже, че я разбира напълно. Имаше някаква горчива справедливост в клаузите, използвани за анулиране на брака. Надяваше че решението ще бъде в полза на Джена Еймс. Беше ужасно завинаги да си обвързан с мъж, когото ненавиждаш.

Джена огледа замислено гостенката си.

— Едно от нещата, които най-много мразех в Блейдънхам, бе липсата на уединение. Ужасно е да знаеш, че надзирателката може да те следи през отворчето на вратата по всяко време на денонощието. Сега, след като действието на успокоителното вече е преминало, може би предпочиташ да останеш сама?

Мериъл кимна.

— Ти си си все същата. Макар че ние всъщност водихме почти истински разговор… — Джена се поколеба и нерешително изрече: — Господин Ренборн обаче ни каза, че вече говориш. Предполагам, че няма да искаш да ми го демонстрираш?

Мериъл отмести поглед към избелелия тапет. Не беше готова.

Джена разбра и стана.

— Може би някой друг път. Опитай се да си починеш. До сутринта няма да има и следа от лауданума. — Наведе се и я целуна по бузата. — Аз съм в стаята отляво, господин Ренборн е в стаята отсреща, а баща ми и Кемал са в другото крило, така че си в безопасност. Никой не може да те отвлече от Холиуел Грейндж. Ако имаш нужда от нещо, само ме повикай.

Посегна да вземе лампата, но се спря.

— Да ти я оставя ли?

Мериъл отново кимна. Достатъчно дълго бе прекарала в сенките.

След като Джена си излезе, тя остана известно време да лежи, наслаждавайки се на тишината и самотата. Освен това искаше да изчака, докато Джена се съблече и си легне.

Мисълта, че Ренборн се намира толкова близо възбуждаше… глада й. Желаеше го. Жадуваше да го докосне, да го вкуси, да потъне в обятията му.

Бавно се изправи и пусна крака от леглото. Макар че всичко я болеше, сякаш я бяха смазали от бой, се чувстваше така, сякаш това тяло не бе нейното. Явно ефектът от успокоителното.

Изправи се предпазливо и се улови за таблата на леглото. Когато спря да й се вие свят, отиде до умивалника и наплиска лицето си със студена вода. Мислите й се избистриха.

Докато се подсушаваше, се огледа в малкото огледало над умивалника. Изглеждаше призрачно в полумрака на стаята. Единствените ярки цветове бяха посинялото място върху скулата й и тъмните сенки под очите. С разрошените кичури коса, които се бяха измъкнали от плитката, представляваше гледка, която би накарала госпожа Маркс да въздъхне от раздразнение. Но това, че видя лицето си, я накара да се почувства истинска и да се завърне окончателно от мъглата.

Отвори предпазливо. За щастие пантите не изскърцаха. Прекоси коридора и завъртя отсрещната дръжка. Вратата отново се отвори безшумно. В домакинството на генерала явно цареше порядък.

Изчака, докато очите й привикнат с мрака. Ренборн лежеше, огрян от лунната светлина. Одеялото се бе свлякло от голите му гърди. Съдейки по смачканите му дрехи, той просто ги бе свалил набързо и се бе проснал в леглото.

Харесваше тялото му — широко в раменете и тясно в кръста. Със стройни крайници и здрави мускули на мъж, свикнал с физическа работа. Татуировката върху гърдите му вече бе доста избледняла, но все още се виждаше на бледата лунна светлина — напомняне за интимните мигове, които бяха споделили.

Да бъдат в една и съща стая и да дишат един и същ въздух — това предизвика рязко спадане на натрупаното напрежение. Когато чичо й изгони Ренборн от Уорфийлд, беше ужасена, че той си тръгва завинаги. Изобщо не бе очаквала, че ще разбере какво е станало с нея и ще й се притече на помощ. Тази мисъл я заля с нежност.

Изпълнена с копнеж да почувства гладката му кожа под пръстите си, Мериъл свали ризата си и се покатери в леглото. Като внимаваше да не го събуди, тя внимателно се сгуши до него — гърдите й се притиснаха до гърба му колената й се мушнаха между бедрата му. Отпусна се, почувствала се в пълна безопасност. Ароматът му бе толкова познат и я изпълваше с неясно задоволство.

Сънливо погали гърдите му, наслаждавайки се на контраста между гладката, топла кожа и меките къдрави косъмчета. Въпреки обзелото я спокойствие, се чувстваше изгарящо жизнена.

Целуна вдлъбнатината под рамото му, вкусвайки соления вкус. Това, което започна с желанието за обикновена близост, се промени с ускоряването на пулса й. Дали можеше да се чифтоса с мъж, докато той спи? Би било забавно да опита.

Плъзна длан по твърдия му хълбок под одеялото, после я премести отпред, докато откри това, което търсеше. Вече полувъзбуден, членът му се втвърди в ръката й. Спомените за предишното им съвкупление оживяха в паметта й тя започна да го гали.

— Мериъл — промърмори Ренборн. Изтърколи се по гръб привлече я по-близо и започна да гали едната й гърда.

Не бе напълно събуден, но инстинктите му го водеха. Тя повдигна глава и го целуна. Устните му, топли и подканващи, я възбудиха. Искаше й се да го обхване целия да разруши всички бариери, докато се слеят в едно.

Ръката му погали корема й и се спря между бедрата, запалвайки огън в слабините й. Когато пръстите му навлязоха дълбоко в нея, тя затаи дъх, смаяна от бързината на отклика си. Простена и захапа меката част на ухото му.

Той изведнъж се разсъни напълно.

— Мили Боже, ти наистина си тук! Мислех, че сънувам. — Целуна я жарко.

Изведнъж цялото й тяло оживя. Да, да! Искаше й се да го погълне и да потъне заедно с него в онази магия на живота, докато Блейдънхам завинаги изчезне от съзнанието й. Изтърколи се върху него, а краката й обхванаха неговите…

И откри, че проклетата му съвест също се бе събудила, защото я сграбчи за раменете, а пръстите му се впиха в плътта й.

— Предполагам това означава, че напълно си се възстановила — изрече той с нисък глас, треперещ от желание и една сдържан смях.

Мериъл потръпна от удоволствие. Да го дразни, докато спи, бе много приятно, но много по-хубаво бе да го има напълно събуден и обсебен изцяло от нея. Целуна го по шията, наслаждавайки се на гъделичкането на необръснатата му брада. Беше толкова мъжествен!

Той я повдигна, така че телата им да не се докосват, и прикова поглед в нейния.

— Не бива да го правим! Аз се заклех, че никога вече няма да те компрометирам. Или брак, или нищо, моя вълшебнице. Освен това по този начин обиждаме гостоприемството на генерал Еймс. На него никак няма да му хареса, ако разбере, че съм се възползвал от теб под неговия покрив.

Нима да бъдеш джентълмен, означаваше винаги да се мислиш за виновен, когато се съвокупляваш? Тя изсумтя, за да покаже възмущението си от нелепите му приказки, и се плъзна надолу, така че женствеността й се отърка в неговата мъжественост. Усещането я накара да простене от удоволствие и да закопнее за повече.

Той се скова и тя усети горещо пулсиране там, където плътта им се докосна. Бяха толкова близо, но не беше достатъчно. Мериъл се изви, отчаяно опитвайки се да го вкара вътре в себе си. Ръцете му обаче сграбчиха бедрата й, сковавайки я напълно.

— Престани, малка вещице — прегракнало изрече той. — Това не е хубаво.

Лунната светлина освети изопнатото му лице и малките ручейчета пот, които се стичаха по страните му от усилието да се овладее. Колко силен бе, щом можеше да се бори със страстта и да я побеждава. Тя не притежаваше и една десета част от неговия самоконтрол.

Усети как мускулите му се напрягат и започва да се отдръпва от нея. Мериъл се почувства така, сякаш я разкъсваха на две, лишавайки я от жизненоважната й част.

— Моля те — прошепна тя, унизена от силното си желание. — Моля те, Доминик!

Докато той се колебаеше, горещите й сълзи се плъзнаха от очите й и покапаха по гърдите му. Лицето му се сгърчи от болка. Притегли я надолу, така че гърдите й се притиснаха в неговите.

— Не плачи, скъпа — развълнувано промълви млади мъж. — Моля те, не плачи!

Замаяна от облекчение, тя го зацелува страстно. Дали това, че той можеше да устои на желанието, но не и на молбата й, бе любов? Имаше толкова много, което трябваше да узнае за него, толкова много. Дали щеше да й стигне цял живот?

С трепереща от нетърпение ръка го насочи вътре в себе си. От гърдите й се изтръгна радостна въздишка, когато копринената й плът го пое. Тялото й го прие много по-лесно този път, обвивайки го със съблазнителна топлина, Мериъл раздвижи бедра. Доминик изпъшка, тъй като тя с лекота се плъзна нагоре-надолу, поемайки го още по-дълбоко. Харесваше й представата, че може да го дари с удоволствие, така както той я дарява с безкрайна наслада.

Очите му бяха затворени. Обхвана гърдите й и ги замилва със силните си пръсти. Тялото й се изви, обзето вече цялото от пламъците на огъня, лумнал първо в слабините й. Имаше нещо специално в начина, по който се любеха, по който телата им се триеха едно в друго…

После всичко се стопи. Вече не контролираше тялото си. Всичко беше само движение, извивка и пулсация, божествен танц с мъжкаря, който я оплождаше и покоряваше.

По-бързо…

По-силно…

Разпадаше се…

Пропадаше…

Но не беше сама!

Ах, Господи, не беше сама!

Доминик я притискаше до себе си, тръпнещ от конвулсии. Досега не знаеше, че страстта може да бъде толкова… толкова разтърсваща. Част от силата й идваше от страха, който бе изпитал за нея, и от огромната му благодарност, че тя отново е в безопасност. Но по-голямата част бе заради самата Мериъл.

Никога не бе срещал жена, която да се отдава толкова безрезервно и докрай. Тя не се измъчваше от угризения, нито пък се питаше кой е спечелил битката. Тя му се отдаваше изцяло и нямаше нищо по-възбуждащо и прекрасно от това.

Обичаше да я усеща излегната върху себе си. Бе толкова мъничка и въпреки това бе истинска жена с всяка фибра на тялото си. Усети, че започва да става хладно от вятъра, нахлуващ през прозореца, затова се претърколи настрани, притисна я и зави и двамата с одеялото. Тя въздъхна и се сгуши до него.

Удивен колко добре се бе справила с ужасното изпитание, Доминик я целуна по челото.

— Нали няма никакви трайни последици от престоя ти в лудницата?

— Не. Но… все пак има промяна — рече тя след дълго мълчание. — Дълго разполагах с пълна свобода и не подозирах колко… колко съм уязвима. Беше нужен само един отвратителен човек, за да ме изтръгне от рая.

Ръцете му я обгърнаха по-плътно.

— Казват, че пътят към ада е постлан с добри намерения и със сигурност е вярно.

Тя потръпна.

— Искам да си отида у дома.

Младият мъж въздъхна. Знаеше, че никак няма да й хареса това, което се канеше да й каже.

— Няма да бъде много лесно, моя вълшебнице. След като напуснах Уорфийлд, посетих лорд Еймуърт и си осигурих неговата подкрепа. Възнамерявах да помоля и генерал Еймс за съдействие. Като съдия той може любезно да обясни на лорд Греъм, че ти си напълно нормална, пълнолетна и избираш свободно гостите си.

Тя кимна енергично.

Доминик тъжно се усмихна.

— Но вече не е толкова просто. Кемал ме намери в Бриджтън и ми каза, че си била изпратена в лудница. Доктор Крейторн е известен специалист по умствени разстройства, а сега той те мисли за луда. Мнението му може да послужи като убедително доказателство, с което Греъм се яви в съда и да заяви, че аз съм те отвлякъл с намерението да сложа ръка върху собствеността ти. Не съм запознат със закона, но има вероятност да възникне спор и да те направят повереница на Короната, докато всичко се уреди. — Дълбоко пое дъх. — Може дори да те върнат в лудницата.

Тя се скова в ръцете му.

— Не!

Никак не му се искаше да я плаши с подобни перспективи, но трябваше да я накара да разбере.

— Тези спорове не се решават бързо, Мериъл. Макар че Еймуърт ще се опита да ни помогне, здравето му е все още много крехко. Греъм току-виж успял със своето твърдоглавие. Мнението му за мен съвсем ще се развали, когато разбере, че аз не съм лорд Максуел. И по-голямата част от обществото ще застане на негова страна.

— Не — повтори отново тя, но този път гласът й бе само шепот. — Ти няма да им позволиш да ме затворят отново в онази ужасна лудница, нали?

— За мен има само два начина да те спася, Мериъл — сериозно заяви той. — Първият е да те отведа оттук и да живеем, като постоянно се крием. — При това доста скромно, което той не й спомена.

Тя издаде съскащ звук.

— Няма да ме изгонят от Уорфийлд!

Доминик очакваше, че ще реагира така.

— Значи нямаш избор. — Пое дълбоко дъх. — Трябва да се омъжиш за мен.

Сърцето й затуптя по-силно под дланта му.

— Не искам да се омъжвам!

— Знам, но бракът е единственият начин аз да мога да ти помогна, Мериъл. Като съблазнител на невинно момиче съм злодей и негодник. Като твой съпруг обаче, не само ще имам правото, но ще съм и длъжен да те защитавам.

Тя се изплъзна от прегръдката му, стана от леглото и отиде до прозореца. На лунната светлина приличаше на тънка сребриста сянка. Доминик потръпна при спомена за синините по тялото й. Явно се бе борила с похитителите си с ожесточението на древните си предци. Измина доста време, преди да проговори:

— Наистина ли се намирам в толкова голяма опасност или ти я преувеличаваш, за да ме накараш да се омъжа за теб?

— Опасността е съвсем реална, Мериъл. Бих искал да не е така, защото принудата е много жалък начин да сключиш брак.

Доминик стана от леглото, приближи до нея, отпусна ръце на раменете й и погледна над главата й.

— Предпочитам да те убедя с целувките и ласките си, защото съм достатъчно самонадеян да вярвам, че след време сама ще решиш, че не е чак толкова лошо да станеш моя съпруга. — Целуна я леко по слепоочието.

— Предпочитам да бъда твоя любовница — въздъхна младата жена.

Доминик се усмихна кисело. Слава Богу, че нито една от компаньонките й не бе наблизо, за да чуе шокиращото изявление.

— Не е възможно, Мериъл. Чичо ти навярно вече те търси и сигурно има заповед за арестуването ми.

Тя потрепери и скръсти ръце пред гърдите си.

— Следователно трябва да избирам между две злини — познатата и непознатата.

Запита се коя ли от двете беше той.

— Ще подпиша брачен договор, който ще гарантира твоя пълен контрол върху собствеността ти, така че аз да нямам никакъв достъп до парите и състоянието ти, ако от това се страхуваш.

— Веднъж вече ми го предложи — спокойно отвърна тя. По тона й разбра, че цени свободата на предишния си живот много повече от богатството.

— Давам ти тържествена клетва, че ако решиш, че не ме искаш в Уорфийлд, ще трябва само да ме помолиш да си тръгна и аз тутакси ще го направя. Никога няма да предявя претенции нито върху състоянието ти, нито върху тялото ти.

Мериъл вдигна глава и се втренчи в луната. Лицето й бе далечно и студено.

— Значи ти настояваш да станеш мой защитник, без искаш нищо в замяна?

— Да. — Макар че някоя бъдеща нейна прищявка можеше да го принуди да остане сам, без възможността да потърси друга съпруга, защото щеше да бъде свързан навеки с жена, която няма да го иска повече. Това бе твърде мрачна и безрадостна перспектива, но той нямаше да я изостави на криворазбраното чувство за дълг на чичо й.

Тя преглътна с усилие.

— Много добре, Доминик. Ще се омъжа за теб.

Точно това отчаяно искаше. Защо тогава нейното съгласие го изпълни с такава огромна болка и тъга?

Глава 31

На следващата сутрин Мериъл се събуди в своето легло. Навярно Ренборн я бе отнесъл, след като бе заспала. Колко благоразумно! А може би бе прав. Години бе живяла извън общоприетото и сега трябваше да си плаща цената.

А което бе по-лошо — и Ренборн трябваше да плаща. Досега не бе осъзнавала, че вероятно го очакват сериозни неприятности, задето й бе помогнал. Лорд Греъм беше бесен и не бе изключено да се опита да издейства арестуването му заради „отвличане“ на богата наследница. А можеше да последва и нещо още по-страшно. В съзнанието й проблесна за миг картина на дуел и окървавеното тяло на Ренборн, проснато безжизнено на земята.

Не!

Решително се надигна от леглото. Тя го бе въвлякла в тази опасна ситуация и сега трябваше да направи всичко възможно, за да му помогне. Дните й като дивачка, която разбира много повече, отколкото всички подозират, бяха свършили. За добро или лошо, вече бе част от широкия свят. И колкото по-скоро научеше неговите правила, толкова по-добре щеше да бъде за всички, които толкова благородно й се бяха притекли на помощ.

Собствените й дрехи бяха съсипани в лудницата, затова Джена й бе заела от една прислужница. Мериъл се изми и облече с натежало сърце грубата риза и избелялата синя рокля, която й висеше, защото очевидно и най-дребната прислужница в Холиуел Грейндж бе по-едра от нея.

Още по-зле бе положението с тежките обувки и грубите чорапи. Мериъл въздъхна, но ги обу, тъй като скоро щеше да се озове там, където не е подходящо да се движи боса. В Блейдънхам бе добре да си обут, защото каменните плочи пяха леденостудени.

Джена й бе оставила четка и гребен. Мериъл се среса и горе-долу успя да си придаде приличен вид. После събра всичките си сили и решително слезе долу, в света на нормалните.

Ренборн и генерал Еймс бяха в трапезарията и закусваха. Кемал също бе там. Макар че в Уорфийлд се ползваше с уважение, все пак там на него гледаха като на слуга. Но в Холиуел, не толкова внушително имение, към него се отнасяха като към почетен гост. Това може би се дължеше и на факта, че генералът и Джена бяха живели дълги години в Индия.

Щом влезе, всички се извърнаха и впериха погледи в нея. Тя спря, изчерви се и си припомни защо бе избрала да живее извън обществото. Джена стана с усмивка.

— Колко добре изглеждаш, Мериъл! Идваш тъкмо навреме, за да се присъединиш към нашия малък военен съвет.

Значи обсъждаха нейния живот. След като си взе едно варено яйце и топла препечена кифла от подноса върху бюфета, Мериъл пое чашата чай, която Джена й бе наляла, и седна на масата срещу Ренборн.

Той й се усмихна топло.

— Тъкмо им разказах цялата история, както и защо снощи толкова неочаквано се появихме в Холиуел Грейндж. — Изгледа я внимателно. — Казах им също, че сме решили да се оженим.

Еймс се намръщи.

— Това е най-доброто решение, но наистина ли го желаете, лейди Мериъл?

Генералът не е съвсем сигурен дали съм наред с ума си, осъзна Мериъл. Време беше да прескочи още една бариера. Преглътна тежко и изрече:

— Да.

— Ти говориш! — радостно възкликна Джена. — Много скоро ще можем да се наклюкарстваме. Разбира се, аз говоря и за двама, но е много по-добре, когато и ти участваш.

Мериъл погледна към Кемал и видя весели пламъчета да танцуват в тъмните му очи. Явно не бе изненадан, че тя може да говори. Дали винаги бе подозирал, че привидното й малоумие е въпрос на избор? Вероятно. Но бе оставил нещата така, както тя сама бе пожелала. Никой не можеше да си мечтае за по-добър приятел.

Ренборн изглеждаше облекчен. Отчупи парче кифла и рече:

— Очевидно е, че колкото по-скоро се оженим, толкова по-добре. Въпросът е къде. Дали да отидем до Лондон и да си извадим специално разрешително, или да заминем за Шотландия и да се бракосъчетаем веднага. Смятам, че е по-добре да изберем Шотландия.

Джена поклати глава.

— Един брак в Гретна Грийн завинаги ще ви бележи с позорно петно.

— Освен това така ще потвърдите обвинението, че преследвате богатството й, а лейди Мериъл е една безпомощна жертва — намеси се генералът. — Лондон е по-добрият избор.

Доминик се поколеба.

— Но Лондон е мръсно, миризливо и шумно място. Как ли ще се стори на някой, който толкова години е живял само в провинцията?

Разнесе се мърморене и всички глави се извърнаха към Мериъл. Явно си мислеха, че тя не е способна да понесе неприятните градски условия.

Преди обаче Мериъл да изкаже мнението си, генералът вдигна ръка.

— Няма какво повече да се умува. Можете да вземете назаем моята карета. Не искам да знам накъде ще се отправите. Като съдия съм длъжен да кажа истината на Греъм, ако дойде и ме попита. Така че е по-добре да не знам.

— Много великодушно от ваша страна, че ни помагате, генерал Еймс — тържествено заяви Ренборн.

— Вие спасихте Джена. Няма да позволя още едно момиче да бъде затворено без основание в лудница. — Погледът на генерала се насочи към Мериъл. — Но моята помощ ще зависи от разговора ми с лейди Мериъл. След като привършите със закуската си, мила моя, ще се разходите ли заедно с мен в градината?

Това не бе нито заповед, нито предложение. Вкусната кифла изведнъж се превърна на пепел в устата на Мериъл. Сега, след като вече отново бе нормално човешко същество, хората искаха да разговарят с нея. По-скоро искаха да й нареждат какво трябва да прави. Но вече нямаше връщане назад, затова преглътна заседналата на гърлото си хапка с глътка чай и кимна:

— Много добре.

После хвърли предупредителен поглед към Ренборн, чийто смисъл бе, че не желае да решават съдбата й в нейно отсъствие, и излезе навън с генерал Еймс. Спомняше си го от посещението си в Камбей — още тогава я плашеше и смущаваше. Също като чичо й Греъм и той излъчваше стоманена енергия, която я караше да изпитва желание да изчезне тихомълком в най-близкия храст.

Еймс явно бе усетил нервността й, защото отначало повървяха в мълчание. Генералът се опираше на бастун със сребърна дръжка. Макар че градината не бе много голяма, бе добре поддържана и с открити пътеки, които я правеха по-просторна. Дори зеленчуковата част радваше окото със спретнато подредените лехи, отрупани с реколта.

Пътеката ги изведе до каменна ограда, покрай която се редяха овощни дръвчета. Генералът спря и огледа узрелите праскови.

— Когато пристигна в Камбей с родителите си, беше смело дете, възседнало бяло пони. Само една година по-късно се завърна бледа като восъчна кукла. Макар че се надявах да се възстановиш с времето, след като се върнах в Холиуел Грейндж, вече се носеха слухове за лудата лейди Мериъл. — Погледна я изпитателно. — Сега си млада дама, която се кани да се омъжи. Как се съчетават тези съвсем различни Мериъл?

Намръщи се. Не бе сигурна как точно да му отговори.

— Всички те образуват едно цяло.

— Спомняш ли си нападението в Алури?

Изгледа го с присвити очи.

— Защо?

Генералът стисна челюсти.

— Никога няма да си простя, че родителите ти загинаха толкова близо до Камбей. Само на един ден разстояние. Би трябвало да са в безопасност, но не се оказа така. Като командващ офицер на британския военен лагер, аз се чувствам отговорен.

Дали мъжете винаги се смятаха отговорни за всичко? Очевидно. Изведнъж кръвта й сякаш се вледени във вените и тя се замисли за изстрелите, пламъците и писъците.

— Ездачите отлично знаеха какво правят. Не беше лесно да бъдат спрени.

Еймс заби бастуна си в меката земя.

— Ние, разбира се, проведохме разследване. Очевидно нападателите са били бандити, действали с неофициалното одобрение на принца на Канхар. Махараджата им е позволил да се укрият в планините. В замяна те не са нападнали хората му, а той е получил част от тяхната плячка. Естествено, отрече всичко — държа се като същинска божа кравица, но беше дяволски странно, че ти се оказа в двореца му в Канхар. Заяви, че си била подарък от друг владетел и че те е изпратил в Камбей веднага след като разбрал, че си англичанка. Истина ли е?

Мериъл поклати глава.

— Бях отведена направо в женското отделение на двореца в Канхар.

Еймс се намръщи.

— Исках да нахлуя, но нямахме доказателства и по политически причини бяхме принудени да приемем обясненията на махараджата. — Отново заби бастуна си в земята. — Всичко е било само проклети лъжи. Бях принуден да заповядам на чичо ти Греъм да стои по-далеч от Канхар. Той ни служеше като посредник и след като родителите ти загинаха, настояваше да отиде и да опожари двореца. Добре, че се върна в Англия, иначе можеше да стане причина за избухването на война.

Една смътна мисъл проблесна в ума на Мериъл, подобно на сребърна риба в речни води, но после изчезна. Когато се опита да я улови отново, си спомни как чичо й и вуйчо й бяха дошли да я вземат от един лондонски хотел. Почти не им бе обърнала внимание, защото си играеше с цветята, които Кемал й бе донесъл. След месеците на кораба бе зажадняла за уханието на свежа зеленина.

Генералът пое по пътеката покрай каменната стена.

— Сигурна ли си, че искаш да се омъжиш за Ренборн?

Вече не му ли бе отговорила? Хората не само искаха да приказват, но задаваха един и същ въпрос отново и отново.

— Смятате ли, че не е достоен за мен?

— През живота си съм командвал много млади мъже и веднага мога да позная кой е искрен. — Генералът откъсна една маргаритка от близката туфа. — Ренборн е човек с характер и чест. Освен това те обича. Но макар че произходът му е достоен за уважение, неговото състояние е нищожно в сравнение с твоето. Това притеснява ли те?

— Защо един богат мъж да може да се ожени за бедна жена, без това да предизвика никакви коментари, а обратното да не е възможно? — сухо попита младата жена.

— Добре казано. Може би защото се смята, че богатите млади сирачета се нуждаят от защита. — Устните му се извиха в лека усмивка и той й поднесе цветето. — Или може би защото милият и приветлив характер на едно бедно момиче се смята за достатъчна зестра.

Мериъл помириса цветето. Навярно според неписаните закони на обществото се смяташе съвсем естествено един мъж да издържа жена си, но не и обратното. Каква глупост!

— Защо се съмнявате в нашия съюз?

— Ренборн ще се грижи добре за теб. — Еймс се изкашля смутено. — Но всичко става много внезапно. Досега си водила твърде затворен живот. В брака… е, една съпруга си има задължения. Ти си твърде млада…

Мериъл примигна смаяно.

— Вие се съмнявате, че ще мога да изпълнявам съпружеските си задължения?

Лицето на генерала пламна.

— Тъй като нямаш майка, може би не е зле Джена да си поговори с теб.

Мериъл едва успя да се сдържи да не избухне в смях, Значи този безстрашен стар генерал бе загрижен за нейната девственост и невинност. Изкуши се да му каже, че „съпружеските задължения“ много й бяха харесали и че Ренборн е този, който трябваше да бъде пазен от нея, а не обратното. Макар че предишната нощ, след като тя бе приела предложението му за брак, я бе отнесъл в леглото и й бе показал колко опитен любовник може да бъде, когато съвестта му не го измъчва…

Мериъл тръсна глава, за да отпъди приятните видения, и рече:

— Аз не съм толкова млада, колкото изглеждам, генерал Еймс. Освен това съм живяла сред природата.

Нетърпелив да приключи с този неудобен въпрос, генералът бързо кимна.

— Предполагам, че разбираш напълно какво предприемаш.

Стигнаха до едно разклонение на пътеката. Генералът зави наляво към къщата, а Мериъл каза:

— Бих искала да се поразходя още малко.

Той се поколеба.

— Не се отдалечавай много. Смятам, че Ренборн ще иска по-скоро да тръгнете за Лондон. Трябва да дам някои нареждания.

Без да каже нищо за сбогуване, Мериъл се запъти вдясно. Имаше нужда за малко да остане сама.

Глава 32

Вървеше по каменната пътека, която лъкатушеше през красиво подредени цветни лехи. Пътеката описваше кръг и свършваше точно при малка дървена пейка, оградена с висок жив плет. В средата растяха красиви розови храсти, а сред тях бълбукаше фонтан със скулптура на момче, държащо делфин.

С въздишка се отпусна на тревата край фонтана. Беше изминал само час, откакто бе станала нормална, и вече се чувстваше толкова уморена. Изхлузи обувките и чорапите си, за да почувства хладната трева под краката си. Ах, какво вълшебство!

Излегна се и се загледа в двойка малки бели пеперуди, които танцуваха безгрижно, издигайки се все по-високо и по-високо над живия плет. Всичко в природата бе обхванато от еуфорията на обновлението.

Нежният плясък на водата, която бликаше от устата на делфина, уталожи напрежението в гърдите й. Трябваше да бъде силна, иначе изискванията на света щяха да я поробят. Дали си заслужаваше да бъдеш нормален?

Може би не… Ала Ренборн беше. Въпреки топлите слънчеви лъчи споменът за нежността и страстта им от предишната нощ я накараха да потрепери от желание. Чувстваше се толкова добре с него. Макар че през по-голямата част от живота си бе живяла почти без човешка близост, сега, след като я бе изпитала, не искаше да я изгуби. Жалко, че не можеха да бъдат заедно, без да са обвързани в брак, ала съдейки по реакцията на останалите, той навярно имаше право за това.

С неохота си помисли, че вече е време да се връща в къщата, когато дочу някакви гласове. След миг ги разпозна — Джена и Кемал. Седна на тревата и изгледа намръщено босите си крака. Не, поне още малко щеше да остане така.

— Каква хубава сутрин — каза Джена. — Нека да поседнем на пейката.

Мериъл чу тихото изскърцване на дървото, когато двойката се настани при градинката с фонтана и надникна през една малка пролука в плета. Виждаше ги съвсем ясно. Макар че бяха седнали в двата края на пейката, тя усети някаква неуловима близост помежду им.

Ако беше истинска дама, щеше да разкрие присъствието си. Ала понеже все още не бе станала истинска дама, предпочете да не се издава, надявайки се, че двамата скоро ще си тръгнат.

Джена вдигна глава, излагайки лицето си на слънчевите лъчи.

— След пребиваването ми в онази ужасна лудница вече не приемам нещата като неотменима даденост. Всичко ми се струва особено ценно. Свежият въздух. Слънцето. Свободата да идвам и да си отивам, когато ми се прииска.

— Сигурно женското отделение в някой индийски дворец никак нямаше да ви се понрави — отбеляза Кемал с дълбокия си глас. — За жените, които живеят там, има много слънце и всякакви удобства, но малко свобода.

— Посещавала съм жени в харема. Бих полудяла там. — След кратко мълчание Джена се извърна към Кемал. — От разговора ни заключих, че сте образован човек. Със сигурност сте заемали висок пост във вашата страна. Защо сте напуснали дома си и сте дошли в тези чужди и толкова далечни земи?

Кемал се поколеба, сякаш се чудеше как да отговори.

— Наистина заемах висок пост. Животът ми беше изцяло посветен на войната. След това се наложи да отведа лейди Мериъл в Камбей, където бях помолен да я придружа до Англия. Осъзнах, че съдбата ми предлага да заживея в мир. — После добави с толкова тих глас, че думите му едва се чуваха: — И да изкупя греховете си.

Мериъл очарована наблюдаваше спокойния му профил. Защо тя не знаеше тези неща за него? Но всъщност никога не се бе сещала да му задава въпроси, защото се бе превърнал в неотделима част от живота й. Все едно да пита вятъра и дъжда защо ги има.

— Някога съжалявали ли сте, че сте дошли в Англия?

Кемал се усмихна.

— Няма нищо по-умиротворително от една градина. Аз избрах правилния път.

— Радвам се. — Джена помълча за миг и добави: — Знаете ли, че майка ми беше индийка? Аз съм колкото индийка, толкова и англичанка.

— Да, подозирах. — Кемал я изгледа внимателно. — Джена е индийско име, а и вашите цветове издават произхода ви.

— Смятам, че смесената ми кръв бе една от причините моят съпруг да се отнася толкова лошо с мен — горчиво рече младата жена. — Когато се оженихме, Мортън не знаеше, че съм наполовина индийка. Не го излъгах — просто това не ми се струваше важно. Когато той узна истината, започна да се отнася към мен, сякаш не съм човешко същество. Мелез, който има нахалството да му се противопоставя! Отлично основание да затвориш съпругата си в лудница.

— Съжалявам — тихо каза Кемал. — Светът е жестоко място.

Джена отметна косите си. Пръстите й леко трепереха.

— Не съжалявам, че сега съм свободна. Отървах се от Мортън и никога повече няма да допусна подобна грешка.

— Човек става по-силен от грешките си.

Джена се засмя.

— В такъв случай сигурно вече съм толкова силна, че мога да повдигна цяла планина!

— Според мен сте способна на всичко.

Погледите им се срещнаха.

Джена пое дълбок дъх и нерешително попита:

— Извинете ме за нахалството, Кемал, но се говори, че сте евнух. Обаче от малкото, което узнах за вас, не ми приличате на такъв.

Никоя жена не би задала подобен въпрос без основателна причина. Мериъл затаи дъх, докато наблюдаваше двойката на пейката, усещайки силните чувства, които се излъчват оттам.

Съвсем неочаквано Кемал се засмя.

— Компаньонката на моята малка лейди, госпожа Мадисън, реши, че съм пазач от харема. Знаех, че един евнух би бил най-подходящ придружител на едно малко момиче и затова никога не разсеях тази заблуда.

Джена звънко се засмя.

— Колко лошо от ваша страна! И все пак сте постъпили съвсем правилно. Аз наистина вярвам, че вие сте били спасението за Мериъл.

— Надявам се. Тя ми е скъпа като родно дете.

Изведнъж се възцари неловка тишина. Джена и Кемал смутено се спогледаха. После тя с болезнена несигурност докосна голямата му кафява ръка, която лежеше на пейката между тях. Докосването й бе съвсем леко и можеше да остане незабелязано. Вместо това обаче Кемал извъртя ръката си и я постави върху нейната. Нищо повече. Но в жеста му имаше толкова нежност и обещание.

Макар че само ръцете им се докосваха, помежду им избухна светлина и енергиите им се обединиха в едно цяло. Смаяна, Мериъл се отпусна на пети и се замисли. Джена и Кемал? За нея Кемал бе мил и безкрайно търпелив приятел, почти като баща. Но в същото време той бе силен и привлекателен мъж, който въобще не беше стар. А пък за Джена, която бе половин индийка, дори не беше и чужденец.

Преди да срещне Ренборн, Мериъл може би нямаше да разбере това необяснимо привличане между един мъж и една жена. Ако тогава бе станала свидетел на подобна сцена между Джена и Кемал, щеше да се почувства объркана и може би нещастна, защото досега грижите и цялото внимание на индиеца бяха само за нея.

Но животът й се бе променил и тя вече не се нуждаеше толкова много от него. Беше открила много по-пълна и всеобхватна интимност. Ако Кемал желаеше подобна близост с друга жена, нима не го заслужаваше след цялата безкористност и благородство, които бе проявил спрямо нея?

Обви ръце около коленете си и се залюля, питайки се какво ли бъдеще имат Джена и Кемал. След като Джена имаше съпруг, това нямаше да бъде нормална връзка. Обаче Ренборн й бе казал, че една жена с опит може да си го позволи, ако е достатъчно дискретна.

Пък след като бракът на Джена бъде анулиран — а от това, което Мериъл бе разбрала за генерал Еймс, той разполагаше с нужните връзки и влияние, за да го издейства, тя щеше да бъде свободна отново да се омъжи, ако пожелае. Макар че нямаше да бъде много обичайно една англичанка да се омъжи за индиец, баща й едва ли щеше да се противопостави, след като и той бе направил същото. Колкото и екзотично и необикновено за консервативния Шропшир!

В същия миг една мисъл осени Мериъл. Ако тя стане „нормална“ богата дъщеря на граф и има благороден съпруг, двамата щяха да притежават доста голямо обществено влияние. Значи, ако тя пожелаеше да удостои с приятелството си една не съвсем обикновена двойка, повечето, може би дори всички от местния хайлайф, щяха да последват примера й. Младата жена се усмихна горчиво. Във всеки случай, ако се налагаше да си част от обществото, за предпочитане бе да си от горните класи. Защото така ще имаш достатъчно власт, за да помагаш на приятелите си.

Изведнъж разбра защо Ренборн я искаше за съпруга, а не само за любовница. Да бъдат семейство бе тържествена декларация пред света, уверение, че си принадлежат един на друг. Той й го бе казал, ала тогава тя не го бе разбрала напълно. Макар че Мериъл не споделяше неговото уважение към брака имаше и яркия пример за отвратителното отношение на съпруга на Джена, сега вече разбираше по-добре неговата гледна точка.

Мислите й бяха прекъснати от гласа на Кемал, който рече:

— Мисля, че е по-добре да намерим милейди и да я отведем обратно в къщата.

— Чудя се къде ли би могла да е отишла? Градината не е толкова голяма. — Джена пое дълбоко дъх. — О, Господи, нали не мислиш, че е зад фонтана?

Сърцето на Мериъл тревожно подскочи. Дори и на най-добрите й приятели никак нямаше да им се понрави разкритието, че тя е подслушвала толкова личен разговор. Ала нямаше къде да избяга.

Оставаше само едно — Мериъл бързо се сви на една страна и затвори очи. Всеки би си помислил, че е заспала на слънце, стиснала маргаритката в ръка. Докато стъпките приближаваха, тя успя да контролира и дишането си.

— Спи — прошепна Кемал.

— Вероятно действието на успокоителните не е преминало напълно — загрижено добави Джена. — Изглежда уморена.

Двамата бяха толкова мили и загрижени, че Мериъл почувства още по-виновна, задето бе подслушала разговора им. Може би все пак някои от обществените порядки които толкова презираше, не бяха съвсем лоши — като например да не нарушаваш уединението на другите.

— Не е нужно да я будим. — Силните ръце на Кемал я повдигнаха. Бяха го правили толкова често, когато бе дете. Тя се размърда леко и пъхна маргаритката в брада му. После се сгуши до гърдите му, докато той я отнася обратно към къщата.

Изпълни я тъга, тъй като си помисли, че може би никога вече нямаше да я носи така. Макар че досега той бе нейната скала и убежище, и двамата вече навлизаха в нов живот, което означаваше, че отношенията им ще се променят.

А промените можеха да бъдат много болезнени.

Докато Мериъл се разхождаше, бяха направени всички приготовления за пътуването, включващи и голям куфар с набързо събрани дрехи за бъдещата младоженка. Възникна малък спор дали Кемал да я придружава, но след това всички решиха, че е по-важно той да се върне в Уорфийлд, за да успокои дамите. Едно съобщение вече пътуваше към лейди и лорд Еймуърт.

Доста преди пладне каретата излезе от портите на Холиуел Грейндж и пое към Лондон. Преди да потеглят, Мериъл си обу чорапите и обувките, но още преди каретата да излезе на главния път, ги свали и с удоволствие размърда босите си пръсти.

Ренборн се усмихна и я хвана за ръката.

— Сигурно едва си издържала това изпитание.

Тя кимна, доволна, че я разбира. С изключение на Кемал, той бе единственият човек, чиято компания никога не я уморяваше. Напротив, когато Ренборн бе наблизо, тя се чувстваше изпълнена с енергия и живот.

Стигнаха до кръстовището и Доминик почука по покрива.

— Време е да кажем на кочияша, че отиваме в Шотландия.

— Не!

Каретата намали и спря. Ренборн я погледна изненадано.

— Смятах, че и двамата се съгласихме, че Шотландия е по-добрият избор.

— Ти го каза. — Мериъл присви очи. — Разгледах картата. Лондон е по-близо и във всяко отношение е по-подходящ.

Доминик се намръщи.

— Лондон може да бъде доста лошо място, Мериъл.

— Ще го понеса.

Гледаше го напрегнато и си мислеше, че ако пренебрегне мнението й, ще го цапардоса с обувките през лицето. Не бе свикнала да й казват какво да прави.

Но Доминик бързо се съгласи:

— Много добре. Вероятно си права — Лондон е за предпочитане. — Подаде глава през прозореца и викна към кочияша: — Поемете по пътя за Лондон.

Удовлетворена, Мериъл се облегна назад. Ренборн умееше да слуша. Много ценно качество за един бъдещ съпруг.

Глава 33

Благословен от устойчив попътен вятър, корабът, който Кайл бе наел, напредваше бързо към Англия и щеше да се върне по-рано, отколкото Доминик очакваше.

Констанца бе погребана в тихия черковен двор близо до едно портокалово дърво, чиито уханни цветове щяха да красят вечния й дом. Докато спускаха ковчега й в земята, нейните съименички, гълъбиците, гукаха от кулата на камбанарията. Тереза плачеше за господарката си, но очите на Кайл бяха сухи. Той вече бе изплакал сълзите си своята обична съпруга.

Камериерката реши да остане в Испания и да се завърне в родния си град. Кайл й остави пълна кесия със златни монети. Момичето бе смаяно от щедростта му. Парите бяха доста прилична зестра, ако някой ден пожелаеше да омъжи. След това, по-самотен от всякога, Кайл се качи и кораба, който щеше да го отведе в родината му.

Прекара по-голямата част от времето на носа, загледа в реещите се високо в небето чайки. Мислите му отново и отново се връщаха към Кадис. Дали някога пак щеше да види Испания? Бе му харесала. Ала навярно спомените, щяха да бъдат твърде болезнени, за да му позволят да се завърне.

Дори пред самия себе си не можеше да опише чувствата, които изпитваше. Огромната тъга завинаги щеше да остане в сърцето му. Но най-страшното беше празнотата. Чувстваше се като сапунен мехур, който ще се пръсне при най-лекия вятър.

Мисълта, че лейди Мериъл Греъм го очакваше, бе единственото сигурно и стабилно нещо. Нещастното момиче никога нямаше да бъде за него онова, което беше Констанца, но тя се нуждаеше от съпруг, който да се грижи за нея и да управлява наследството й — нещо, което нито един наемен работник не би могъл да стори. Макар че вуйчо й смяташе, че бракът и може би децата от този брак ще излекуват помрачения й разсъдък, Кайл подозираше, че това е напразна надежда. Все пак си бе обещал да направи най-доброто за момичето и щеше да го изпълни, стига Доминик да не се е провалил.

Но замяната би трябвало да е минала гладко — какво би могло да се обърка в такова тихо място като Уорфийлд? Доминик беше напълно способен да се справи с всичко, ако пожелае. Пък и той не по-малко желаеше измамата да успее.

Една чайка изписка наблизо. Кайл си спомни, че бе пъхнал в джоба си къшей хляб от закуската си, разчупи го на малки парчета и го хвърли на вятъра. Бързите и лакоми птици ги хванаха още преди да са паднали в морето.

Замисли се дали да не съобщи на близките си за брака си, но реши да не го прави. Не защото се срамуваше от любовта си към Констанца. Но познаваше хората и знаеше, че ще започнат да клюкарстват или да подхвърлят груби шеги относно женитбата с куртизанка. Само мисълта за това го отвращаваше, а и щеше да опетни святата памет на неговата любима.

Затова за света лейди Мериъл щеше да бъде първата и единствена лейди Максуел. Стигаше му, че обичаше Констанца и че й го бе доказал.

Глава 34

Когато стигнаха до Мейфеър, Доминик вече съжаляваше, че не се бе противопоставил по-енергично на желанието на Мериъл да дойдат в Лондон. Дългото пътуване се оказа тежко за нея, тъй като тя не бе свикнала да прекарва деня, затворена в малка, друсаща карета. Ала трябваше да бързат, затова спряха само няколко пъти, и то съвсем за кратко.

Но Лондон беше още по-ужасен. Градът винаги бе изпитание за Доминик след провинцията, но този път задушаващата смрад и оглушителният шум му се струваха още по-непоносими, тъй като си представяше как се чувства Мериъл, която бе станала бледа и напрегната. С цялото си поведение показваше, че не иска да бъде докосвана. Състоянието й малко се подобри чак когато навлязоха в по-чистия и представителен Мейфеър.

Доминик си наложи да не се суети около нея, но не можеше да прогони страха си, че тя ще се пречупи от изпитанията, на които бе подложена напоследък, и пак ще се оттегли в своя свят.

Щеше да бъде много по-лесно, ако се бе влюбил в някое нормално, макар и отегчително момиче. Бедата бе, че подобни момичета бяха просто… досадни.

Доминик много бе мислил по въпроса къде да отседнат. Макар че камериерът му Клемънт би трябвало да се е завърнал от провинцията, квартирата му не беше подходящо място за едно младо и неомъжено момиче. Някой тих хотел щеше да бъде много по-добър избор. Изведнъж зърна очертанията на Хайд Парк. Тогава му хрумна нещо.

Спря каретата и даде новия адрес на кочияша.

— Току-що осъзнах, че можем да отседнем у едни мои приятели — обясни той на Мериъл, когато се върна на мястото си в каретата. — Лорд и лейди Кимбъл. Смятам, че още не са напуснали страната.

Мериъл се напрегна още повече.

— Хора от висшето общество ли са?

Доминик поклати глава.

— И двамата са художници и проявяват артистична търпимост към необичайни ситуации. Едва ли някъде другаде в Лондон ще се чувстваш по-добре. Имат и много хубава градина. Разбира се, по лондонските стандарти.

Мериъл малко се отпусна.

— Защо си толкова близък с тези художници?

Как би могъл да й обясни каква наслада и взаимна радост бе искреното приятелство? Това бе нещо почти толкова тайнствено, колкото романтичната любов. Придържайки се към фактите, Доминик заговори:

— Лейди Кимбъл — Ребека — е много известна художничка портретистка. Тя рисуваше портрета на една дама, която някога познавах и която ме помоли да я придружавам по време на сеансите. — Като млад безделник Доминик разполагаше с много свободно време, за да задоволява подобни молби, а въпросната дама бе вдовица, с която тогава имаше любовна връзка.

— Тъй като моята приятелка и Ребека се увлякоха в обсъждания на позата, аз ги оставих и се озовах в студиото на Кенет, лорд Кимбъл. Той беше войник, но истински, а не жалко подобие като мен. Беше станал известен с картините си за войната и последствията от нея. — Доминик си припомни онзи миг, когато бе влязъл в студиото и бе спрял като закован пред една почти завършена картина върху статива. Това бе денят, когато бе открил силата на изкуството.

Отърси се от спомена и продължи:

— Кенет тъкмо рисуваше сцена от Ватерло и се заговорихме. Аз бях младши офицер от кавалерията, а той — капитан на стрелковата част, но и двамата бяхме участвали в сражението и се почувствахме близки. Кенет бе командвал млади офицери като мен и разбираше отлично как ми се е отразило преживяното, може би дори по-добре от мен самия. Когато портретът на приятелката ми бе завършен, Кенет и Ребека вече кажи-речи ме бяха осиновили. От години съм чест гост в дома им. Затова няма да се учудят, като ме видят на прага си.

Мериъл бавно кимна.

— Звучи… приемливо.

Тя наистина се нуждаеше от спокойно място, където да отдъхне след преживяното, макар по изражението на лицето й да личеше, че много не се надява да го намери.

— Чукчето е вдигнато, което означава, че още са в града — каза Доминик, когато каретата спря пред красивата ъглова къща. — Някога това място е принадлежало на бащата на Ребека, сър Антъни Сийтън, президент на Кралската академия. Чувала ли си за него?

Мериъл кимна. Сър Антъни, очарователен мъж, щеше да бъде поласкан да разбере, че дори една напълно откъсна от света отшелничка е чувала за него.

— Когато Кенет и Ребека се ожениха, сър Антъни им подари тази голяма къща, а за себе си и съпругата си купи по-малка в съседство — обясни Доминик. — На долния етаж бе избита врата, така че двете семейства да могат да си ходят на гости, но в същото време да си запазят известно уединение. Не съм виждал друго подобно домакинство.

Доминик смяташе да влезе сам в къщата на Кимбъл и да обясни положението, но Мериъл напусна каретата веднага след него. Беше без чорапи, само с обувки. Бледа, облечена като слугиня и с вид на човек, който всеки миг ще се разпадне, тя представляваше доста странна гледка дори за Лондон.

Скоро след като бяха посрещнати от прислужницата, едно малко момче се втурна в преддверието.

— Чичо Доминик!

Доминик се усмихна, грабна детето и го вдигна високо във въздуха.

— Не е зле първо да кажеш „добър ден“, вместо веднага да нападаш! — засмя се младият мъж. После се извърна към Мериъл и добави: — Запознай се с почтения Майкъл Сийтън Уайлдинг.

Наведе се към момчето и тържествено обяви:

— Представям ти лейди Мериъл Греъм, която ме удостои с честта да се съгласи да стане моя съпруга.

Докато момчето се покланяше, от горния етаж се разнесе весело гласче:

— Чичо Доминик, изглежда няма да ме чакаш да порасна!

Доминик вдигна глава и видя осемгодишното червенокосо момиченце, което се спускаше по стълбите, облечено, в изцапана с бои работна дреха.

— Съжалявам, Антония — извинително рече той, — но се боях, че през следващите десет години щях да вехна по теб, а ти накрая щеше да разбиеш сърцето ми, като откажеш да се омъжиш за мен.

— Много вероятно. — Малкото момиче грациозно се поклони. — Добре дошли, лейди Мериъл.

Следващата, която се появи, бе Ребека Уайлдинг, облечена в работна риза, почти толкова изцапана, колкото и тази на дъщеря й.

— Доминик, колко се радвам да те видя! Доста време мина от последната ни среща. Правилно ли чух нещо за бъдеща съпруга? — Очите й се разшириха, когато видя Мериъл, и лешниковите им дълбини заблестяха със страстния пламък на очарован художник.

Една красива хрътка приближи бавно и се отърка в краката на Доминик, докато по стълбите слезе и последният член на семейството — едър здравеняк, широкоплещест и силен като пристанищен хамалин, от когото се носеше лека миризма на терпентин.

— Гледай ти, каква суматоха — заяви Кенет Кимбъл, докато оглеждаше препълненото преддверие. — Май изпускам нещо?

Докато приключат и с последните представяния, изникнаха и две котки, а Мериъл изглеждаше така, сякаш ще припадне всеки миг. Доминик обви собственически ръка около кръста й. Чудеше се как да продължи.

Мериъл сама разреши проблема, като рече:

— Лейди Кимбъл, ще имате ли нещо против, ако се поразходя из градината ви? — Насмешливият й поглед се плъзна към Доминик. — Всичко ще се изясни много по-лесно, ако аз не присъствам.

— Антония, заведи лейди Мериъл в градината и я остави сама — обърна се Ребека към дъщеря си. — А ти, Майкъл, се връщай при уроците си.

Мериъл и Антония излязоха, а кучето и едната котка, огромен сив пух, заситниха царствено след тях.

— Очевидно това е дълга история — рече Кенет, когато останаха сами. — Разкажи ни какво става, Доминик.

— С удоволствие, макар че ви моля да не казвате на никой друг, дори и на сър Антъни и лейди Сийтън.

Доминик придружи приятелите си в салона в задната част на къщата. След като всички се настаниха удобно, той разказа накратко историята на Мериъл, как се бе запознал с нея и причините, които налагаха бързия брак. Накрая завърши с думите:

— Знам, че ви моля за голяма услуга, но ще ни позволите ли да останем в дома ви една или две нощи, докато подготвя всичко за сватбата?

Кенет се намръщи.

— Разбира се, че си добре дошъл, но сигурен ли си в това, което правиш?

— Който набързо се жени, после съжалява — сухо изрецитира Доминик. — Положението не е идеално, но аз съм убеден, че искам да се оженя за нея и че в никакъв случай няма да позволя на чичо й да я затвори отново в лудница.

Споменът за Мериъл, облечена в усмирителна риза и завързана за онзи стол, го накара да потръпне, което бе много по-убедително от всякакви думи.

Ребека и Кенет се спогледаха и се разбраха.

— Трябва да се ожените тук — каза Кенет. — Сватбата на един лорд в домашна обстановка винаги се приема добре, а и говори за благородна скромност.

— Нямах намерение да ви въвличам в това — смаяно каза Доминик. — Ако лорд Греъм реши да ме обвини публично в съблазняването на неговата душевноболна племенница, можете да се окажете забъркани в много неприятен скандал.

— Вече се отегчихме да се държим прилично — невъзмутимо се обади Ребека. — Смятам, че е най-разумно церемонията да се състои вдругиден. За утре няма да успеем да се подготвим както подобава.

Доминик се намръщи.

— Хубаво е сватбата да бъде скромна. Не искам Мериъл да се подлага на допълнително напрежение.

— Разбирам — успокои го Ребека. — Но дори и единствените гости да сме ние двамата с Кенет и децата, все пак трябва да има някаква церемония. Бракът е една от най-важните стъпки в живота на един човек и затова сватбата не бива да бъде тъжна и претупана. — Хвърли топъл поглед към съпруга си. — Повярвай ми, след време и двамата често ще си спомняте с радост този толкова специален за вас ден.

Доминик бавно кимна.

— Права си, Ребека. Мериъл е била лишавана от много неща — заслужава шанса да бъде булка. Освен това не съм сигурен дали ще мога да приготвя всички необходими документи за утре. Разрешителното, съдията, брачния договор… — Започна мислено да си съставя списък, който включваше и това да се отбие в квартирата си, за да си вземе дрехи. Да се ожени за годеницата на Кайл в неговите дрехи, щеше да бъде допълнителна обида за брат му.

Ребека се надигна от стола и приближи до прозореца, който гледаше към градината.

— Как мислиш, дали лейди Мериъл ще ми позволи да я нарисувам?

Доминик отложи за по-късно съставянето на списъка със задачите си и се присъедини към домакинята. В дъното на градината се издигаше голямо дърво, под чийто клони се гушеше пейка. Мериъл седеше на нея със затворени очи, облегнала гръб на дървото. Хрътката на Кимбъл лежеше в краката й, а сивата котка дремеше в скута й. Младият мъж се поуспокои, тъй като видя, че лицето й почти е възвърнало цвета си.

— Може би ще се съгласи да ти позира — отвърна той. — Но не още при първото ни посещение. И без това доста трудно понася престоя си в града.

— Ребека, сър Антъни и аз може би ще трябва да хвърляме чоп, за да решим кой ще я рисува пръв — развеселено подхвърли Кенет. — Тя притежава невероятна душевна дълбочина.

— Виждам я като Дафне — промърмори съпругата му. — Точно в мига, в който започва да се превръща в лаврово дърво, за да избяга от страстта на Аполон.

— Аз лично я олицетворявам с една от героините на Кийтс — каза Доминик.

— La Belle Dame Sans Merci? Идеално й подхожда! — веднага се съгласи Ребека. Очите й се замъглиха от въображаемо видение. — Стъклена спирала с метална сърцевина. Сребърна девица във вековна гора, заобиколена от омагьосани зверове.

— По-късно, любов моя. — Кенет сложи ръка на рамото й. — Това, от което момичето се нуждае сега, е спокойно убежище, а не мистична картина.

Думите му върнаха Ребека в действителността.

— Мислиш ли, че ще има нещо против, ако сляза долу и поговоря с нея?

— Ако има, много скоро ще го разберем — мрачно се усмихна Доминик. — Макар че съм сигурен, че баща ми е единственият човек, когото е ухапвала.

В очите на Ребека лумнаха весели пламъчета.

— Струва ми се, че лейди Мериъл много ще ми хареса. — Съблече работната си риза и излезе от салона.

Доминик се зае да обсъжда плана си за по-нататъшните бойни действия с Кенет. Колко хубаво, че му бе хрумнало да дойде тук! Домът на лорд и лейди Кимбъл бе истински рай за двама бегълци. Дори и Греъм да реши да търси племенницата си в Лондон, вместо в Гретна Грийн, никога нямаше да ги открие тук. Още два дни и щяха да бъдат съпруг и съпруга, а Мериъл щеше да бъде в безопасност.

И негова.

Уличният шум бе неотделима част от Лондон и Мериъл не разбра, че не е сама, докато мекият женски глас не я попита:

— Мога ли да се присъединя към вас?

Засрамена от предишната си слабост, тя се бе опитала да събере всичките си сили, за да не изложи Доминик пред приятелите му. За щастие градината и мъркащата котка бяха идеалните средства за възстановяването й. Мериъл отвори очи. Светлината на лейди Кимбъл бе опалова, нюансирана и искреше в различни тонове.

— Разбира се, лейди Кимбъл. Простете грубостта ми и оттеглянето ми тук.

— Лондон е доста шумно място за човек, който е израснал в провинцията. — Лейди Кимбъл седна на пейката до Мериъл. Беше на тридесет и пет години и не много по-висока от нея. Кестенявата й коса бе прихваната небрежно. Излъчваше спокойствие. — Хорацио изглежда се е влюбил от пръв поглед във вас, а ми се струва, че сте очаровали и нашия Сив призрак.

— Обичам животните. — Мериъл погали меката козина и се замисли дали Роксана и Джинджър тъгуват за нея. Ако има късмет, след седмица ще си бъде у дома. Но първо трябва да се научи да бъде силна, защото няма нищо привлекателно в една жена, която не може да се справя с най-простите неща от живота.

Лейди Кимбъл се наведе, за да почеше Хорацио, и той доволно изръмжа.

— Ако не възразявате, сватбата ще се състои тук вдругиден.

Мериъл кимна облекчено.

— Скромната церемония в тесен кръг би ми допаднала, лейди Кимбъл.

— Наричай ме Ребека, а аз ще се обръщам към теб с Мериъл. — Облегна се на дървото и замислено продължи: — Когато бях момиче, се замесих в един много неприятен скандал и години след това живях уединено в тази къща. Беше ми много трудно да изплувам от самотата и да се приобщя към обществото.

Мериъл наклони глава на една страна.

— И как се справи?

— Много зле. Кенет трябваше да ме извлече насила за първия ми бал. Ритах и пищях колкото сили имах.

— Сега разбирам защо двамата с Доминик са приятели — сухо отбеляза Мериъл.

— И двамата обичат да ръководят. Дори и с Кенет до мен, първото ми приключение в светското общество беше ужасно. Хората ме гледаха втренчено, шепнеха зад гърба ми, а някои дори ме обиждаха направо в лицето. Но приятелите на съпругата ми ме приеха заради него и много скоро вече се радвах, че отново съм се присъединила към света, защото, макар че студиото ми бе сигурно убежище, лисваше ми многообразието.

Значи приятелите на Кенет някога бяха помогнали на Ребека, а сега тя бе готова да направи същото за друга жена. Беше наистина много благородно от нейна страна, но ситуациите доста се различаваха.

— Мисля, че моето пътуване към обществото ще бъде доста по-дълго от твоето — тъжно заключи Мериъл.

— По-дълго и със сигурност по-тежко. Но с решителност и подходящ спътник без съмнение ще се увенчае с успех. Не си сгрешила с избора на Доминик. Не познавам по-щедър и търпелив мъж от него, с изключение на Кенет, разбира се.

Ребека бе права — Доминик бе истински образец на търпението. И може би бе прекалено идеален за една жена, която бе по-скоро варварка, отколкото благовъзпитана дама.

Гласът на Ребека прекъсна мислите й.

— Има ли нещо специално, което би искала за сватбата си? Или може би те вълнува някакъв въпрос?

Мериъл разбра намека й.

— Да не би да се каниш да ми изнесеш лекция за съпружеските ми задължения? Един много смутен генерал в Шропшир вече направи безуспешен опит в тази насока.

— Не, няма да има никакви лекции, освен ако самата ти не го пожелаеш — обеща й Ребека и я изгледа внимателно. — Но аз бих искала да ти предложа рокля за церемонията. И двете сме приблизително един и същи размер. Разполагам с нещо, което ще ти стои чудесно.

— Благодаря. — Мериъл усети как сълзите овлажняват очите й. Последните дни бяха изострили чувствителността й, а тя мразеше да е толкова уязвима. — Ти си много мила към една луда непозната.

— Изглеждаш ми много по-нормална от половината художници, които познавам. — Ребека стана. — Остани тук толкова дълго, колкото желаеш. Когато си готова, ще те заведа стаята ти — тихо и приятно място в задната част на къща

— Благодаря. — Искаше й се обаче да изрази с повече думи признателността си и за своя изненада, се протегна докосна ръката на другата жена. — Радвам се, че Доминик ме доведе тук.

Ребека стисна топло ръката й.

— Надявам се, че занапред ще се виждаме по-често. Доминик е почти член на семейството, а това означава, че и ти си. — Изведнъж Ребека забеляза избледнялата татуировка около китката на гостенката си и оживено попита: — Какво е това?

— Mehndi. Временни рисунки, които се правят с къна. Много са популярни в Индия.

Със светнали като на малко момиченце очи Ребека отново се отпусна на пейката.

— Очарователно! Моля те, разкажи ми за тях! Имат ли някакво специално значение? А дали е възможно да са намери къна тук, в Лондон?

С усмивка Мериъл търпеливо се зае да отговаря на въпросите на домакинята си и се почувства добре, задето можеше да даде нещо в замяна на безкористното приятелство, което бе получила.

Глава 35

Доминик с облекчение видя, че когато се завърна от градината, Мериъл почти се бе възстановила, макар да личеше, че е доста уморена. Тя му хвърли бегъл поглед и помоли да й донесат някаква по-лека храна в стаята, за да може да си легне рано.

Доминик също се чувстваше уморен, а и не желаеше да нарушава обичайния ежедневен ритъм в къщата, затова почти веднага след вечерята се извини и се оттегли. Преди да се прибере в спалнята си, отиде да провери как е Мериъл.

След като почука и тя му извика да влезе, я откри да седи на перваза на прозореца с вдигнати крака, обвила ръце около коленете си, и да се взира в летния здрач. Сивата котка явно я бе последвала, защото в момента довършваше вечерята й.

— Предполагам, че все пак си хапнала нещо, преди пухкавата котка да удостои с вниманието си чинията ти. — Доминик я целуна по главата и седна на стола до прозореца. Босите й крака се подаваха изпод роклята й.

— Ние сключихме сделка — отвърна тя, без да го поглежда. — Аз да изям половината храна, а той да получи останалата.

— По-добре ли се чувстваш?

Тя кимна, зареяла поглед в градината или може би към покривите на Мейфеър.

— Но моят живот се промени толкова много, че понякога се питам дали не сънувам.

Проследи внимателно съвършения й профил.

— Съжаляваш ли?

Тя остана мълчалива дълго време.

— Предполагам, че не. Спечелих доста неща. Макар че бях щастлива, преди ти да се появиш. Не знаех или по-скоро не се интересувах от това, което пропусках. Дали щях да се чувствам по-добре, ако си бях останала същата?

Доминик потръпна. Обикновено оценяваше откровеността, но сега го заболя, че тя все още не е сигурна дали го иска в живота си.

— Промяната щеше да дойде рано или късно. — Опита се да не прозвучи отбранително. — Лорд Еймуърт бе този, който е стоял между теб и лудницата, а той е по-стар и с по-лошо здраве от лорд Греъм.

— Може би Уорфийлд бе само мечта. Щастлив сън…

— Сега нещастна ли си?

Мериъл потрепери.

— Чувствам се… някак си в безтегловност.

Успокоявайки по-скоро себе си, Доминик стана от стола, пристъпи към перваза, вдигна я и се върна обратно, за да седне отново вече с нея в скута си. Тя въздъхна леко и се сгуши до него, опряла глава на рамото му. Докато светлината навън бавно гаснеше, той я милваше по гърба, омиротворен от топлината на тялото й и от познатия й аромат.

Макар че му беше трудно, знаеше, че все пак трябва го каже.

— Още не е късно да се откажеш от сватбата, ако наистина не я желаеш, Мериъл. Могат да се предприемат други стъпки, за да бъдеш далеч от чичо си. Родителите на Ребека предложиха да заминеш с тях и да живееш в провинциалното им имение поне няколко месеца. То е диво тихо място. Мисля, че там ще ти хареса.

Слабото й тяло се напрегна, а тишината се проточи толкова дълго, че той реши, че тя ще приеме тази нова възможност. Вместо това обаче Мериъл попита с безизразен и отпаднал глас:

— Да не би да си размислил и да си разбрал, че не съм подходяща за твоя съпруга?

— Мили Боже, не! — възкликна Доминик. — Как можа да ти хрумне?

— Аз ти причиних много неприятности. Сега, след като вече сме в Лондон, сигурно е станало очевидно, че всъщност никога няма да бъда нормална. — Отметна глава. Очите й бяха непроницаеми в полумрака на стаята. — В обществото се смята, че джентълменът не може да се откаже от предложението си за брак. Само дамите имат тази привилегия. Глупаво правило. Аз те освобождавам от задълженията ти. Ти пожела да ме спасиш и го направи. Не бива да плащаш прекалено висока цена, за да бъдеш джентълмен.

Пулсът му се учести.

— Аз не те желая по задължение, а от любов, Мериъл. Просто искам да бъда сигурен, че ти ще се омъжиш за мен по своя воля.

Устните й се извиха в явно недоверие.

Ужасен, че двамата са на крачка от раздялата, той я целуна страстно. Искаше да заличи всичките й съмнения. След миг колебание устните й се разтвориха под неговите и тя му отвърна с плам.

Желанието лумна и Доминик осъзна, че именно от това се нуждаеха.

Не се бяха любили от нощта, в която я бе измъкнал от лудницата. По време на пътуването си вземаха отделни стаи от благоприличие, а и защото не искаше да й се натрапва, тъй като тя бе още толкова слаба и разтърсена от преживяното.

Но страстта лекуваше. Това бе и начин да се възроди близостта им. Усети как Мериъл се оживява, а ноктите й се забиват в раменете му.

Целувката им се задълбочи и той плъзна ръка под полите на избелялата слугинска рокля. Тя разтвори колене и той усети копринената кожа от вътрешната страна на бедрата й. Мериъл простена, когато докосна влажните, горещи гънки на най-съкровеното й място. Пръстът му се плъзна по-навътре, бедрата й се повдигнаха и тя започна да се трие в него. Доминик я вдигна трескаво и я положи върху пурпурната покривка на леглото.

После припряно разкопча панталоните си и я възседна, като вдигна нагоре полите й, за да може да проникне в горещото й и покорно тяло. Когато влезе в нея, от гърлото й се изтръгна стон, обви бедра около кръста му и се притисна към него. Телата им се сляха в едно.

Любиха се диво и бързо, изгарящи от пламъка на взаимната си страст. Когато Доминик усети първите тръпки на освобождението й, впи устни в нейните и виковете им отекнаха в едно. Изля топлото си семе в нея, после се отпусна, треперещ и замаян. Зачуди се дали и двамата не са полудели.

Пое дълбоко дъх и се претърколи настрани.

— Все още ли се съмняваш, че те желая?

Тя се засмя тихо и докосна бузата му.

— Не, Доминик.

Усети задоволството в гласа й и разбра, че е искала да се увери във властта си над него. Под външната й крехкост и уязвимост се криеше огромна сила. От много години сама бе господарка и на живота си, и на Уорфийлд.

Но напоследък бе объркана и уплашена, затова имаше нужда да разбере, че не е безпомощна жертва. Доминик нежно я целуна по слепоочието. Колко хубаво бе, че й бе върнал увереността и в същото време бе толкова щедро възнаграден.

Никой от двамата повече не спомена за отмяна на сватбата.

Денят започна добре с посещение на адвоката на Кимбъл. Отнесоха се към него, защото Доминик не искаше да се свързва със семейния адвокат, който бе разкрил пред лорд Греъм плановете на лорд Еймуърт. Адвокат Карлтън, мъж с проницателни и умни очи, обеща веднага да подготви документите, с които Мериъл щеше да запази контрола върху богатството си. На следващия следобед планираха да ги подпишат в дома на Кимбъл.

Изваждането на специалното разрешително мина без проблем, а свещеникът от кварталната църква заяви, че с радост ще извърши бракосъчетанието. Доминик се отби в ергенската си квартира и завари там камериера си Клемънт, който току-що се бе завърнал от провинцията. Прислужникът го увери, че болната му майка се чувства значително по-добре.

За Доминик бе истинско облекчение да сподели преживяното през последните седмици с Клемънт, който бе и негов доверен приятел. Макар че по време на разказа му камериерът на няколко пъти облещи очи и нададе смаяни възклицания, все пак успя доста чевръсто да опакова дрехите на господаря си и да му пожелае всичко най-хубаво. Доминик се замисли дали да не го покани на церемонията, но след това се отказа. Съпругата му не се нуждаеше от непознати край себе си. Камериерът му щеше да се присъедини по-късно към тях.

Когато се върна в къщата на Кимбъл, откри, че Мериъл се е превърнала във всеобща любимка. Освен че бе играла с децата и бе правила компания на Ребека в студиото й, тя бе използвала плевели и градински цветя, за да подреди изключително оригинален букет.

— Мериъл притежава усета на истински художник — заяви Ребека.

— Да, тя рисува с цветя и клонки — съгласи се Доминик. Сега, след като се бе научил да възприема оригиналността й, той много обичаше нейните творения.

В късния следобед пристигна и Карлтън с подготвения брачен договор. Всички се събраха в кабинета на Кенет и адвокатът обясни на Мериъл отделните точки. Доминик не искаше да има и сянка от съмнение, че се опитва да се възползва от богатството й.

Мериъл изслуша адвоката с отнесено изражение, което сериозно обезпокои Доминик. Изглежда отново се бе оттеглила в своя собствен свят и сякаш изобщо не осъзнаваше важността на това, което обсъждаха.

След обобщението на Карлтън обаче, тя прегледа набързо документа и спокойно го скъса на парчета. Мъжете я зяпнаха смаяно.

— Клаузите за финансовото обезпечаване на децата звучат разумно. Запазете ги. Колкото до останалото, искам да съставите договор, според който Ренборн и аз имаме еднаква отговорност за Уорфийлд и еднакъв достъп до парите. Освен това никой от нас да няма правото да продава земята или да взема решения за големи инвестиции без съгласието на другия.

Челюстта на Карлтън увисна.

— Това са много смели клаузи.

Тънките вежди на Мериъл се извиха.

— Но не и незаконни, нали?

— Ако са обосновани както трябва — призна адвокатът.

— Тогава го направете. — Мериъл се изправи. В семплата синя рокля на Ребека имаше вид на истинска аристократка. — Ако аз умра преди съпруга си, той наследява моята част от имуществото ми. Ако умрем, без да оставим деца, моето богатство ще се върне там, откъдето е дошло: земята — при семейството на майка ми, а парите — при роднините на баща ми.

— Н-но нали ти искаше твоята собственост да бъде в попечителски фонд, така че аз да нямам възможност да злоупотребя с богатството ти — заекна Доминик.

— Това беше твое предложение, а не мое — студено отвърна Мериъл. — Казах, че предпочитам да ти бъда само любовница, но никога не съм се съмнявала в твоята честност. — Наклони глава. — Господа. — Обърна се и напусна кабинета, а дългата й сребристоруса плитка бавно се по-люшна на гърба й.

Доминик все още не можеше да се опомни. Видя, че Кенет трепери и едва се сдържа да не избухне в смях, Карлтън пък свали очилата си в позлатени рамки и усилено се зае да лъска стъклата им с носната си кърпичка.

— Забележителна млада дама, господин Ренборн. Изискванията й към брачния договор са доста необичайни, но не и неразумни.

— Ти ще се ожениш за една фея от стомана, Доминик — ухили се Кенет. — Ясно се вижда, че във вените й тече кръвта на нейните нормандски прадеди. — С разсеян поглед той взе едно парче от брачния договор и молив, и започна да скицира нещо. — Ето така бих я нарисувал — като нормандска господарка на голям замък, която защитава и себе си, и хората си по време на обсада, докато съпругът й се бие с врага. Нежна, но в същото време твърда и непоколебима, с меч в ръка тя е начело на своите воини срещу неприятелската армия.

Доминик отчаяно погледна към тавана. Но въпреки че Мериъл го бе накарала да изглежда като пълен глупак пред другите двама мъже, нейният жест го трогна. Тя искаше двамата да бъдат равностойни партньори. Наистина брачният договор не бе с обичайни клаузи, но беше точно такъв, какъвто самият той би съставил.

А което бе още по-важно, тя му бе доказала, че му вярва. Някой ден, с Божията помощ, можеше и да го обикне така, както той обичаше нея.

Глава 36

Когато пристигна в Лондон, Кайл имаше някакво особено усещане за нереалност. Всичко си изглеждаше така, все едно никога не е заминавал. И в същото време го обзе чувството, че го е нямало с години и се е променил до неузнаваемост.

Отърси се от объркващите мисли и реши, че първата му работа е да посети брат си. Двамата си бяха уговорили няколко възможности за среща, в зависимост от това как са се развили нещата в Уорфийлд. Първият и най-удобен вариант бе да се видят в квартирата на Доминик, ако той е напълнил успешно мисията си и се е завърнал.

В този случай брат му щеше да го осведоми накратко за посещението си, а Кайл да продължи по-нататък. Най-вероятно се задаваше бърза сватба, защото чичото на Мериъл, лорд Греъм, планираше да се върне след около две седмици от Европа.

Ако Доминик обаче все още беше в Уорфийлд, трябваше да изпрати съобщение на камериера си Клемънт. Ако пък камериерът не се беше завърнал от провинцията, Кайл трябваше да замине за Шропшир и да се свърже с брат си или да отиде във фамилното имение и там да изчака завръщането на Доминик. Със сигурност нямаше да бъде възможно да си разменят местата в Уорфийлд; дори и най-разсеяният човек щеше да забележи, ако за една нощ Доминик се превърне в Кайл. Трябваше да мине известно време, за да избледнеят спомените.

Кайл предполагаше, че Доминик по-скоро вече се е отегчил от живота в имението и се е завърнал в Лондон. Ако наистина бе така, измамата би минала без никакви усложнения.

Нетърпелив да сложи край на всичко, Кайл се отправи към квартирата на брат си. Почука и зачака в полутъмното преддверие. Отвътре се чуха стъпки и Клемънт отвори вратата. Камериерът повдигна вежди:

— Да не би да забравихте нещо, сър? Ако не побързате, ще закъснеете за собствената си сватба.

Кайл замръзна, обзет от мрачно предчувствие.

— Каква сватба?

Клемънт се вгледа по-отблизо и пребледня.

— Мили Боже, лорд Максуел!

Опита се да затръшне вратата, но беше твърде късно. Кайл го избута и нахлу в апартамента.

— За кого се жени Доминик? — властно попита той.

С безизразно лице камериерът отстъпи назад.

— Изпуснах се, милорд. Не очаквах да видя вас.

— Не се съмнявам! — избухна Кайл и изгледа свирепо Клемънт. — Той се жени за лейди Мериъл Греъм, нали? Така е, нали?

Макар че го предусещаше, потвърждението в погледа на Клемънт бе като плесница през лицето му. Как бе могъл Доминик да го предаде!

И все пак всичко си имаше обяснение — брат му винаги бе мразил факта, че е втори син без никаква собственост, разполагащ само с малка рента и с второстепенно значение в обществото. Бракът му с лудата лейди Мериъл щеше рязко да подобри стила му на живот. Вместо да се задоволи с едно скромно имение, той щеше да разполага с богатство, равно с това на Рексъм. Всичко бе толкова логично!

Как можа да се довери на измамния си брат!

— Къде и кога? — процеди Кайл.

Камериерът само поклати глава. Гневът, който се бе трупал в душата на Кайл, след като узна за смъртоносната болест на Констанца, избухна с пълна сила. Сграбчи слабичкия Клемънт, блъсна го в стената и го стисна за гърлото.

— Кажи ми или, кълна се в Бога, ще те удуша! Къде ще се венчава Доминик за нея?

— В к-къщата на Кимбъл — заекна Клемънт. — О-обаче няма смисъл да се опитвате да спрете церемонията. — Изплашеният му поглед се стрелна към часовника. — Ще е свършила, преди да стигнете. Закъсняхте.

Кайл пусна нещастника и се запъти към вратата. Може би бе твърде късно да спре сватбата, но все още имаше време да извие врата на брат си.

Ребека беше права — струваше си да положиш малко усилия, за да направиш сватбата по-специална. Облечена в копринена рокля с цвят на слонова кост, със сребристорусите си коси, които се спускаха свободни под булото, и с венчето от свежи цветя, Мериъл бе чудно красива. Тя влезе в просторния салон с букет от рози и бръшлян в ръце, а малките й боси крака се подаваха изпод шумолящите копринени поли.

Стаята бе украсена с цветя и зелени клонки. Ребека и Кенет бяха свидетелите. Децата им и родителите на Ребека бяха единствените гости. Мериъл в никакъв случай нямаше да си спомня за сватбения си ден с чувството, че е била лишена от нещо красиво. Нито пък Доминик.

Младият мъж отпъди болезнената мисъл, че след малко ще отреже и последната нишка, свързваща го с брат му. Улови ръката на Мериъл и се извърна към свещеника, който стоеше с гръб към прозорците. Отецът награди с топла усмивка младоженците, както и Сивия призрак, който ги наблюдаваше любопитно от дивана. После започна с плътен глас:

— Скъпи влюбени, събрали сме се днес тук пред очите на Бога…

Познатите думи се носеха край Доминик, изпълвайки го с чувство на покой и щастие. Двамата с Мериъл си принадлежаха един на друг. Когато тя изрече клетвите с мекия си ясен глас, му бе много трудно да повярва, че това е същото момиче, което при първата им среща бе избягало от него.

Обърка се, тъй като свещеникът искаше брачната халка. Купи я предишния ден! Къде ли беше сега? Преди паниката окончателно да го завладее, Кенет извади пръстена, а в очите му блеснаха игриви пламъчета. Голям късмет беше да имаш такъв приятел.

Винаги бе смятал, че когато се жени, брат му ще му бъде кум…

Пропъди мисълта и плъзна пръстена по пръста на Мериъл. Тя го погледна с искрящите си зелени очи. Неговата прекрасна малка варварка, упорита, загадъчна и непредсказуема. Отправи мислена молба към Бог винаги да бъде достоен за нея.

Останалата част от церемонията премина като в мъгла. Накрая чу гласа на свещеника:

— Обявявам ви за мъж и жена! — и последната благословия.

След като Доминик целуна невестата си, гостите се струпаха около тях и със смях и шеги им поднесоха поздравленията си. Доминик беше замаян от щастие. Мериъл беше негова, да я обича, уважава и закриля, докато смъртта ги раздели. Двамата щяха да посрещнат заедно всички изпитания, които ги очакваха.

Не обърна изобщо внимание на суматохата в коридора, докато вратата не се отвори със замах и Кайл не нахлу в стаята с разрошени коси и застрашително изражение. За един безкраен и мъчителен миг погледите им се срещнаха. После Кайл изкрещя:

— Копеле!

Викът му прекъсна смеха и смаяните гости се извърнаха. Мериъл пое дълбоко дъх, местейки поглед от Кайл към Доминик и обратно. Семействата Кимбъл и Сийтън правеха същото. Тъй като никой от присъстващите не ги бе виждал заедно, приликата подейства особено потискащо.

Със съзнанието за неизбежност Доминик нежно отстрани Мериъл и пристъпи към брат си.

— Не е това, което си мислиш.

Отговорът на Кайл бе неясно ръмжене, а юмрукът му се заби в челюстта на брат му. Доминик дори не се опита да го избегне. Олюля се, но го посрещна като справедливо наказание. Ако физическата болка можеше да прогони унищожителното чувство за вина.

— Достатъчно! — Широкоплещест и застрашителен, Кенет Уайлдинг се озова до Кайл, преди той да е ударил отново брат си. Изви ръката му отзад и нареди: — Дайте на Доминик възможност да ви обясни.

Кайл се опита да се освободи, но извика от болка, тъй като Кенет го стисна по-силно.

— Какво има да се обяснява? — горчиво попита Кайл, насочил пламналия си поглед към Доминик. — Ти винаги си ме мразил и презирал заради престъплението ми да се родя пръв. Сега най-после успя да си отмъстиш. Проклет да си!

Опустошението в очите на Кайл парализира Доминик. Имаше чувството, че сърцето му ще се пръсне от мъка, затова промълви вцепенено:

— Съжалявам, Кайл, но всичко е заради спасението на Мериъл. Просто нямаше друг начин.

— Проклет лицемер! — Кайл отново се опита да се изскубне от хватката на Кенет, който рече:

— Не ме интересува колко си разстроен. Не ти позволявам да държиш такъв език пред съпругата и децата ми! Ако искаш да говориш с брат си цивилизовано, нямам нищо против. А сега се махай от къщата ми!

Една вена изпъкна върху челото на Кайл, но той спря да се бори.

— Никога не бих допуснал, че ще паднеш толкова ниско, Доминик! Господи! А аз бях започнал да си мисля, че може отново да станем приятели! — Сви устни. — Колко умно. Не само че си си доставил удоволствието да съблазниш моята годеница, но едновременно с това ще получиш пари и власт, за които винаги си мечтал. А като си помисля какъв глупак съм бил да ти се доверя! И то само защото си ми брат!

— Кълна се, че не го направих злонамерено! — извика Доминик, ала в същото време разбираше, че няма никакъв смисъл да обяснява, че обича Мериъл и че му се е наложило да действа бързо, за да я защити. Кайл бе толкова бесен, че виждаше в постъпката му единствено предателство. Каквото и да му кажеше сега, щеше да го приеме като извинения на страхливец.

Мериъл хвана решително ръката му и остро рече:

— Вие грешите много, лорд Максуел. Аз никога нямаше да се омъжа за вас, така че нямате никакво право да обвинявате Доминик, че е откраднал годеницата ви!

Тогава Кайл я погледна за пръв път. И примигна смаяно, сякаш не я позна. После отново насочи възмутения си поглед към брат си. Мериъл нямаше никакво значение за него в момента — Доминик бе този, който бе извършил непростимо престъпление.

— Съжалявам, Кайл…

— Време е да си вървите, лорд Максуел — твърдо заяви Ребека. — Предлагам ви, след като се успокоите, да обсъдите всичко с Доминик, но не и преди това.

Кенет пусна Кайл и го съпроводи до вратата на салона. Лорд Максуел сковано излезе, без да се обърне.

Доминик знаеше, че трябва да направи нещо, за да разчупи тази смразяваща тишина. Цялата отвратителна бъркотия бе по негова вина. Но собствената му болка и тази на брат му сковаваха сетивата му. Особено след като узна, че Кайл е възнамерявал да възстанови отношенията им. Почувства се още по-окаян и презрян.

Мериъл го отведе до най-близкия стол.

— Оставете ни — обърна се тя към присъстващите и бутна съпруга си да седне.

Гостите безмълвно напуснаха стаята. Дори котката ги последва.

Щом останаха сами, Мериъл прегърна Доминик и притисна главата му до гърдите си.

— Съжалявам — тихо промълви тя, докато го милваше по врата. — До този момент не осъзнавах как ще приеме брат ти новината за нашия брак.

Разтреперан, Доминик обви ръце около нея.

— Двамата с Кайл се бяхме отчуждили, но никога не сме губили доверие един в друг. Сега аз унищожих вярата му в мен и той никога няма да ми прости. — Кайл не умееше да прощава — това бе привилегия на Доминик.

— Ти изгуби доверието му, за да спечелиш моето, за което се изисква голяма смелост. — Мериъл склони лице до главата му. — Благодаря ти, съпруже мой.

Той затвори очи и се отдаде на нейната благословена топлина, заслушан в ускорените удари на сърцето си. Бе много по-лошо отколкото, ако Кайл бе умрял. Смъртта бе опустошителна, но много по-проста. Сякаш изгубваш част от себе си. А този кошмар от болка и предателство щеше завинаги да бележи и Кайл, и него.

Дали можеше да постъпи иначе? Например, да скрие Мериъл някъде на безопасно място и да чака, докато Кайл се върне? Брат му пак щеше да побеснее.

Тогава в съзнанието му проблесна образът на Мериъл, завързана за стола в Блейдънхам. Не можеше да рискува това да се случи отново. Опасността от Греъм бе напълно реална. Чичо й беше бивш военен. Ако ги притиснеше със съдийско решение и пистолет в ръка, всичко можеше да свърши фатално.

Не, нямаше избор. Не и след като бяха застрашени безопасността и разума на Мериъл. Сега трябваше да понесе последствията. Поне, слава на Бога, Мериъл му вярваше достатъчно и знаеше, че не е действал, воден от отвратителните подбуди, в които Кайл го бе обвинил.

Животът продължаваше. Постепенно болката щеше да намалее и да стане по-поносима. За Кайл щеше да бъде много по-трудно, защото той нямаше да има Мериъл, а и съвсем наскоро бе преживял някаква друга мъка, което бе една рана в кървящото сърце на Доминик.

Но не можеше да остане вечно така, вкопчил се в съпругата си като уплашено дете. Затова я пусна и вдигна глава. Тя го гледаше тъжно. Слънчевите лъчи превръщаха сребристорусата й коса и бялото було в искрящ ореол от светлина. Приличаше на ангел, макар че вече я познаваше добре и знаеше, че под коприната се крие стоманена сила.

Мериъл леко плъзна пръсти по бузата му.

— Често сънувах, че имам сестра близначка. Една душа, която ми е най-близка и винаги ще ме обича и разбира. Никога не съм помисляла за тъмната страна на това да имаш близнак — за възможността да се унищожите един друг.

— Ние двамата ще бъдем най-добри приятели, любима — въздъхна Доминик.

Разбра, че малко по малко съпругът й идва на себе си. Усмихна му се и нежно го целуна.

— Нима вече не сме?

Младият мъж се опита да се усмихне.

— Ти заслужаваш и най-скъпата жертва, Мериъл.

— Радвам се, че си го осъзнал. А сега, съпруже мой, нека споделим сватбената закуска с нашите приятели. Нека се постараем те да забравят неприятната случка и да си спомнят само радостта от този ден. След това ще се върнем в Уорфийлд.

Доминик се изправи и я притегли в прегръдките си.

— Харесва ми, когато си властна.

Прегърнал съпругата си през рамо, той се запъти към вратата. Може би някой ден, с Божията помощ, Кайл ще изслуша причините за постъпката му. Ала дори и това никога да не стане, поне имаше Мериъл.

Кайл нямаше представа колко дълго бе бродил из улиците на Лондон. В главата му пулсираше една-единствена дума: предаден, предаден, предаден. И то от Доминик, за когото никога не бе допускал, че може да му бъде враг.

Дойде на себе си, когато се облегна на парапета на Уестминстърския мост, загледан в мътните и неспокойни води на Темза. С някакво далечно кътче на съзнанието си разбра, че наистина се колебае дали да не скочи.

Ръцете му стиснаха студения камък. Изведнъж се ужаси от себе си. Как бе могъл да падне толкова ниско! Колко доволен би бил Доминик — след смъртта на Кайл той щеше да е граф Рексъм и един от най-богатите мъже в Англия.

Извърна се от реката. Проклет да е, ако допусне Доминик да притежава Рексъм. Пък и с неговия лош късмет моряците от някой кораб наблизо сигурно щяха най-позорно да го измъкнат от водата.

Празнотата, която бе завладяла душата му след смъртта на Констанца, стисна сърцето му със стоманени клещи. Какво щеше да прави сега, след като вече си нямаше лейди Мериъл, която да му бъде опора в този свят?

Със сигурност най-разумно бе да си намери друга съпруга, да се ожени час по-скоро и да създаде здрави наследници. Но това засега щеше да почака. Не му беше трудно да си представи брак с малоумно момиче, но мисълта да замени Констанца с истинска съпруга му бе непоносима.

Оставаше му единствено да се върне в Дорнлей. Това бе една от най-непривлекателните огромни къщи в Англия, но бе негов дом. Смътно си припомни, че баща му и сестра му смятаха да погостуват на своите бъдещи роднини, така че щеше да остане сам. Разбира се, като се изключат стотината слуги.

Дорнлей. Странно, че желанието да се върне у дома, бе оцеляло, след като всичко друго си бе отишло. Трябваше да бъде благодарен и за тази милост, в противен случай нямаше да има нищо.

Глава 37

— Добре дошли у дома! — Джена Еймс излезе, за да посрещне екипажа и поздрави Мериъл с топла прегръдка. — Предполагам, че сега вече си лейди Мериъл Ренборн?

Мериъл примигна, защото не се бе замисляла за новото си име.

— Да, така е.

Доминик й се усмихна, запалвайки огън в най-потайните местенца на тялото й. Завръщането в Шропшир се оказа много приятно. Досега Мериъл не бе осъзнавала колко може да се лудува в една карета…

— Мериъл се справи много добре в Лондон — заяви Доминик. — Дори ми се стори, че я чух да казва — след като се отдалечихме на почтено разстояние от града, — че може би някой ден отново ще го посети.

— Но не много скоро — отсече Мериъл. Макар че продължаваше да е скептично настроена към градовете, тя искрено се бе радвала на компанията на Ребека, Кенет и децата. Дори бе започнала да оценява възбудата и оживлението, характерни за Лондон също както саждите и мръсотията.

Смеейки се, влязоха в Холиуел Грейндж. Докато Джена поръчваше чая, генералът се появи откъм конюшните.

— Значи свършихте работата — отбеляза радостно той. Разтърси ръката на Доминик и целуна младоженката, облъхвайки я с приятния мирис на конска пот и кожа.

Докато отпиваха от чая и похапваха от кейка, разговаряха на общи теми. После Джена отмести чашата си настрани.

— Лорд Греъм се втурна към Гретна Грийн, Мериъл. След като усилията му да те открие не се увенчаха с неуспех, остана в Уорфийлд да чака завръщането ви.

Мериъл кимна.

Чичо й много добре знаеше, че тя няма да остане дълго време далеч от дома си.

— Благодаря за информацията — сериозно каза Доминик. — Чудех се какво ли смята да предприеме.

Джена сведе поглед и лека руменина обагри страните й.

— Кемал ни държи в течение.

Очевидно отношенията между Кемал и Джена се развиваха доста бързо.

— Добре ли са дамите? — попита Мериъл.

— Да. Бяха много облекчени, когато узнаха от Кемал, че сте заминали, за да се ожените. — Джена погледна към Доминик. — Те ви одобряват.

Мериъл забеляза как лицето на съпруга й леко се изопва. Той изобщо не споменаваше ужасната сцена, която бе направил брат му на сватбата, ала тя усещаше болката в душата му и се питаше дали някога ще си прости.

— А сега какво смятате да правите? — попита директно генералът.

Мериъл и Доминик се спогледаха. По време на пътуването бяха обсъждали този въпрос и решиха, че ще е най-добре да действат направо.

— Възнамеряваме да се отправим заедно към Уорфицлд и ще се радваме, ако ни придружите в качеството ви на мирови съдия — отвърна Мериъл. — Мога да претендирам, че съм напълно нормална и да се опитам да убедя чичо си, че няма никаква нужда да завежда дело.

— Аз също ще дойда — заяви Джена. — Колкото повече поддръжници има Мериъл, толкова по-добре.

Генералът кимна.

— Греъм е твърдоглав, но не е глупак. След като веднъж се убеди, че лейди Мериъл е нормална млада жена, вашите проблеми ще свършат.

Мериъл се намръщи.

— Дали подходящите дрехи и думи ще са достатъчни, за да убедят хората, че съм нормална, след като дълги години всички са ме мислили за луда?

— Смятам, че ще бъдат напълно достатъчни. Обикновено хората ни преценяват по външния вид. Ако говориш и се обличаш като дама, се подразбира, че си такава — мрачно се усмихна Доминик. — Освен това си богата наследница, което означава, че можеш да си позволиш малко ексцентричност.

Другите кимнаха в знак на съгласие, но Мериъл не бе убедена. Трудно й беше да повярва, че завръщането й у дома ще бъде толкова лесно.

След като закусиха на следващата сутрин, малката група се отправи към Уорфийлд. Мериъл яздеше до Доминик с високо вдигната глава. Великолепната й коса бе прибрана под шапката, а лицето й имаше спокоен и уверен вид. Ребека й беше дала един от своите костюми за езда, така че сега тя яздеше върху дамско седло и приличаше на истинска дама. Само някой, който я познаваше много добре, би разбрал, че всичко у нея е опънато като струна.

Когато стигнаха до железните порти на Уорфийлд, Мериъл дръпна звънеца. Пазачът бавно се дотътри от спретнатата си къщурка.

Мериъл наклони глава.

— Добър ден, Уолтър.

Ченето на стария човек увисна и той я зяпна смаяно.

— Лейди Мериъл?

— Разбира се. — Пазачът продължаваше да я гледа изумено, а тя мило рече: — Би ли отворил вратата, ако обичаш?

Уолтър бързо дръпна резето и отвори широко портите. Ездачите препуснаха по дългата алея. В главата на Доминик сякаш отекваха барабани. Доста подходящо, като се имаше предвид, че ги очаква тежка битка.

Все пак разполагаха с подкрепата на генерал Еймс, а и законът бе на тяхна страна. Наистина бе забележително как един брак можеше коренно да промени нещата. Въпреки това, когато наближиха къщата, забеляза с облекчение, че Греъм слиза по стълбите без оръжие.

Пронизващият поглед на лорда обходи ездачите. Зад него се появиха госпожа Ректър и госпожа Маркс, които застанаха сковано на каменните стълби.

— Вашето безочие ме изумява, лорд Максуел — процеди Греъм. — Търсих племенницата си из цяла Англия. Генерал Еймс, имате ли представа какво е направил този млад дявол? Сигурно не подозирате, иначе не бихте били и минута в неговата компания.

Доминик затаи дъх, докато Мериъл слизаше грациозно от коня и заставаше пред Греъм. Погледна го право в очите и рече:

— Би трябвало да се обърнете към мен, чичо, а не към съпруга ми и приятелите ми.

Кръвта се отдръпна от лицето на лорда.

— Мили Боже, ти говориш!

— Разбира се. — Мериъл вдигна глава към дамите. — Здравейте, госпожо Ректър и госпожо Маркс. Надявам се, че не сте се тревожили прекалено много за мен.

— Отначало много се разтревожихме — призна си госпожа Маркс. До нея госпожа Ректър разцъфна от удоволствие. По прозорците на горния етаж се виждаха очарованите лица на слугите. До вечерта всички в Шропшир щяха да узнаят, че лейди Мериъл напълно се е излекувала от лудостта си.

— Н-но след като можеш да говориш, защо никога не си го правила? — заекна Греъм.

— Нямаше какво да кажа. — Мериъл подаде юздите на един коняр, който я зяпаше с широко разтворени Очи. Младата жена продължи с по-остър глас: — Никога не съм била луда. Макар че намеренията ти може би са били добри, не приемам начина, по който бях отвлечена и затворена в онова ужасно място. Никак не ми харесват и заплахите ти към моя съпруг. Вярвам, че това повече няма да се повтори.

— Като се има пред вид държанието ти, не можеш да ме упрекнеш, задето реших, че се нуждаеш от защита — оправда се чичо й.

Смразяващият й поглед беше достатъчно красноречив. После Мериъл се обърна към двете дами и изрече със спокоен глас, все едно току-що се завръщаше от ежедневната си езда с приятели:

— Моля ви да се присъедините към нас в салона. Ще пийнем по чаша кафе.

Появи се още един коняр, който отведе конете, а Мериъл и спътниците й се заизкачваха по стълбите. Доминик използва случая, за да й прошепне:

— Отлично се справи! Продължавай в същия дух.

Тя кимна. Беше напрегната, но се владееше.

Макар че челюстта на Греъм потрепваше нервно, той се опитваше да се приспособи към новите обстоятелства. Чак когато всички заеха местата си в големия салон, успя да изрече с напрегната усмивка:

— Съжалявам за неприятностите, които ти причиних, Мериъл. Аз… аз си мислех, че по този начин се грижа за теб.

Очевидно приела извинението му, Мериъл го дари с ослепителна усмивка, докато сваляше дългите си ръкавици за езда.

— Разбирам заблуждението ти. Да не говорим повече за това. Била съм щастлива, че съм имала двама толкова загрижени и любящи настойници.

Неловката тишина бе нарушена от Роксана, която се втурна към господарката си, радостно размахала опашка, явно не на себе си от вълнение. Мериъл коленичи, за да увери приятелката си, че наистина най-после си е у дома.

— Бракът ти се е отразил добре, Мер… искам да кажа лейди Максуел — отбеляза госпожа Маркс, вперила поглед в брачния пръстен. — Никога не сте изглеждали по-добре.

Мериъл и Доминик се спогледаха. Бяха обсъдили и това по време на пътуването до Уорфийлд.

— Аз не съм лейди Максуел, а лейди Мериъл Ренборн. Моят съпруг, когото опознахте и започнахте да цените през тези последни седмици, е Доминик Ренборн, братът близнак на лорд Максуел.

Дамите ахнаха, а челюстта на лорд Греъм увисна.

— Моля? — заплашително изрева той. — Рексъм е пробутал по-малкия си син на моята племенница?

— Баща ми не подозираше нищо — спокойно обясни Доминик. — Всъщност той все още не знае. Смятам тази вечер да пиша писмо на него и на сестра си.

Госпожа Маркс се намръщи.

— Как е възможно Рексъм да не знае? Той прекара тук два дни!

— Зрението му е много лошо, а и очакваше да види лорд Максуел — обясни Доминик. — Очите на Лусия са много по-проницателни и тя веднага ме позна, но по моя молба си замълча. И без това положението беше доста деликатно.

— Деликатно наистина — сухо заяви госпожа Маркс. — Известно ми е, че много често близнаците като деца се забавляват да си разменят местата. Обаче никога не съм чувала един зрял мъж да изпрати близнака си да ухажва годеницата му.

Доминик я удостояваше с най-очарователната си усмивка, докато й обясняваше това, което с Мериъл предварително се бяха разбрали да каже. Думите му бяха наполовина лъжа, наполовина истина.

— Много често съществува специална връзка между близнаците. Когато моят брат се е запознал с Мериъл, той е усетил, че ние двамата с нея сме създадени един за друг, затова ме убеди да дойда тук на негово място. Аз се съгласих доста неохотно, тъй като не исках да се замесвам подобна измама.

— Доминик още в началото ми разкри своята самоличност — намеси се Мериъл. — За да бъда честна, аз така и така не изпитвах влечение към лорд Максуел. Той несъмнено е достоен мъж, но душата му е неспокойна. Макар че двамата братя много си приличат по външен вид, Доминик е доста различен. — Възнагради съпруга си с усмивка на обожание; малката палавница се оказваше прекрасна актриса.

— Аз самият се изненадах, когато разбрах, че съм се влюбил в Мериъл — продължи Доминик, доволен, че този път казва пълната истина. — Ала това се случи и… — Разпери ръце, сякаш искаше да каже, че любовта е всемогъща, а съдбата следва своите неведоми пътища. Въпреки неубедителното обяснение на възмутителната ситуация Кайл едва ли щеше да го опровергае. Би бил глупак, ако кажеше истината, а брат му в никакъв случай нямаше да го позволи.

— Каква история! — възкликна госпожа Ректър. — Не по-малко интересна от тези на Ан Радклиф[14].

Доминик я изгледа остро — стори му се, че долавя ирония в забележката й. Тя обаче срещна съвсем спокойно погледа му. И да не бе повярвала на обясненията му, не го показа с нищо.

Греъм все още изглеждаше възмутен, че племенницата му се бе задоволила с един втори син без титла. Но все пак притежаваше достатъчно здрав разум, за да се опълчи срещу един свършен факт, одобрен и от дамите, и от семейство Еймс, и от самата Мериъл.

— Е, след като наследницата на Уорфийлд се е омъжила, ще трябва да устроим празненство за арендаторите и селяните — изрече с примирителен тон лордът.

Госпожа Ректър засия.

— О, да! Това е много стара семейна традиция, Мериъл.

— Какво празненство? — предпазливо попита Доминик, понеже знаеше колко е уморително за Мериъл да играе ролята на фина светска дама.

— Лятното слънцестоене е само след два дни. Времето е чудесно за веселие с голям огън на открито. Ако имаме късмет, Еймуърт може да е достатъчно добре, за да дойде със съпругата си, както и вашето семейство, Ренборн. — Гласът на Греъм придоби саркастична нотка. — В крайна сметка никой от нас нямаше щастието да присъства на сватбата.

Доминик погледна към Мериъл. Може би защото бе мълчала толкова дълго време, им бе много лесно да общуват без думи. Той повдигна въпросително вежди. Тя кимна в знак на съгласие. Ако тълпата й досади, нямаше да й бъде трудно да се измъкне, след като празненството ще бъде навън.

— Би било чудесно, ако госпожа Маркс и госпожа Ректър са съгласни, разбира се.

— Решението трябва да вземе лейди Мериъл. След като тя вече не се нуждае от компаньонки, ние нямаме думата в този дом. — Сега, когато вълнението от появата на Мериъл бе стихнало, в очите на госпожа Маркс се бе стаила тревога, тъй като Уорфийлд беше като Божия благословия за двете вдовици.

— Вие сте моето семейство и Уорфийлд е вашият дом — тутакси отвърна Мериъл. Погледът й се отмести от госпожа Маркс към госпожа Ректър. — Надявам се, че ще останете тук до края на дните си.

Госпожа Маркс въздъхна с видимо облекчение, а госпожа Ректър стана и прегърна младата жена.

— Бог да те благослови, дете. — После седна отново на мястото си и рече: — Може би трябва да се преместим в Дауер Хаус, Едит, за да осигурим повече уединение на младите.

— Подробностите ще уточним по-късно — намеси се Доминик. — Сега трябва да обсъдим сватбеното тържество, защото разполагаме само с една седмица.

След две кани с кафе всичко бе уточнено. По време на пребиваването си в Индия Джена бе изпълнявала ролята на домакиня в дома на баща си и бе придобила голям опит в организирането на празненства на открито. Решиха да изпратят покани в Дорнлей и в Бриджтън. Доминик се съмняваше, че баща му ще дойде — Рексъм щеше да бъде не по-малко вбесен от Греъм, ала семейството все пак трябваше да бъде поканено.

После генералът и дъщеря му се сбогуваха с домакините, а Греъм се извини под благовидния предлог, че се налага да сложи в ред кореспонденцията си. Доминик подозираше обаче, че скритото му желание е да се оттегли на някое спокойно място, където да обмисли добре случилото се. Изглежда му бе доста трудно и болезнено да промени мнението си за своята „луда“ племенница.

Дамите се оттеглиха в дневната, за да продължат с бродирането и да си поклюкарстват на воля. Доминик, Мериъл и преданата Роксана останаха в салона. Младият мъж прегърна съпругата си.

— Справи се прекрасно, моя вълшебнице! Битката е спечелена, и то без да се пролее капка кръв, а ти бе приета от всички като господарката на Уорфийлд.

— С помощта на приятелите ми. — Със сияещи очи Мериъл свали ботушите си и смъкна чорапите. — Най-после!

Измъкна фибите от косата си и я разтърси. После свали жакета за езда и хукна към коридора, водещ към задната част на къщата. Доминик примигна и пое след нея.

Мериъл излетя навън, пое дълбоко чистия въздух и погледна с наслада към сините шропширски небеса. Бликаща от енергия и живот, тя се спусна надолу по стълбите към цветните лехи. Сребристорусата й коса се развяваше след нея, а Роксана лаеше щастливо по петите й. Лондонската дама отново се бе превърнала в дивото и мистично създание, което от първия миг бе завладяло сърцето на Доминик.

Не по-малко въодушевен от съпругата си, той я последва из градинските пътеки, които вече познаваше като пръстите на ръката си. Вървеше няколко крачки зад Мериъл, без да се опитва да я настигне, радвайки се на лекотата и пъргавината й.

Тя стигна до една малка поляна в привидно занемарената част на парка и се отпусна със смях върху избуялата трева. Не я бе грижа, че можеше да изцапа красивия си костюм за езда.

— Толкова е прекрасно да си отново у дома!

Доминик седна до нея, а Роксана се настани от другата и страна.

— По-различен ли ти изглежда сега Уорфийлд?

— Много по-хубав. — Излегна се по гръб и с удоволствие се протегна. — Струва си да го напускам за известно време, за да изживея радостта от завръщането. Смятам, че един ден ще поискам да пътувам. Италия, Виена. Гръцките острови. — Внезапно се засмя. — И може би ще напиша книга за това как да се подреждат цветята по такъв начин, че никой да не може да го разбере или хареса!

— Ще въведеш нова мода. — Доминик си помисли за още нещо, което трябваше да обсъдят, — А какво мислиш за децата? След като една жена се омъжи, те понякога идват твърде бързо.

Мериъл се намръщи и очите й потъмняха. Доминик тъжно осъзна, че тя дълги години не бе имала никакъв контакт с деца и сега навярно й бе трудно да си се представи като майка. Надяваше се, че идеята за голямо семейство няма да й е много противна.

— Съжалявам, трябваше по-рано да обсъдим този въпрос. Дано вече не е твърде късно. Има начини да се предпазиш от забременяване, ако не искаш веднага деца.

Мериъл седна и кръстоса крака. Лицето й придоби загрижен израз.

— Мисля, че бих предпочела да изчакам известно време, но не това ме тревожи. Аз… аз току-що си спомних част от един разговор относно предстоящо раждане. Беше спор. Но не мога да се сетя кога или кои спореха.

— Може би някоя от прислужничките в Уорфийлд е била мъмрена, задето е забременяла, а няма съпруг? — предположи Доминик.

— Не. — Мериъл прехапа устни. — Беше много отдавна… Имаше гняв…

— Този спомен ли те кара да мразиш мисълта за бебета? — Доминик бе взел ръката й.

Тя сви рамене.

— Просто мимолетно видение. — Наклони глава и малко тъжно рече: — Никога не съм мислила, че може да имам деца, но сигурно ще им се радвам като на малки котенца.

— Само ти можеш да кажеш подобно нещо.

Изпълнен с надежда, че след време тя ще закопнее за деца, Доминик се наведе и я целуна. Устните й се впиха в неговите, по-сладки от нектара на цветята.

Мериъл закачливо го смушка в ребрата. Той се засмя и се зае да открие къде най-много има гъдел. Отначало всичко бе само игра, но постепенно целувките и милувките им станаха по-настойчиви и по-страстни. Двамата най-после се освобождаваха от сенките, които ги бяха преследвали толкова дълго. Тя бе варварска принцеса, великолепна в съвършената си голота, заобиколена от буйната трева и дъхавите маргаритки. Богиня, която караше сърцето му да замира от любов, а тялото му да се разтапя от страст и върховно задоволство.

Останаха да лежат под слънчевите лъчи с преплетени и уморени тела. Доминик отметна косите й и дрезгаво рече:

— Обичам те, Мериъл. Обичам да съм с теб, обичам мъжа, в който се превръщам в твое присъствие.

Тя затвори очи, но Доминик успя да види неудобството й. Запита се унило дали някога ще отговори на чувствата му. Може би е трябвало да израсне в нормално общество, да вижда как ухажват младите момичета и как се омъжват, за да разбере значението на човешката любов.

В този миг му хрумна друга мисъл, която го смрази. Мериъл може би вече не се нуждаеше от него. Бракът й даваше подкрепата, необходима й да бъде призната за неоспорима господарка на Уорфийлд, а имението бе това, което тя обичаше повече от всичко на света.

Привлече я към себе си, опитвайки се да не мисли за обещанието си, че ще си тръгне, ако тя пожелае. Мериъл все пак го харесваше и му вярваше достатъчно, за да сподели с него властта си в Уорфийлд, а със сигурност и обичаше да се любят.

Но истинските обвързаности на любовта, навика и отговорностите, които бяха основа за повечето бракове, бяха непознати за нея. Дали щеше да дойде денят, когато нямаше да иска да го вижда повече край себе си? А може би някога ще избухне и в изблик на моментен гняв ще го отпрати далеч от себе си? Или след като угасне първоначалният пламък на страстта им, ще пожелае да се люби с друг мъж и ще си намери любовник? Ако това се случеше, той щеше да си тръгне доброволно.

Остро си напомни да не предизвиква сам съдбата. Със сигурност Мериъл бе страстна любовница, която не бе безразлична към него и държеше на връзката им. Просто трябваше да живее ден за ден. Децата със сигурност щяха да ги свържат по-здраво. А дори и да го отпратеше в изблик на гняв, винаги можеше да го повика обратно.

Един облак засенчи слънцето и Доминик я покри с тялото си. Защото не бяха само любовници, а и приятели.

Щеше да се моли това да е достатъчно.

Глава 38

Рексъм и Лусия се бяха завърнали в Дорнлей. По дяволите! От гърба на коня си, изправен на върха на хълма, който гледаше към къщата, Кайл наблюдаваше как баща му и сестра му излизат от каретата. После обърна коня си и го подкара в противоположна посока. За два дни се потопи в пълно усамотение и покой, ала все още не бе готов да се срещне с близките си.

Доста обмисля дали да им съобщи новината. Реши да не го прави, защото щеше да бъде принуден да изтърпи виковете на баща си, а и случилото се бе още твърде болезнено.

Гневът, който го бе залял в Лондон, се бе уталожил. Сега бе просто уморен и безразличен. Рано или късно трябваше да направи нещо, но проклет да е, ако знаеше какво.

Кайл успя да отложи срещата с баща си и сестра си с ден и половина, тъй като Дорнлей бе достатъчно голямо имение. Но на следващата вечер, след дълга разходка из близките хълмове, той се върна в стаята си и завари Лусия, седнала в най-удобното му кресло да чете книга. Когато брат й влезе, тя вдигна глава.

— Твърде е късно да бягаш, вече те видях.

Замисли се дали наистина да не се обърне и да не хукне, ала имаше нещо доста унизително в това да се крие като катерица в собствения си дом.

— Трябваше да заключа вратата.

Лусия затвори книгата и я остави настрани.

— Не можеш вечно да се криеш. Искам да знаеш, че съм на твоя страна, каквото и да се е случило.

Кайл хвърли шапката си през стаята и се свлече в дървения, богато украсен стол.

— Означава ли това, че пращаш Доминик по дяволите?

— Аз съм на страната и на двама ви — тихо отвърна тя. — Разбира се, познавам теб по-добре, но и двамата сте мои братя.

Кайл преглътна думите, които нагарчаха на езика му.

— Знаеш ли какво е направил? — остро попита той.

Лусия кимна.

— Писмата от Доминик пристигнаха днес. На баща ми е поднесена официалната версия за случилото се. На мен обаче Дом ми разказва цялата история, защото аз му помогнах, и той смята, че заслужавам да знам истината. — Изгледа смръщено брат си. — Споменава, че си се появил веднага след церемонията и че си бил доста… разстроен…

— Меко казано. — Кайл стисна устни и отиде да вземе гарафата с коняка от шкафа. Донесе я в нощта, когато се върна в Дорнлей. Беше сигурен, че рано или късно ще му потрябва малко алкохол, за да забрави поне за миг непростимото предателство.

Наля си щедра доза и тъкмо се канеше да върне гарафата на мястото й, когато сестра му попита:

— Няма ли да предложиш и на мен?

Думите й го смаяха.

— Ти си твърде млада, за да пиеш коняк.

Лусия вдигна вежди.

— Вече съм пълнолетна и съвсем скоро ще се омъжа.

Кайл, без да каже нищо, наля малко от златистата течност в друга чаша, подаде й я и се настани в друг, не толкова удобен стол.

— Надявам се, че не си дошла да си побъбрим като брат и сестра, защото не съм в настроение.

— Вече го разбрах. — Лусия отпи предпазливо от коняка. — Знаеш ли, че аз и татко посетихме Уорфийлд, когато Доминик беше там и се преструваше на теб?

Кайл застина.

— Мили Боже, значи Рексъм отдавна е наясно с измамата?

Лусия поклати глава.

— Знаеш, че от суета не носи очила. Изобщо не разбра — Доминик те имитираше много добре. Аз, разбира се, веднага го познах, но той ме помоли да не разкривам самоличността му. — Улови погледа му. — Съгласих се заради двама ви.

Кайл потрепери при мисълта как ли се е чувствал Доминик, когато семейството се е озовало в Уорфийлд. Сигурно едва се е удържал да не побегне накъдето му видят очите.

Тогава за пръв път се зачуди какво ли се е случило в негово отсъствие. Очевидно доста неща се бяха объркали. Съблазняването на лейди Мериъл от Доминик бе само едно от тях. Неволно изпита любопитство.

— Кажи какво те измъчва. Очевидно няма да си отидеш, докато не го направиш

— Трябва да узнаеш цялата история.

Огледа чашата си, очарован от начина, по който светлината на свещите се пречупваше в златистата течност.

— Доминик ли те помоли да ме утешаваш? Би трябвало да знае, че няма да се получи.

— За нищо не ме е молил! — сърдито отвърна сестра му. — Идеята да говоря с теб е моя, защото не мога да понеса мисълта, че братята ми ще си останат отчуждени до края на дните си.

— В такъв случай е по-добре да свикнеш — рязко рече Кайл. — Ако имам късмет, никога повече няма да го видя. Това, което е направил, е… непростимо.

Лусия пренебрежително изсумтя.

— Защо? Защото ти си влюбен до уши в Мериъл? Един влюбен мъж никога не би помолил брат си да ухажва годеницата му вместо него.

Кайл вдигна глава и стисна сурово устни.

— Имах си причини!

Гласът й омекна.

— Сигурна съм, че си имал, но действията ти не са на мъж, който е влюбен в бъдещата си невеста. Ти си я видял само веднъж, нали? Едва ли е достатъчно, за да се влюбиш безумно.

— Прекалено си романтична — раздразнено махна с ръка Кайл. — Не всички сключват бракове по любов, както е в твоя случай. Лейди Мериъл е болна, така че едва ли някой мъж може да се влюби в нея. Замисълът на този брак бе да я предпази от бъдещи ловци на богатства. — Гневът отново се надигна в гърдите му. — Вместо това, заради моето нехайство, ловецът на богатства, който я съблазни, е собственият ми брат. — Изведнъж осъзна смутено, че вината бе част от гнева му. Той бе пренебрегнал задълженията си и сега невинното малоумно момиче щеше да страда.

— Ти гледаш на Мериъл като на слабо създание, което се нуждае от защита — строго рече Лусия. — Доминик я вижда като красива жена, напълно достойна за любовта на един мъж.

— Това ли е казал? — Кайл изгълта остатъка от коняка и посегна да си налее още. — Досега не бях осъзнал какъв добър лъжец е.

— Кайл, аз се запознах с Мериъл и я намерих за доста очарователна — пламенно заяви Лусия. — Според компаньонките й тя дори е започнала да се подобрява след пристигането на Доминик в Уорфийлд. Очевидно вече е съвсем нормална и това е благодарение на него. Ти щеше ли да направиш същото за нея?

Кайл не отговори веднага, а мълчаливо напълни чашата си. Спомените му от случилото се в къщата на Кимбъл бяха доста бледи и неясни заради изгарящия гняв, който го бе заслепил напълно. Той едва бе забелязал лейди Мериъл. Тя всъщност никога не е била реална за него, а още по-малко през онзи ден, когато цялото му внимание бе съсредоточено върху брат му. Ала сега внезапно си припомни, че бе говорила и съвсем недвусмислено бе заявила, че този, когото желае за съпруг, е Доминик.

Разбира се, че ще го каже, след като Доминик я е съблазнил и я е настроил срещу годеника й. Но все пак тя говореше, и то съвсем разумно. А всички мислеха, че момичето е лудо. Това означаваше, че за много кратко време, откакто Доминик се бе появил в Уорфийлд, с нея бе станала огромна промяна.

Конякът се разля върху ръката му. Изчерви се от несръчността си и отпи голяма глътка.

— Ако това е съюз по любов, защо Доминик толкова бързаше да я заведе пред олтара? Да бе изчакал поне докато се върна. Тогава можеше да ме убеди, че има искрени чувства към момичето, и аз вероятно щях да се съглася да се оттегля в негова полза.

— Доминик не е имал избор — категорично заяви Лусия. — Чичото на Мериъл я е затворил в лудница и Дом е искал да бъде сигурен, че тя никога повече няма да попадне на подобно място.

— В лудница? — Кайл бе шокиран. — Защо Еймуърт ще направи това? Той ми каза, че главната причина да желае да омъжи момичето, е то да има съпруг, който никога да не позволи да отиде в лудница.

— Става въпрос за лорд Греъм. — Лусия разсеяно прокара длан през тъмните си коси. — По-добре да започна от начало.

Тя накратко обясни за болестта на Еймуърт, предизвикала внезапното завръщане на Греъм, и описа неприятните ситуации, след които Доминик измъкнал Мериъл от клиниката за душевноболни и набързо се оженил за нея, за да има законното основание да я защитава. Докато слушаше, Кайл се намръщи, питайки се дали историята е вярна, или Доминик само се е възползвал от обичта и доверието на сестра си, за да я привлече на своя страна.

— Доминик е направил всичко възможно да разреши този проблем, без да предизвика скандал — завърши Лусия. — Според официалната версия… тази, която е разказал на татко, ти си решил, че той и Мериъл си подхождат много повече и си изпратил него на свое място, воден от щедрата си и благородна природа.

Кайл избухна в гръмогласен смях.

— Той наистина е много добър лъжец!

— Тази история е за предпочитане. Или искаш светът да узнае, че ти не си благоволил да ухажваш собствената си годеница? — саркастично отбеляза Лусия. — Наистина ли желаеш толкова силно Мериъл или просто не можеш да понесеш мисълта, че Доминик ти е отмъкнал една играчка?

Кайл се втренчи в коняка, питайки се дали няма някаква истина в думите на сестра му.

— Не става въпрос за съревнование — прегракнало отвърна той. — Аз вярвах на Доминик, а той ме предаде.

Лусия въздъхна.

— Една част от мен те разбира. Ала друга смята, че някакво странно стечение на обстоятелствата е принудило Доминик да направи нещо, което ужасно те е наранило. В същото време той не е имал избор, защото е искал да защити жената, която обича. — Лусия наклони глава на една страна. — Бил ли си някога влюбен, Кайл?

Кристалната чаша се пръсна на малки парчета, порязвайки дланта му. Конякът се разля на панталоните му, Кайл изруга и махна на Лусия да не приближава, когато тя моментално се надигна от креслото. Завърза една кърпа около кървящата си ръка, като се питаше гневно как се е осмелил Доминик да говори за любов. Той все се замесваше в случайни любовни връзки. През последните десет години никога не се бе обвързвал сериозно с някоя жена. Никога не бе държал умиращата си любима…

Кайл с ужас осъзна, че още малко и ще се разплаче пред сестра си.

— Върви си, Лусия. Веднага!

Упорита като всички от семейство Ренборн, младата жена приближи и сложи ръка на рамото му.

— Кайл, съжалявам — прошепна тя. — Разбирам колко е ужасна тази ситуация за теб. Но не можеш ли да приемеш, че случилото се е за добро? Доминик обича Мериъл. Ти не я обичаш. Сега имаш възможността да откриеш жената, в която искрено ще се влюбиш.

Той рязко се отдръпна, ужасен от желанието си да я удари.

— Лусия, ти нямаш и най-малката представа за какво говориш!

— Да, аз не знам какво е да се чувстваш предаден от своя брат близнак, но знам нещо за любовта. Аз обичам Робин, обичам Доминик, обичам и теб.

Кайл се обърна с гръб към нея, молейки се мислено тя по-скоро да излезе. След един дълъг миг чу стъпките й да се отправят към вратата. После се спря и каза:

— Доминик и Мериъл устройват празненство на двадесет и първи юни. Папа и аз заминаваме за Уорфийлд утре сутринта. Ако можеш да простиш на Доминик, сигурна съм, че ти също ще бъдеш добре дошъл.

Кайл поклати глава. Не искаше да има нищо общо нито с нея, нито с брат си, нито с целия проклет свят, в който нямаше място за любов, доверие и почтеност.

След като сестра му си тръгна, той заключи вратата и се стовари треперещ върху леглото. Сви наранената си ръка. Трябваше да позвъни на Морисън, който бе пристигнал един ден след завръщането му в Дорнлей. Макар че камериерът не бе успял да предотврати катастрофата в Уорфийлд, все пак умееше да превързва рани. Но в момента не можеше да понесе присъствието на друго човешко същество, дори и толкова безлично като Морисън.

Все пак трябваше да си признае, че голяма част от яростта му към Доминик се дължеше на гнева, който изпитваше към Бог, задето му бе отнел Констанца. Бе се завърнал от Кадис, вкопчен в мисълта за лейди Мериъл като за спасителна сламка. Представяше си я слаба и безпомощна, нуждаеща се от силен мъж, който да я защити. Това щеше да отвлече мисълта му от скръбта по Констанца.

Никога не му бе хрумвало, че Мериъл може да се възстанови или че би могла да му стане истинска съпруга. Всъщност не искаше истинска съпруга — вече бе имал такава, макар че бракът му бе продължил само няколко часа. Мериъл наистина щеше да се чувства по-добре с мъж, който притежаваше огромно търпение, за да я върне към нормален живот. Някой като Доминик, който винаги е лекувал ранените животни и нещастните човешки същества.

Дали наистина би се отказал от лейди Мериъл заради Доминик? Не беше сигурен — тя му беше необходима. Без Констанца или лейди Мериъл Греъм какъв ще бъде смисълът на неговото съществуване? Изобщо какъв е проклетият смисъл на този живот?

Изведнъж душата му се изпълни с покой, сякаш Констанца току-що бе влязла в стаята. От нея винаги се излъчваше такова умиротворение. Почти я виждаше как лежи до него, а тъмните й очи блестят с топлина и разбиране.

Изведнъж в съзнанието му започнаха да изплуват откъслеци от последния им разговор в Испания. „Бих дал и най-ценното от всичко, което притежавам, за да мога да й кажа колко много я обичам“. Тя бе искала той да се помири с брат си, сякаш по този начин щеше да изкупи вината, която я бе преследвала след смъртта на сестра й. Ако сега нещо се случеше с Доминик, дали и той някога щеше да изпитва същата вина?

По дяволите, със сигурност!

„Да не би да му завиждаш за свободата? Нима го презираш, че не се възползва от нея по същия начин, по който би го сторил ти?“ Тогава не бе обърнал особено внимание на думите й, но сега се замисли. Доминик никога не бе искал да пътува до далечни земи, никога не бе изгарял от любопитство какво има по огромното земно кълбо. Той обаче притежаваше свободата, за която Кайл толкова силно копнееше.

Доминик би бил примерен съпруг, баща и земевладелец. С радост би бил мирови съдия на Шропшир и би раздавал справедливо правосъдие. Може би тъкмо той трябваше да бъде наследникът на Рексъм, ала по ирония на съдбата тази чест се бе паднала на Кайл. По природа Кайл обичаше да властва и в никакъв случай не би се отказал доброволно от привилегиите, които му даваше рождението, дори и това да включваше задължението да остане в Англия.

Дали двамата щяха да останат приятели, ако Доминик бе първородният син? Много от разправиите помежду им се дължаха на желанието на Кайл да покаже превъзходството си, което Доминик упорито бе отказвал да приеме.

Дали Доминик щеше да бъде толкова властен, ако се бе родил пръв? Трудно бе да се каже, но Кайл бе не по-малко твърдоглав в случаите, когато брат му се бе опитвал да се наложи.

С течение на времето смесицата от желанието за съперничество и закрила бе разяло връзката им. Сега Кайл осъзнаваше с горчива яснота, че той бе не по-малко виновен за това отчуждение. Бе се опитвал да господства над брат си, воден от гордост и гняв — ала най-вече от обич, която се бе проявявала по възможно най-лошия начин.

И все пак не биваше да обвинява единствено себе си. Въпреки пламенната защита на Лусия подозираше, че мотивите на Доминик не са били толкова благородни. Със сигурност е имало начин да защити момичето и без да бърза да се жени за него. Вместо това Доминик бе предпочел да предизвика гнева на брат си и дълбоко да го нарани.

Нима бе възможно някога отново да бъдат приятели? Съмняваше се, макар че заради себе си, заради Доминик и най-вече заради Констанца трябваше поне да опита.

Отвори очи и се втренчи в тавана. Сякаш чу последните думи на любимата си: „И заради мен — продължи напред и живей!“

Искаше да изпълни молбата й. Но как?

Глава 39

— Твоите арендатори знаят как да се веселят — одобрително отбеляза лорд Рексъм. Сватбеното празненство бе в разгара си. Под лъчите на залязващото слънце в подножието на Касъл Хил се вихреха танци, децата се смееха, увлечени в игри, а масите се огъваха, отрупани с халби бира, разнообразни зеленчуци и късове печено говеждо.

— Наистина знаят, сър. — Доминик още не можеше да се отърси от изумлението, че баща му бе дошъл и беше в такова добро разположение на духа. — Мисля, че са много доволни, дето могат да влязат в Уорфийлд Парк и да видят господарката си след толкова много години. — Всички бяха щастливи, че тя си е съвсем нормална, и истински се наслаждаваха на грандиозното празненство. Джена Еймс бе прекарала цял час в рисуването на mehndi върху ръцете и лицата на децата, на въодушевени млади момичета и дори на някои по-смели матрони.

Погледът на баща му се насочи към Мериъл, седнала в другия край на масата заедно с Лусия и Джена, която си почиваше, защото къната бе свършила.

— Изглежда си научил съпругата си на някои маниери.

— Маниерите й винаги са били безупречни — сухо отвърна Доминик. — Това, което й липсваше, бе самоконтролът. — За щастие баща му вече имаше горчив опит и нямаше да се осмели да повдига пак брадичката на снаха си. Мериъл бе усвоила ролята на изискана дама, ала търпението й си имаше граници.

След като преглътна и последната хапка от печеното говеждо, Доминик се поддаде на любопитството си.

— Много съм радостен, че вие и Лусия сте тук, сър, но трябва да си призная, че съм изненадан. Мислех, че няма да одобрите брака ми, след като имаше неофициален годеж между Максуел и лейди Мериъл.

— Имах някои колебания относно въпросния брак, но съществуваше уговорката от преди двадесет години. — Баща му надигна халбата си с бира. — Освен това никога не бих се решил теб да предложа за съпруг, защото ти винаги си изразявал несъгласие с всички мои идеи.

Доминик се изчерви.

— Нима съм бил толкова лош?

Баща му изсумтя.

— Ти си най-твърдоглавият син, който някой баща е бил наказан да има.

Доминик отвори уста, за да възрази, но побърза да я затвори. Не можеше да отрече, че бе твърдоглав и непокорен. Наистина баща му бе деспот, ала и той не бе проявявал разбиране и никога не бе отстъпвал.

— Съжалявам, ако съм ви причинявал неприятности.

— Всички деца го правят. Родителите и децата са на тази земя, за да си причиняват неприятности и страдания. Ти си моето наказание за това как аз самият съм се държал към баща си. — Очите на Рексъм блеснаха. — Ще получа удовлетворение, когато ти имаш свои деца.

Доминик се засмя.

— Със сигурност да бъдеш родител не означава само ядове и неприятности.

— Разбира се, че не — грубо отсече баща му. — Децата са бъдещето. Какъв смисъл би имал животът без тях?

Младият мъж се изуми от емоциите в гласа на баща си. Под обичайната си безцеремонност и властност Рексъм наистина обичаше децата си. А той винаги бе смятал, че лордът е създал семейство, подчинявайки се само на общоприетите норми и необходимостта да има наследници.

Баща му се намръщи.

— Знам, че отношенията между теб и брат ти са доста обтегнати, а това тук още повече ще влоши нещата. — Отново насочи поглед към Мериъл. — Но искрено се радвам, че толкова добре устрои живота си. Изглежда, че вие двамата си подхождате, а и нейното богатство ще се присъедини към рода Ренборн, нещо, което винаги съм желал. Лусия можеше да се омъжи по-добре, но двамата с младия Джъстис също са създадени един за друг. Ако и твоят брат си намери подходяща съпруга, семейството ще си е осигурило следващото поколение.

Преди подобни забележки щяха да вбесят Доминик. Ала сега, като женен мъж, с изненада установи, че вече гледа различно на нещата. Ако някога с Мериъл имат деца, той също ще бъде загрижен да ги види добре устроени. Въпреки че бе много романтичен и смяташе, че най-важното в брака не са парите, а любовта.

Ако трябваше да бъде искрен, бе длъжен да признае, че баща му е имал доста сериозни основания да се загрижи за финансите си. Той бе наследил огромни дългове и едно западнало имение. Рексъм бе работил упорито с години, за да възстанови семейното богатство. Затова никак не беше изненадващо, че парите и собствеността играеха толкова важна роля при определяне бъдещето на децата му.

Доминик с изненада осъзна, че занапред двамата с баща му навярно ще се разбират много по-добре, защото имаха едни и същи ценности. Семейството. Земята. Отговорностите. И ако понякога баща му го вбесяваше… е, трябваше да признае, че и той самият не винаги е бил цвете за мирисане. Но двамата без съмнение можеха да бъдат приятели.

Разбира се, никога не би му казал нещо сантиментално на глас, затова само учтиво попита:

— Желаете ли още бира, сър?

Рексъм поклати тъжно глава.

— Още малко и подаграта ще ме прикове в леглото за следващите три дни.

— Един танц, милорд? — Някакво изчервено селско момиче стоеше зад гърба на Доминик. Имаше вид на човек, чиито приятели са го накарали да извърши нещо нечувано. На дясната й буза съхнеше цвете от къна.

— Аз не съм милорд, но за мен ще бъде удоволствие — отвърна Доминик, след като хвърли поглед към Мериъл, която му се усмихна и му махна с ръка. Опасяваше се, че тълпата ще я умори и отегчи, но нейните арендатори не й досаждаха, при все че изгаряха от любопитство да видят господарката си, за която от години се мълвеше, че не е с всичкия си.

Последва момичето до импровизирания дансинг. Двамата с Мериъл бяха открили танците и искрено се бяха забавлявали. А и тя не показваше никакви признаци на умора или досада. Тъкмо обратното.

Цигуларят засвири и хората се впуснаха в игривия ритъм. Доминик се засмя, когато видя смаяната физиономия на девойката, която тъкмо бе завъртял в сложната фигура на танца. Тя явно не бе разбрала, че новият господар е неин партньор. Но смайването й бе последвано от широка усмивка. Изглежда местните хора го възприемаха с открити сърца. Тогава си помисли, че никога няма да бъде толкова сдържан и хладен господар като баща си.

Сестра му Лусия танцуваше в съседната редица със зачервени бузи и развети панделки. Неин партньор беше Джем Браун, бившият бракониер, който изглеждаше доволен и щастлив. До него беше Джон Кар. Управителят си знаеше цената, но все пак си отдъхна облекчено, когато Доминик го увери, че имението и занапред ще се нуждае от услугите му.

Скоро щеше да се стъмни и да накладат големия огън.

Мериъл потропваше в такт с музиката, докато наблюдаваше как Доминик танцува с момичето. Той беше добър с хората, внимателен и загрижен, но бе роден за господар. Арендаторите и селяните в Уорфийлд вече го обожаваха и кой би могъл да ги упрекне? За щастие не очакваше от нея да бъде царицата на бала, независимо, че това бе собственото й сватбено празненство. Разбираше я така добре…

Реши, че има нужда да се поразтъпче, плъзна се от пейката и тръгна да обикаля сред гостите. Това бе най-дългият ден в годината, но вече слънцето потъваше зад хоризонта. Последните му лъчи обгръщаха хълмовете и стария замък в далечината в ореол от разтопено злато. Нейният дом никога не бе изглеждал по-красив и по-обичан.

— Милейди? — Кемал закрачи до нея. Изглеждаше много царствен с тюрбана и туниката, плътно обвиваща стройната му фигура.

Тя му се усмихна.

— По време на пролетното равноденствие кой би си представил, че по време на лятното слънцестоене тук ще има такова празненство?

— Никой. — Погледна над тълпата. Лорд и лейди Еймуърт бяха също тук заедно с двете си деца, които бяха горе-долу на възрастта на Мериъл. Братовчедите бяха симпатични, а графинята следеше внимателно съпругът й да не се преуморява. Госпожа Ректър и госпожа Маркс бъбреха оживено с генерала и дори лорд Греъм разговаряше учтиво с местния викарий.

— Станаха толкова много промени, а ще има и още — отбеляза Кемал и я погледна сериозно. — Дойде време да напусна Уорфийлд, милейди.

— О, не! — Спря поразена. — У дома в Индия ли ще се върнеш?

— Англия е моят дом сега, но аз повече не съм необходим тук. Сега вашият съпруг ще се грижи за вас.

— Това не означава, че не се нуждая от теб — прошепна тя. На гърлото й бе заседнала огромна буца.

— Няма да бъда много далеч — успокои я индиецът. — Генерал Еймс остарява и се нуждае от помощ при управлението на Холиуел Грейндж. Макар че къщата е по-малка от тази в Уорфийлд, имението е почти толкова голямо. Помоли ме да му стана управител.

— Разбирам. Смяташ ли, че двамата с Джена ще бъдете щастливи, Кемал?

Той я погледна втренчено. По лицето му бе изписана искрена изненада.

— Откъде знаете?

— Имам си начини — мило му се усмихна младата жена.

Кемал се засмя.

— Трябваше да се досетя, че ще разберете. Да, милейди, двамата с Джена ще бъдем щастливи. Струва ми се, че винаги сме се познавали. — Замълча и лицето му придоби замечтано изражение. — Още като дете аз усещах, че корените ми не са в моята родна земя. После дойдох в Англия, за да се грижа за вас. Сега вие сте добре и е време да предприема следващата стъпка по моята пътека.

Мериъл осъзна, че генерал Еймс знаеше за връзката между дъщеря му и индиеца. Като наемаше Кемал, той всъщност тактично показваше своето одобрение. И имаше защо — можеше да преобърне целия свят и никъде не би намерил по-почтен и по-добър мъж за Джена.

— Радвам се, че няма да си далеч от мен.

— Аз винаги ще бъда наблизо, когато се нуждаеш от мен, мое малко цвете — тихо рече Кемал.

Мериъл преглътна сълзите си. Трудно бе да се опише връзката между тях двамата — той бе за нея и баща, и голям брат, и приятел. Всъщност именно неговата доброта и обич бяха запазили разсъдъка й.

— Как се срещнахме за пръв път? Ти от толкова дълго време си част от моя живот, че вече не си спомням.

— Може би е по-добре, че не си спомняш.

Мериъл го изгледа изпитателно.

— Думите ти навеждат на доста въпроси.

— Не исках да бъда загадъчен. — Лицето му помръкна. — Ако смяташ, че държиш да знаеш, ще ти кажа.

Не и тази вечер. Нещо в едно кътче на съзнанието й се опитваше да излезе на повърхността. Спомените й от Индия бяха една хаотична смесица от ужас, силни усещания и поразителна красота. Винаги се бе опитвала да не се съсредоточава върху миналото, но може би беше време да го направи.

Танцът свърши. Доминик държеше едно малко, русо, около четиригодишно момиченце. Сърцето на Мериъл се сви. От него щеше да излезе прекрасен баща. За първи път изпита желание да има бебе.

Извърна глава. Не искаше другите да забележат чувствата й. Разсеяно видя как някакъв конник приближава към веселящото се множество. Заслони очи с ръка и се опита да го разпознае. Смяташе, че всички гости, които имаха коне, вече бяха пристигнали.

Мъжът беше млад и добре облечен. Хубав, но със сурово лице. Приличаше на Доминик, но светлината му бе по-тъмна, по-неспокойна…

В следващия миг от устните й се изтръгна смаяно възклицание. Сякаш предупреден от някакъв инстинкт, Доминик вдигна глава и видя конника. За миг застина. После нежно подаде момиченцето на майка му и започна да си пробива път през тълпата към новодошлия.

— Нещо не е ли наред? — остро попита Кемал.

— Ще се постарая да е наред! — отвърна Мериъл и се спусна към съпруга си, решена на всяка цена да присъства на срещата между двамата близнаци.

Доминик се опита да разгадае изражението на Кайл, но не видя нищо под маската. Зърна и дръжката на малък пистолет, докато брат му скачаше от коня. Изведнъж си представи как Кайл изважда оръжието и хладнокръвно се прицелва в него. Отпъди обаче ужасното видение, напомняйки си, че е съвсем нормално да се носи оръжие, когато си на път.

— Не очаквах да те видя тук — каза Доминик.

Преди брат му да успее да отговори, се появи Мериъл, задъхана от тичането. Приличаше на разгневен ангел.

— Лорд Максуел — решително започна тя, — ако сте дошли, за да обиждате отново моя съпруг, аз лично ще ви издера очите.

— Сдобил си се с ревностен защитник. — Кайл огледа внимателно снаха си и леко се поклони. — Можете да приберете ноктите си, лейди Мериъл. Не съм дошъл да се бия.

— Тогава защо си дошъл? — Погледът на Доминик се стрелна към мястото, където се криеше пистолетът. — Да раздадеш правосъдие?

Кайл се изчерви, мигом разбрал намека.

— Разбира се, че не. Дойдох просто да… поговорим. Ще се поразходиш ли с мен? — Погледна към Мериъл и Кемал, който също се бе присъединил към тях. — Само ние двамата.

Макар че Мериъл продължаваше да изглежда войнствено настроена, Кемал любезно се поклони.

— Разбира се. — Пое юздите на коня и сръчно избута Мериъл настрани.

Доминик закрачи до брат си. Тръгнаха покрай живия плет.

— Лусия ми разказа надълго и нашироко твоята версия за станалото. Истина ли е всичко това?

Доминик огледа внимателно профила на брат си, който сякаш бе издялан от гранит.

— Не смятам, че си е измислила нещо.

Кайл остана мълчалив за един безкрайно дълъг и тягостен миг.

— Можеш ли съвсем честно да кажеш, че когато си се оженил за Мериъл, не си имал и най-малкото желание да спечелиш преднина?

По дяволите! Кой би бил правилният отговор на подобен въпрос?

Когато се съмняваш, кажи истината. Преди да отговори, Доминик съвсем искрено претегли всички мотиви, които го бяха довели до мъчителното решение.

— Не, не мисля. Най-вече бях ужасен, че лорд Греъм ще намери Мериъл и ще я затвори отново в лудница. Когато двамата с Кемал отидохме в Блейдънхам, тя беше завързана за един стол и облечена в усмирителна риза, все едно е някакъв див звяр. Не можех да позволя това да се случи отново.

Кайл го изгледа шокирано.

— Мили Боже, нима чичо й е позволил подобно нещо?

— Смятал е, че като я отвежда в онази клиника, й осигурява най-доброто лечение. — Доминик се поколеба и нерешително продължи: — Наистина бях изключително загрижен за нея, но ако трябва да бъда честен докрай, нужно е да призная, че исках и тя да бъде моя — да я обвържа с брак, за да не може никой да ми я отнеме.

— Значи любовта ти към тази дама е била по-голяма от лоялността ти към мен — студено отбеляза Кайл.

Доминик мислено се изруга. Двамата никога не бяха разговаряли откровено за това, което бе сърцевината на недоразуменията им. Сега разбра защо. Подобна честност беше дяволски трудна.

— Кълна се във всичко свято, че решението да ти причиня болка заради спасението на Мериъл бе най-мъчителното нещо, което някога съм правил. Ако наистина не се страхувах, че тя отново ще се озове в лудница, щях да изчакам завръщането ти, за да разрешим заедно възникналия проблем.

Брат му въздъхна и сякаш част от напрежението се стопи.

— Радвам се да го чуя. Страхувах се, че ти си се възползвал от възможността да ми отмъстиш, че съм се родил пръв.

— Никога не съм искал да те нараня, дори и когато отношенията ни са били най-силно обтегнати — тихо каза Доминик. — Повярвай ми.

— Вярвам ти, защото и аз винаги съм се чувствал по същия начин. — Кайл откъсна една маргаритка от живия плет и завъртя стъблото между пръстите си. — Затова ми беше толкова трудно да приема, че… доверието помежду ни е осквернено завинаги.

— В този случай Мериъл наистина беше на първо място. Надявам се, че никога повече няма да ми се налага да вземам подобни решения.

— Е, може би справедливо я загубих — тъжно каза Кайл. — Тя напълно се е променила от първия път, когато се срещнахме. Много е хубава и никак не прилича на малоумна. Навярно това се дължи изцяло на теб.

— Тя никога не е била малоумна и направи за мен не по-малко, отколкото аз за нея. — Доминик се канеше да обясни как го бе очаровала, но се спря. Може би друг път. В момента беше много по-важно да изяснят недоразуменията, които толкова дълго ги бяха разделяли.

Навлажни устните си, преди да зададе най-съществения въпрос.

— От години се надявам, че някой ден отново ще станем приятели. Смяташ ли, че е възможно?

Брат му спря и се извърна, за да срещне погледа му. В очите му имаше стаена болка, колебание и копнеж за близост.

— Аз… не знам… Прекалено дълго не се разбирахме…

— Ние вече не сме съперници, Кайл, ако изобщо някога сме били. Може би сега ще бъде по-лесно да приемем различията си.

Кайл му се усмихна и Доминик си припомни онези далечни дни, когато бяха толкова близки.

— Бог вижда, че си заслужава да опитаме.

— Да си стиснем ли ръцете? — Доминик пое ръката на брат си, но побърза да я пусне, защото Кайл трепна. Погледна надолу и видя превръзката около дланта му. Сигурно е било доста болезнено да държи юздите. — Какво е станало?

— Порязах се със стъкло. Нищо страшно.

Кайл винаги бе предпочитал да крие слабостите си. Наистина бе невероятно, че е решил да се опита да прехвърли мост през пропастта, която ги разделяше.

А може би се бе променил… Доминик се опита да определи тази промяна и стигна до извода, че брат му изглеждаше като прероден. Всъщност и двамата се бяха променили през тези последни седмици, макар и по различни причини и по различни начини.

Може би най-после бяха съзрели и вече бяха готови да избегнат напрежението и конфликтите от миналото.

— Какво те накара да напуснеш страната и да не можеш да дойдеш в Уорфийлд?

Кайл повдигна вежди.

— Откъде знаеш, че съм бил извън страната?

— Получих от теб много силни сигнали. И много тъжни.

Лицето на Кайл се изопна.

— Винаги си бил добър в тези неща. — Помълча доста дълго, преди да отговори с напрегнат от болка глас: — Заведох жената, която обичах… в Испания, за да… умре…

Доминик затаи дъх. Това обясняваше всичко — невероятния подкуп, безкрайната мъка, отчаяния гняв.

— Съжалявам — промълви Доминик.

Представи си как би се почувствал, ако нещо се случи с Мериъл, и стомахът му се сви. Опита се да измисли как да утеши брат си, но не се сети за нищо и само сложи ръка на рамото му.

— Много съжалявам.

Усети, че Кайл разбра това, което не можа да изрази с думи. Пое дълбоко дъх. Брат му бе разкрил собствената си уязвимост. Сега и той трябваше да постъпи по същия начин. Искаше да му разкаже за случилото се на Ватерло — за болката, страха и лудостта. Доста време бе минало от онова изпитание, което така бе променило живота му.

Разговорът бе най-добрият начин да се строят мостове между двама души, а те едва сега започваха.

Глава 40

Мериъл нетърпеливо гледаше в посоката, в която изчезнаха Доминик и брат му. Почти очакваше двамата да се сбият на живот и смърт, затова изпита огромно облекчение, когато най-после се появиха. Двамата мъже вървяха спокойно и разговаряха. Доминик се засмя, а лорд Максуел го потупа по гърба. Братята изглеждаха сякаш подмладени и много щастливи. Мериъл реши, че може дори да хареса близнака, ако не тормози повече съпруга й.

Максуел спря при готвачката, за да напълни чинията си с печено говеждо, а Доминик приближи зад нея и обви ръка през кръста й.

— Справи се много добре — весело каза той. — Скоро празненството ще свърши.

— Добре. Готова съм да се оттегля. — Младата жена го стрелна с поглед изпод дългите си мигли. — Радвам се, че с брат ти сте се помирили.

— Аз също. Поговорихме си съвсем откровено за близо двадесетгодишните ни недоразумения. — Ръката му се стегна около гъвкавата й талия. — Може и да ти се стори странно, но аз мисля, че е било по-добре, дето сме били разделени толкова дълго. Така сме пораснали самостоятелно и сега просто трябва да се приемем един друг. Кайл вече не е изпълнен с желание да господства, а аз — да се бунтувам.

Мериъл се съмняваше, че някога ще разбере какво означава да си близнак, но това нямаше значение. Доминик беше щастлив, което бе най-важното.

Когато настъпи вечерта, всички участници в празненството бяха сити и доволни, но малко изтощени от танците и дългия ден. Завършек на веселието щеше да сложи големият огън. Лорд Греъм приближи до високата купчина дърва и гръмогласно обяви:

— Време е да запалим огъня за най-дългия ден в годината. Нека той да лумне и в чест на брака между Доминик и лейди Мериъл!

Чичо й размахваше масивен бастун с месингов накрайник. Бе заявил, че си е изкълчил глезена, но Мериъл подозираше, че е бил толкова вбесен от появата й с Доминик и семейство Еймс, че е ритнал гардероба в стаята си и си е ударил пръста. Оттогава обаче той се държеше безукорно и тя му прости първоначалния гневен изблик.

Тълпата започна да се стича около огъня и Доминик прошепна на младата си съпруга:

— Почакай ме тук. Ще заведа Кайл при татко и Лусия. Двамата ще се зарадват, като видят, че сме оправили отношенията си.

Мериъл кимна. И без това не й се искаше да присъства на подобна семейна сцена, а пък беше заобиколена с толкова весели и дружелюбни хора, които не криеха уважението си към своята господарка.

Управителят Кар запали факлата на лорд Греъм. Чичо й се извърна към нея и извика:

— Мериъл, ще запалиш ли огъня?

Тя потисна обзелите я тръпки. Не харесваше огньове. Напомняха й твърде много за смъртта на родителите й.

— Моля те, направи го ти, чичо.

Греъм се обърна и хвърли факлата към готовата клада. Между дървата бяха пъхнати възпламенителни вещества и огънят лумна незабавно. Пламъците се издигнаха нагоре към небето и радостните викове разцепиха нощта.

Мериъл замръзна. Извитото тяло на чичо й, докато хвърляше факлата, пламъците, виковете… Прониза я ужас, силен и разтърсващ като светкавица.

Обзета от паника, младата жена се обърна и хукна през тълпата към спасителната прегръдка на нощта. Стигна до пътеката, която водеше към Касъл Хил, и продължи по нея, препъвайки се из камънаци и клони.

Вече бе във вътрешния двор на стария замък, когато острата болка в слепоочието я принуди да спре. Пое дълбоко въздух, отпусна се в тревата и се опита да проумее страха, който бе разтърсил цялото й същество. В съзнанието й изплуваха образи от нощните й кошмари — пламъците и дявола, който хвърля първата факла, после зловещите писъци на нещастниците, уловени в капана на пожара.

И… Кемал! Той също беше там — много по-млад, с гладко лице, но все пак беше той.

В далечината искреше големият огън. Хората край него нехаеха за нейната мъка. Мериъл обви ръце около треперещото си тяло и с мрачна решителност се застави да потърси истината, заровена в далечния кошмар.

Рексъм и Лусия се зарадваха на Кайл, особено след като двамата с Доминик отново бяха приятели. Младоженецът остави брат си при семейството си и се запъти обратно към Мериъл. Още бе далеч, когато я видя как побягна от огъня. Намръщи се, чудейки се дали в крайна сметка тълпата не й е дошла твърде много. Загрижен, си проправи път през смеещите се селяни. Явно бе време да отведе съпругата си у дома.

По небето още имаше следи от залязващото слънце, а и оранжевото кълбо на луната осветяваше пътя му. Въпреки това младият мъж пое предпазливо по пътеката, водеща към Касъл Хил.

Мериъл познаваше околността като петте си пръста и сигурно бе пробягала вече целия път. За щастие бе облечена в светла дреха и това щеше да му помогне да я открие в тъмното.

Навлезе сред руините на стария замък. Тъкмо започна да се чуди дали не бе изоставила пътеката и не се бе върнала към къщата, когато съзря призрачната фигура, скупчена на земята. Изтича при нея и тревожно попита:

— Мериъл, какво не е наред?

Тя вдигна глава. На лунната светлина лицето й бе мъртвешки бледо. Доминик коленичи и я прегърна.

— Какво се е случило?

Разтърсвана от конвулсии, Мериъл зарови лице в гърдите му. От цялото й същество се излъчваше страх.

— Да не би да са те нападнали? — попита Доминик.

— Н-не… — Гласът й бе едва доловим шепот. — Аз… си спомних…

По тялото му пробягнаха студени тръпки.

— Огънят и виковете са те върнали към нощта, в която твоите родители са загинали?

Тя не отговори, а скочи на крака и изтича по каменните стълби към парапета. Доминик мигом я последва. Когато Мериъл приближи до кулата, той почти грубо я издърпа назад.

Младата жена вкопчи ръце в камъка и се втренчи в тъмнината.

— През онази нощ луната бе същата. Аз бях на балкона, както сега, и гледах звездите. Страхувах се, че бавачката ще дойде и ще ме прибере в стаята. Мъжкото крило на двореца беше там. — Посочи вдясно. — Алури не беше строго охранявана крепост, защото не се числеше към кралските резиденции. Столицата на махараджата се намираше на север, на два дни път във вътрешността на страната, но той бе дал разрешение на баща ми да остане в Алури.

— Видя ли нападението? — тихо попита Доминик. Тялото й бе напрегнато. Доминик предположи, че в този миг тя вижда Индия, а не тихата шропширска нощ.

— Те препускаха с грохот, крещяха и размахваха факли. Бяха десетки, стотици — цяла армия от побеснели диваци. Много бързо обезвредиха охраната на баща ми, която бе малобройна, защото се предполагаше, че сме на безопасна територия. Нашите хора бяха сварени напълно неподготвени.

Мериъл пое дълбоко дъх.

— Един от конниците бе облечен в черно и лицето му бе покрито. Виждаха се само очите. Не беше водачът им, но той хвърли първата факла. Времето бе сухо и покривът пламна като барут. Помислих, че тъмният мъж е луд, защото нахлу с цвилещия си кон направо в двореца. Не го забелязах да излиза.

Мериъл трепереше. Доминик обви ръка около раменете й с надеждата да я успокои.

— Значи си видяла всичко, което се е случило.

Мериъл хвана плитката си и пръстите й нервно започнаха да я усукват.

— Хората, които успяваха да избягат от огъня, се натъкваха на мечове и копия. Имаше един възрастен и мил старец, който ми носеше шербет. Той… Отрязаха му главата, а един от конниците я набучи на копието си и я метна през двора.

— Видя ли родителите си?

Тя поклати глава.

— Техните стаи бяха отдясно. Там покривът първо пламна. Аз… Надявам се, че са умрели бързо, задушени от пушека.

— Как успя да избягаш?

— Бях изплашена от огъня, но в същото време се страхувах да скоча. Дворът беше пълен с онези диваци… Свих се на топка ужасена, че ще ме набодат на някое копие. После моята бавачка Хирал се появи, олюлявайки се, зад мен. Тя… Робата й бе в пламъци. Извика в нощта и един от ездачите под балкона погледна нагоре. Тогава се случи нещо странно. Двамата дълго се взираха един в друг. Аз… Аз мисля, че този мъж бе потресен от горящата жена и малкото дете. — Мериъл се разплака. — Хирал извика нещо, което накара косата ми да настръхне. После… После ме вдигна и ме хвърли през перилото.

— Господи! — Доминик я притисна към себе си. Самият той трепереше. — И конникът те улови?

— Да… Сигурно го е направил — прошепна в рамото му тя. — Падах и после изведнъж се спрях. Следващото, което си спомням, е, че съм върху коня, а ръката на мъжа подпира гърба ми. Чувствах се като натрошена. — Доминик я прегърна в отчаян опит да отнеме болката й, да я прогони завинаги.

— Сега си в безопасност, любима. Вече всичко е свършило.

— Не, не е — прошепна младата жена. — Не е…

Изгладнял от дългата езда, Кайл се нахвърли с вълчи апетит на вкусната храна. Лусия седеше до него сред вълни от шумоляща коприна.

— Вие двамата с Доминик наистина ли се изяснихте или само се преструвате заради мен и татко?

Брат й прокара печеното със солидна глътка бира.

— Направихме го, Лусия. Ти постъпи правилно, като ме накара да те изслушам.

Тя въздъхна облекчено.

— Радвам се. Мислиш ли, че примирието ви ще продължи дълго?

— Да. И двамата го искаме, а и няма за какво повече да си съперничим. — Кайл усещаше, че смъртта на Констанца го бе променила из основи, изпълвайки го с една свобода, която дори той самият все още не разбираше.

— Това е най-хубавият сватбен подарък, който можехте да ми направите. — Лусия се усмихна, прегърна го и стана, за да се присъедини към празнуващите край огъня.

Кайл тъкмо се канеше да си отреже още едно парче от говеждото, когато ножът му застина във въздуха. Нещо не бе наред и то бе свързано с Доминик. Опасност? По гърба му полазиха студени тръпки. Изправи се и огледа тълпата, но дори и след като се качи на пейката, за да вижда по-добре, не откри никъде брат си.

Кога всъщност го бе видял за последен път? Смътно си спомни, че лейди Мериъл се бе отдалечила от огъня, а не след дълго и Доминик я бе последвал. Може би просто младоженците ще продължат празненството в уединение? Как би могло да ги грози някаква опасност в този ограден парк.

Дали обаче още някой не бе тръгнал след тях? Може би се бе промъкнал в Уорфийлд заедно с гостите и сега се бе притаил в сенките, изчаквайки сгоден случай, за да обере някой благородник?

Глупости! Май даваше прекалена воля на въображението си. Скочи от пейката и се протегна отново към халбата с бира. Но изведнъж застина. Неясното чувство на безпокойство се засилваше. Може би наоколо нямаше никакви престъпници, но Доминик и Мериъл се бяха насочили към стария замък, а мястото бе опасно, особено през нощта. Нищо чудно да има и падащи камъни.

Отмести чинията си и се запромушва през тълпата. Щеше да засрами младоженците, ако ги свари в интимна поза, но не можеше да пренебрегне предупредителното бучене в главата си.

Тъкмо стигна до пътеката, когато една висока и тъмна фигура изведнъж изникна до него. Беше Кемал.

— Нещо не е ли наред, милорд?

Кайл сви рамене, чувствайки се малко засрамен.

— Може би е глупаво, но съм разтревожен за брат си.

— Странно! Аз пък се тревожа за лейди Мериъл. Може би не е зле двамата заедно да проверим. — Въпреки тихия глас думите не бяха молба.

Кайл си каза, че един съюзник няма да му е излишен.

Доминик погледна към Мериъл, опитвайки се да отгатне израза на лицето й в тъмнината.

— Какво искаш да кажеш с това, че не е свършило?

Тя преглътна.

— Спомняш ли си, че ти споменах за онзи спор за бебетата? Той беше между баща ми и чичо ми. В Камбей. Няколко дни преди да напуснем военната база. Аз… Мисля, че баща ми му е съобщил новината, че майка ми отново е бременна. Ако детето беше момче, неговият брат никога нямаше да наследи титлата и имението.

Доминик затаи дъх.

— И Греъм е бил разгневен, макар да е знаел, че подобна възможност винаги е съществувала.

Мериъл разтри слепоочията си.

— Аз съм се родила доста след сватбата на родителите ми. После са минали още години, така че бременността на майка ми е била голям удар за него. Той избухна, крещейки, че е взел на заем пари, разчитайки на наследството си. Баща ми отвърна, че веднъж вече е платил дълговете му, така че оттук нататък ще трябва да се научи да живее само с рентата си. Чичо ми изруга, после се извини и заяви, че занапред ще е много по-внимателен, след като вече не е сигурно, че някой ден ще стане граф. Но беше… побеснял. Аз… Аз не мога да престана да се питам дали той не е имал нещо общо с клането.

Доминик тъкмо се канеше да я увери, че това е невъзможно, когато един студен глас преряза нощта.

— Значи си спомни. Точно от това се страхувах, когато започна отново да говориш.

Тъмната фигура изплува от мрака. Греъм изкачи последните стълби. Носеше тежкия бастун в ръка. Замислено изгледа Мериъл.

— Предположих, че си загинала в Алури. За мен беше страшен шок, когато се появи, но след като беше полудяла и онемяла, можех да те оставя да живееш. — Завъртя нехайно бастуна между пръстите си. — За теб наистина щеше да е много по-добре, ако си беше останала луда.

Студеният му глас бе като повея на смъртта. Доминик пусна Мериъл и застана между нея и чичо й.

— Наистина ли ти си организирал нападението?

— Бях във връзка с махараджата на Канхар — спокойно отвърна Греъм. — Знаех, че разполага с тайна армия от бандити, които се криеха по хълмовете, и сключих сделка с него. Той да изпрати бандитите в Алури, а аз лично да наблюдавам всичко, за да се уверя, че работата е свършена както трябва. Бандитите щяха да получат плячката, а аз гарантирах на махараджата, че ще има концесията, за която преговаряше с Канхар. — Зъбите му блеснаха в мрака. — Доста изгодна сделка.

— Мили Боже! — изумено промълви Доминик. — Ти си убил собствения си брат и жена му! Колко още са загинали в Алури заради алчността ти?

Греъм сви рамене.

— Може би стотина. Повечето бяха индуси. Те вярват, че съдбата им е предопределена. Аз бях само изпълнител. Дори рискувах живота си, когато влязох в двореца, но всичко бе на моя страна. — Устните му се извиха в усмивка. — Разбира се, бях посещавал Алури и го познавах добре. Все пак боговете можеха да ме унищожат заради неблагочестието ми, но не го направиха. Оставиха ме да живея.

Греъм с бързо движение отвъртя месинговата дръжка. Блесна острие.

Мериъл изсъска като дива котка. Доминик се досети, че се кани да се нахвърли върху чичо си и побърза да хване китките й. За нея беше по-добре да побегне. Познаваше всеки камък и щеше да успее да се спаси.

Доминик пристъпи към Греъм.

— Предполагам, че смяташ да убиеш и двама ни, иначе не би ни казал толкова много. Но две убийства могат да събудят доста подозрения.

— Едва ли. Въпреки че напоследък Мериъл изглежда нормална, всички знаят, че е луда. Така че тя трагично се е самоубила през нощта на сватбеното си празненство. Скочила от стената на замъка в дълбоките води на реката, а съпругът й е загинал, опитвайки се да я спаси. — Греъм се усмихна с жестоката усмивка на палач. — Колко мило от ваша страна, че и двамата дойдохте тук. Обмислях и други варианти — отрова, самоубийство с пистолетите на баща й, може би падане… Но всички щяха да доведат до усложнения. Рисковани са. Този начин е идеален. След като и двамата умрете заедно, аз ще наследя стоте хиляди лири, които брат ми остави на Мериъл. Жалко, че имението ще отиде при семейството на Еймуърт, но човек не може да има всичко.

— Бягай, Мериъл! — извика Доминик, бутна я зад себе си и се хвърли към Греъм, надявайки се да го събори.

Но Греъм бе подготвен. Отстъпи пъргаво и стовари месинговата топка върху главата на Доминик. Последва разкъсваща болка, а после — нищо.

Глава 41

Доминик се свлече на земята. Мериъл изпищя. Защо трябваше да се хвърля срещу чичо й? И двамата щяха да избягат, ако не се бе опитал да проявява излишна смелост!

Скована от ужас, младата жена коленичи до неподвижното тяло на съпруга си. Мили Боже, как щеше да живее без него?

По слепоочието му се стичаше тънка струйка кръв, но все още дишаше. Докосна с треперещи пръсти лицето му. Не беше мъртъв. Засега.

Обаче те така или иначе нямаше да видят изгрева, ако планът на Греъм успееше. Защо не бе разбрала, че именно той стои зад смъртта на родителите й? Отделните парченца от мозайката винаги са били в съзнанието й, но тя все отказваше да ги подреди. Бе предпочела безопасността на своя свят на привидна лудост, лишен от непоносимите спомени и от сянката на убиеца.

В гърдите й се надигна гняв. Погледна към Греъм, който стоеше малко настрани и я наблюдаваше със светнали очи.

— Ти, мръсно дяволско изчадие!

— Какъв език, скъпа моя! Ти наистина си една малка дивачка. — Вдигна месинговата топка. — Предпочитам да използвам това, защото всички рани ще бъдат приписани на падането ти, но мога и да те пронижа с кинжала, ако предпочиташ. — Размаха блестящото острие. — В крайна сметка ти си моята единствена племенница, така че мога да проявя милост.

— Ако в семейството ни има луд, то това си ти — гневно процеди младата жена.

— Луд? Едва ли. По-точно съм изключително практичен. — Захвърли бастуна с кинжала и пристъпи към нея, вдигнал месинговата топка.

Смяташе, че тя ще приеме смирено смъртта си. Обаче Мериъл ловко се извъртя и избягна удара.

Тежката топка се стовари върху дясната й ръка, причинявайки й остра болка, но в същото време чичо й изгуби равновесие. Мериъл се спусна към мястото, където преди миг бе захвърлил бастуна с кинжала, и се извъртя, стиснала смъртоносното оръжие с двете си ръце.

— Ти смяташе, че Доминик е по-опасният, но сгреши. Сега ще умреш заради това, което му причини.

Греъм примигна, смаян от обрата на събитията. После се засмя.

— Да не би да си въобразяваш, че дете може да рани опитен войник? — Хвърли се напред с намерението да изтръгне оръжието от ръцете й.

Сграбчи я за рамото, но тя заби острието. Плисна кръв и Мериъл успя да се освободи от хватката.

— Малка кучка! — Греъм докосна раната си, после погледна невярващо окървавените си пръсти. — Ще си платиш за това! Сега смъртта ти ще бъде много по-мъчителна.

— Никой няма да умре тук тази нощ. — Плътният глас принадлежеше на Кемал, който вземаше по три стъпала наведнъж. В ръцете му проблясваше острието на извития кинжал.

Греъм изруга.

— Дали да не го нарежем на парчета, Кемал? — попита Мериъл.

— Не, милейди — нежно отвърна индиецът. — Той е мой. Ако знаех, че този мръсник е виновен за клането в Алури, отдавна да съм го убил.

Греъм хвърли месинговата топка и измъкна от вътрешния джоб на сакото си пистолет.

— Така е по-рисковано, но вие не ми давате избор. — Насочи дулото към Кемал. — Едва ли някой ще чуе изстрела при цялата тази глъчка около огъня.

— Не! — извика Мериъл. Острият пукот разцепи нощта. Два ли бяха изстрелите? Облак от гъст черен пушек засенчи погледа й.

Някакъв глас изрева:

— Мериъл, вземи му оръжието!

Не беше Доминик, а Максуел. Мериъл пусна кинжала и грабна пистолета, който лежеше на земята. С изстрела си Максуел го бе избил от ръката на Греъм и бе отклонил куршума, предназначен за Кемал.

— Всичко свърши, копеле! — изсъска младият мъж. — Ние сме повече, а ти вече си обезоръжен. Но ако наистина си ранил сериозно брат ми, ще взема кинжала на Кемал и ще помогна на Мериъл да те нареже на малки парченца.

— Трима срещу един не е много спортсменско — обади се Кемал и пристъпи към Греъм.

— Пет пари не давам дали е спортсменско, или не! — заяви Максуел със заплашително тих глас. В този миг Мериъл осъзна колко различен от него бе Доминик. Той беше цивилизован мъж. А у нея, също като у Максуел, се криеше кръвожаден звяр. Нищо чудно, че нямаше желание да се омъжи за него — двамата твърде много си приличаха. Доминик бе този, който владееше душата и тялото й.

Замаяна от облекчение, че опасността е отминала, тя пусна пистолета и пристъпи към съпруга си, който лежеше неподвижно между нея и Греъм. Отправи гореща молба към Бога раната му да не е сериозна. В този миг чичо й я сграбчи и я вдигна високо във въздуха, така че краката й се залюляха.

— Аз може и да умра — изръмжа той, — но няма да съм сам!

Стисна я здраво и се спусна към отвора в стената. Мериъл се опита да се освободи, но Греъм беше твърде огромен и твърде силен. В следващия миг тя почувства ужасяващата празнота на бездната под себе си и видя лунната светлина, посребрила далечните води на реката.

Някакви силни ръце обаче сграбчиха краката й. Помисли, че се разкъсва на две. После бе издърпана от хватката на Греъм. Отпусна се изнемощяло до стената. Виковете на чичо й се извисиха над руините на древния замък и заглъхнаха в нощта.

Все още замаяна, Мериъл осъзна, че Доминик я бе спасил с тежестта на собственото си тяло, издърпвайки я върху себе си. Обви ръце около врата му.

— Ти си добре!

Съпругът й неуверено се засмя.

— Не съм толкова сигурен — главата вероятно ще ме боли поне още седмица, но мисля, че ще оцелея!

Мериъл избухна в сълзи и зарови лице на гърдите му,

— Обичам те, Доминик. Да не си посмял да умираш преди мен!

Той застина.

— Ако наистина ме обичаш, Мериъл, сигурно ще живея вечно.

В следващия миг Максуел коленичи до тях.

— Нали не си ранен тежко, Дом? — Внимателно отметна косата на брат си, откривайки дълбоката рана на слепоочието.

— Бях изгубил съзнание за малко, но вече се чувствам по-добре. — Доминик бавно се надигна, после се изправи на крака с помощта на брат си.

— Добре, че Греъм те удари по главата — безгрижно заяви Максуел. — Твърде е корава, за да й стане нещо.

Доминик се засмя, а Мериъл погледна към Кемал, който стоеше до парапета, загледан в бездната.

— Дали има вероятност чичо ми да е оцелял?

— Не — тъжно отвърна индиецът. — Колелата на съдбата се въртят бавно, но накрая постигат крайната си цел.

— Тази нощ си спомних всичко, което се случи в Алури. Ти беше там, нали, Кемал?

Той се извърна и я погледна с тъмните си като вечността очи.

— Аз бях един от многото синове на махараджата на Канхар. Не първородният, а офицер в армията на баща си. Понякога яздех с бандитите, за да съм сигурен, че не престъпват заповедите му и не предизвикват твърде много хаос. — В гласа му прозвучаха язвителни нотки. — Това бе много важен и отговорен пост. От мен се очакваха големи дела.

Мериъл го приближи.

— Значи… ние сме се срещнали в онази нощ на клането?

Лицето на Кемал се сгърчи.

— Знаех, че през онази нощ ще се случи нещо ужасно, защото към конниците се присъедини някакъв фанатик, който говореше урду като местен и крещеше да се пролее повече английска кръв. Макар че мисията не бе по вкуса ми, аз все пак участвах в нея, докато не чух вика. Тогава вдигнах глава и видях на балкона една жена, обзета от пламъци. Това бе най-ужасяващата гледка в живота ми.

— Хирал те прокле, нали?

Кемал кимна.

— Заповяда ми да те спася в името на душата си. После те хвърли в ръцете ми. Ти беше нежна и крехка като птиче, а сребристата ти коса те обгръщаше цялата. Улових те и внезапно почувствах… светостта на живота. За първи път истински осъзнах последствията от жестокостта, която дотогава бе част от мен.

В съзнанието й изплува един образ — изкривеното от ужас лице на Кемал, озарено от разрушителните пламъци.

— Значи ти си ме спасил и си ме отвел в женското отделение на двореца!

Индиецът разпери ръце.

— Знаех, че там ще бъдеш в безопасност. Вече бях осъзнал, че не съм създаден за воин, но трябваше да минат много месеци, за да разбера, че никога няма да имам друг живот, докато съм син на своя баща. После узнах, че се готвят да те дадат за жена на един съседен принц. Тогава отидох при махараджата и му предложих да те върне на англичаните, които щяха да му бъдат много благодарни.

Мериъл кимна.

— А в Камбей са те помолили да придружиш госпожа Мадисън и мен до Англия.

Чичо й бе напуснал Индия много преди това, така че нямаш кой да разпознае в Кемал един от нападателите. Той е бил просто образован и възпитан индиец, на когото са имали доверие.

— Значи си бил принц, а госпожа Мадисън те е взела за пазач на харема.

— Благодарен съм за това — то ме раздели с миналото ми и откри пред мен пътя на покаянието. Но един живот няма да е достатъчен, за да изкупя всичките си грехове. — Погледна я в очите. — Не очаквам да ми простиш, защото и аз не мога да си простя.

Сълзи запариха в очите й и тя се хвърли в прегръдките му.

— Разбира се, че ти прощавам. Та ти беше моето спасение!

Кемал я притисна за миг.

— Благодаря ти, мое малко цвете.

Мериъл се отдръпна. Чувстваше, че една врата в живота й току-що се бе затворила. Сега разбираше коя беше и защо бе точно такава.

— Макар че бих искал Греъм да си плати за стореното, смятам, че е по-добре смъртта му да бъде сметната за нещастен случай — обади се Максуел.

Мериъл потръпна, като си помисли за всеобщия интерес, който щеше да предизвика разкриването на престъпленията на чичо й. Никой нямаше да спечели от един скандал.

— Колкото по-малко се говори за онзи звяр, толкова по-добре.

Обърна се към Доминик. Нужно й бе доста време, за да познае любовта. Сега тя гореше с ярък пламък в сърцето й и изпълваше всяка нейна клетка с желание за закрила, страст, приятелство и разбиране.

— Веднъж ти ми каза, че си готов да напуснеш Уорфийлд, стига аз да те помоля. Ако някога си изгубя дотолкова разсъдъка и го направя — моля те, не си отивай!

Доминик се засмя и я целуна.

— Не се тревожи, любов моя. Не съм сигурен, че в този случай щях да бъда истински джентълмен и да удържа на думата си.

Мериъл зарови лице на гърдите му. Усети силните удари на сърцето му.

— Не е нужно да бъдеш джентълмен, стига никога, никога да не ме напускаш.

Епилог

Практична както винаги, лейди Лусия Ренборн успя да избере един прекрасен септемврийски ден за сватбата си. Церемонията се състоя в енорийската църква в Дорнлей, за да могат да присъстват всички приятели и съседи на семейството.

Венчавката мина гладко, с изключение на едно малко произшествие — младоженецът изтърва сватбената халка, която се търкулна по каменния под, но бързо бе вдигната от един шафер. Доминик изпита искрено съчувствие към бъдещия съпруг — той самият беше кълбо от нерви, когато се венчаваше за Мериъл, а тогава присъстваха много по-малко хора.

Церемонията завърши с целувка на новобрачните, след което гостите излязоха в двора на църквата, за да ги изчакат. Доминик през цялото време не пускаше ръката на Мериъл. Макар че сега тя изглеждаше много по-спокойна сред многолюдната тълпа, той не искаше да й се случи нищо лошо.

Децата се гонеха щастливо из украсения с цветя и панделки двор, а хората бъбреха оживено и се смееха. Наблизо бяха подредени малки кошнички, пълни с розови листенца. Мериъл се огледа и рече:

— Ей сега се връщам.

Докато тя се отдалечаваше, Доминик развеселено забеляза, че макар бледозелената й рокля да бе безукорна, а косата й — прибрана в елегантен кок под изящното боне, тя бе изхлузила обувките си, за да усеща меката трева.

— Радвам се да видя, че все още не се е цивилизовала напълно — разнесе се плътният глас на Кайл до него.

— Мисля, че няма опасност — усмихна се Доминик, припомняйки си изминалата нощ. Никой не можеше да си представи какви вълнения крие женитбата с една страстна дивачка.

Извърна се към брат си. Двамата не бяха имали възможност да останат насаме, откакто Доминик и Мериъл бяха пристигнали в Дорнлей. Но Кайл изглеждаше много по-спокоен от последния път в Уорфийлд. Тогава той бе отчаян от загубата на любимата жена и съсипан от чувството, че е предаден. Сега изглеждаше… много по-уравновесен. Беше в мир и разбирателство със себе си и Доминик не го бе виждал такъв от дете.

— Говори ли с Рексъм? — попита Кайл. — След като Мериъл няма мъжки роднини по бащина линия, старото момче планира да издейства титлата да се завещае на теб и нея. — Устните му се извиха в лека усмивка. — Така че ти най-после ще станеш граф.

— Мили Боже! — смаяно прошепна Доминик.

— Ще ти хареса ли да бъдеш следващият лорд Греъм?

Брат му се поколеба.

— Една титла наистина не ми се струва толкова важна. Ще попитам Мериъл какво мисли по този въпрос.

Лицето на Кайл придоби сериозно изражение.

— Смятам да напусна Англия, Доминик. Не знам кога ще се върна. — Кимна към църквата. — Останах толкова дълго единствено заради сватбата на Лусия. Утре тръгвам.

— Проклятие! — изпусна се Доминик, но потисна детинското си желание да се опита да промени решението на брат си. Кайл заслужаваше да бъде щастлив по своему. — Ще ми липсваш.

— И ти на мен — тихо отвърна Кайл. — Каква ирония на съдбата — да тръгна точно когато двамата с теб отново се помирихме. Но ако не замина сега, никога няма да го сторя.

— А какво казва Рексъм за това?

— Ще му го съобщя тази вечер. Няма да бъде щастлив, но той има теб и Мериъл. Вие ще се погрижите за наследството, ако нещо се случи с мен. — Кайл се поколеба, търсейки подходящите думи. — Аз винаги съм искал да бродя из далечни места и да видя непознати земи, но бях длъжен да остана в Англия и да изпълнявам ролята си на наследник. Тогава… един човек ме накара да осъзная, че винаги мога да избирам как да изживея живота си. Време е да направя това, за което съм мечтал.

Доминик протегна ръка.

— Само не забравяй да се върнеш някой ден.

Кайл я пое и я стисна силно.

— Няма.

Погледите им се срещнаха и Доминик усети как буцата на гърлото му се стопява. Разделени и от половината свят, те никога повече нямаше да бъдат толкова далеч един от друг, колкото в миналото.

— Давам ти Пегас. Когато го яздиш, мисли за мен.

Опитвайки се да запази спокойния израз на лицето си, Кайл се обърна и се смеси с тълпата тъкмо когато вратите на църквата се отвориха. Отвътре се появи щастливата новобрачна двойка. Мериъл и Доминик се присъединиха към поздравяващото ги множество точно навреме, за да засипят Лусия и сияещия й съпруг с рози. Поне един от семейството да има нормална сватба, тъжно си помисли Доминик, докато хвърляше последното от уханните листенца.

Мериъл улови ръката му и го поведе към отдалечения край на църквата.

— Ела да видиш!

Спряха пред туфа сини цветя.

— Никога не съм ги виждала. Смяташ ли, че викарият ще ми позволи да занеса няколко в Уорфийлд?

Цветята не бяха нищо особено, поне според Доминик, но Мериъл беше познавачът.

— Мисля, че да. Ще дойдем утре и ще го попитаме. — Огледа се, видя, че наоколо няма никой и я привлече към себе си. — Не съм те целувал, откакто излязохме от Дорнлей.

— Цяла вечност! — закачливо го стрелна с поглед Мериъл.

Целувката й бе пълна със страст и себеотдаване. Дишането им се учести, а ръцете му се плъзнаха по тялото й. Без да откъсва устни от нейните, Доминик я притисна към ствола на близкото дърво.

Задъхана и едва сдържаща смеха си, Мериъл отметна глава.

— Предполагам, че ще ми кажеш, че не е много прилично да се любим под този дъб на сватбата на сестра ти, когато всеки миг може да дойде някой.

Той неохотно се отдръпна.

— Взе ми думите от устата. Но помисли колко хубаво ще бъде, когато отново останем сами.

— Мисля, мисля — страстно прошепна съпругата му.

Докато Мериъл оправяше роклята си, Доминик рязко каза:

— Кайл напуска Англия. Иска да види света.

Погледът й срещна неговия.

— Съжалявам. Но сигурно ти съжаляваш много повече.

— Да, обаче ще се оправя. Радвам се, че най-после ще направи това, което винаги е искал. — Прегърна я през раменете. — Нека се върнем пеша до Дорнлей.

Тя кимна и двамата излязоха през задната врата. Поеха по пътеката между дърветата, която щеше да ги изведе до голямата къща.

— Кайл ми спомена, че баща ми иска да изпрати петиция до краля с молба титлата Греъм да се даде на теб, вместо да остане без претендент. Ще ти хареса ли да бъдеш лейди Греъм?

Тя не отговори веднага. После вдигна глава и му се усмихна.

— Бих искала един ден моят син да наследи от теб титлата на баща ми.

В гърдите му се надигна неизказана радост — тя вече не изпитваше безпокойство при мисълта за деца. Съпруга, земя, семейство. Какво повече би могъл да желае един мъж?

— Кога за последен път ти казах колко много те обичам?

— Вече мина цял час. Много, много отдавна. А сега е мой ред. Обичам те, Доминик, с тялото и душата си. — Усмихна му се дяволито, сгуши се в прегръдките му и страстно се отърка в него. — Особено с тялото си.

Кръвта му кипна. Докато я целуваше, осъзна, че тази пътека е много по-усамотена, отколкото църковния двор.

Информация за текста

© 1998 Мери Джо Пътни

© 2000 Диана Кутева, превод от английски

Mary Jo Putney

The Wild Child, 1998

Сканиране: ???

Разпознаване и начална редакция: Xesiona, 2009

Редакция: maskara, 2009

Издание:

Мери Джо Пътни. Дивачката

Оформление на корицата: Петър Христов

ИК „Бард“, 2000

Свалено от „Моята библиотека“ [http://chitanka.info/text/13925]

Последна редакция: 2010-05-15 20:55:27

1

На 18 юни 1815 г. край Ватерло англичаните и прусаците разгромяват французите. Това не само е последната битка на Наполеон, но и краят на една 25 годишна война, превърнала се в гигантска за времето си касапница (142000 участници, около 60000 жертви). — Б.пр.

2

Любим, обичан, желан (исп.) — Б.пр.

3

Дявол да го вземе (исп.). — Б.пр.

4

Сърце мое (исп.). — Б.пр.

5

Войната между Англия и Испания по време на Империята (1807–1812). — Б.пр.

6

Колеж в едноименния град в Южна Англия, откъдето идва името на играта ръгби. — Б.пр.

7

Света дево — исп. — Б.пр.

8

Уилям Конгрив (1670–1729). Английски драматург и поет. Пиесите му, които осмиват светския живот, се характеризират с елегантен хумор и изящество на стила. — Б.пр.

9

Стара богаташка селска къща (англ.). — Б.пр.

10

Съпруга на Леофрик, граф на Мърсия (починал в 1057). Според легендата той е обещал, че ще намали непосилните данъци в Ковънтр, ако лейди Годайва мине гола на кон посред бял ден по улиците на града. Благодарните граждани се заключили по домовете си, но Любопитния Том издълбал дупка в кепенците на прозореца си и бил ослепен. — Б.пр.

11

Испански благородник. — Б.пр.

12

Любима (исп.). — Б.пр.

13

Английски художник, гравьор, поет и мистик, водеща фигура в романтичния период. Илюстрира с водни бои поемите си, както и произведения от Джон Милтън, Уилям Шекспир, Данте и Библията. Роден е в Сохо, Лондон. — Б.пр.

14

Ан Радклиф (1761823) — англ. писателка, представителка на т.нар. готически роман. Една от най-известните й книги е „Мистериите на Удолфо“ (1794). — Б.пр.

Content

Мери Джо Пътни
Дивачката

Пролог

Глава 1

Глава 2

Глава 3

Глава 4

Глава 5

Глава 6

Глава 7

Глава 8

Глава 9

Глава 10

Глава 11

Глава 12

Глава 13

Глава 14

Глава 15

Глава 16

Глава 17

Глава 18

Глава 19

Глава 20

Глава 21

Глава 22

Глава 23

Глава 24

Глава 25

Глава 26

Глава 27

Глава 28

Глава 29

Глава 30

Глава 31

Глава 32

Глава 33

Глава 34

Глава 35

Глава 36

Глава 37

Глава 38

Глава 39

Глава 40

Глава 41

Епилог

Информация за текста

1