Мери Джо Пътни

Заложница на съдбата

На моята майка Елинор Конгдън Пътни, от която наследих любовта кът пътуването, езиците и добрите книги.

ПРОЛОГ

Чарлтън Аби, пролетта на 1815 година

Четвъртият граф Кромарти бе погребан с всички почести и блясък, които заслужаваше знатен благородник от неговия ранг. Камбаната на селската църква бавно и тържествено биеше през цялото време, преди ковчегът да бъде спуснат в гроба, заобиколен от мъжете на рода, до един облечени в черно и с опечалени физиономии под несекващия дъжд. Старият граф беше чаровен, добре сложен и силен духом мъж. Здравомислещ и остроумен наследниците му имаха защо да се гордеят с него.

За него най-силно скърбеше единственото му дете — лейди Джослин Кендъл. На церемонията след погребението тя изпълняваше задълженията си с безукорна изтънченост. Бледото й лице, обгърнато от черния траурен воал, й придаваше вид на ангел, изваян от мрамор. Тя бе изключително силно привързана към баща си и двамата бяха много близки.

Лейди Джослин Кендъл за последен път изпълняваше ролята на господарка в „Чарлтън Аби“, тъй като от утре имението щеше да бъде управлявано от нейния чичо Уилъби. Тя умело прикриваше чувствата си, макар че не можеше да се примири със суровата действителност — занапред да бъде гостенка в родния си дом.

Макар че няколкото по-възрастни дами я преценяваха като прекалено своенравна и дори зле възпитана, никой от присъстващите мъже не споделяше това мнение. Двадесет и една годишната Джослин притежаваше завиден чар и красота — не случайно всички господа в залата се извръщаха след нея и се унасяха в мечти.

Последният ритуал в този прекалено дълъг и тягостен ден бе прочитането на завещанието на починалия граф. Адвокатът на рода, господин Крандъл, бе пристигнал от Лондон специално за да изпълни това свое задължение. То обаче изискваше доста време предвид многобройните клаузи, свързани с по-заслужилите слуги и специалните дарения.

Лейди Джослин седеше напълно неподвижно сред множеството слушатели. Като дъщеря нямаше право да получи всичко, което бе притежавал покойният й баща. Но можеше да наследи значителна част от бащиното си богатство, което щеше да я нареди сред най-заможните наследници в цяла Англия.

Новият граф, с опечалено лице, по което нямаше дори помен от жизнеността на починалия му по-голям брат, слушаше с едва сдържано нетърпение. Преди години всички очакваха четвъртият граф Кромарти да се ожени повторно и евентуално да се сдобие с наследник. Оказа се обаче, че брачният му опит го подтикваше да се въздържа от подобно решение. Бащините му чувства бяха напълно реализирани с единствената му дъщеря, а брат му Уилъби беше безкрайно доволен от това решение. Макар че новият граф искрено скърбеше за починалия си брат, нищо човешко не му бе чуждо и сега тайно се радваше, че най-после ще получи мечтаната титла.

Завещанието не криеше никакви изненади — поне докато не се стигна до последната клауза. Преди да започне четенето на тези редове, господин Крандъл прочисти гърлото си и неспокойно огледа красивата фигура на единствената дъщеря на четвъртия граф Кромарти, седнала на първата редица.

— А на моята любима дъщеря Джослин с настоящия документ завещавам и вменявам да…

Плътният глас на адвоката изпълни залата, защото озадачените присъстващи бяха затаили дъх. Когато адвокатът приключи прочитането на завещанието, всички внезапно зашепнаха и насочиха погледи към лейди Джослин.

За миг тя се вцепени. Но после рязко се надигна, отмахна черния креп от лицето си, за да разкрие прекрасните си лешникови очи, искрящи от несдържан гняв.

— Той е направил… какво?

Глава 1

Лондон, юли 1815 година

В съня си майор Дейвид Ланкастър галопираше сред испанските хълмове, възседнал коня си Акуило. Жребецът препускаше с грациозността на своя съименник — орела. Усещаше под бедрата си силните мускули на коня, които откликваха и на най-слабия натиск. Смехът на Дейвид кънтеше във въздуха, а косата му се развяваше от вятъра. Ездач и кон сякаш се бяха слели в едно, унесени във вечен бяг, във вихъра на младостта и силата.

Събуди го далечен вик на агония. Годините, прекарани във война, го бяха научили да скача на крака и да грабва пушката си, докато се промъква пълзешком от палатката, за да отблъсне вражеската атака. Но вместо движение, той почувства пронизваща болка, когато наполовина мъртвото му тяло не се подчини на инстинкта. От кръста надолу бе напълно неподвижен, а безжизнените му нозе го приковаваха завинаги към постелята.

Майорът отвори очи и се сблъска с грозната реалност на болницата „Йоркският херцог“. Акуило бе умрял при Ватерло, също като Дейвид, макар че тялото му упорито се бе вкопчило в последните искрици живот. Войнишкият късмет, който го бе съпътствал през годините на войната, без да получи нито едно сериозно нараняване, накрая му бе изневерил. Пряко артилерийско попадение щеше да бъде по-бързо и милостиво избавление, отколкото тази тягостна агония.

Но вече не му оставаше много. Той стисна челюсти, когато пристъпите на болката достигнаха крайния си предел.

Болничната стая бе мрачна и неприветлива, но офицерският му чин поне му осигуряваше привилегията да страда в уединение.

Разпозна тихото монотонно потракване на куките и извърна глава върху възглавницата. Чезнещата светлина открояваше дребния силует на сестра му, седнала край единствения прозорец. В гърдите му се надигна вълна от нежност. Откакто той се завърна в Лондон, Сали идваше всеки ден. Сестра му бе успяла да подреди ежедневните си задължения така, че да прекарва по-дълго време с умиращия си брат. Това положение бе много по-тежко за нея, отколкото за него. Майор Ланкастър не изпитваше страх, а само стоическо примирение. Най-после щеше да намери покой. За Сали смъртта му обаче щеше да означава самота и несигурно съществувание на една гувернантка без семейство, което да я подкрепя.

Откликваща и на най-малкото му движение, тя вдигна глава и видя, че брат й е буден. Остави настрани плетката, прекоси стаята и приближи до леглото му.

— Гладен ли си, Дейвид? Донесох от семейство Лонстън много вкусен телешки бульон.

Знаеше, че трябва да се опита да хапне заради Сали, но от самата мисъл за храна му се повдигаше. Стомахът му бе една от многото части на тялото му, които бяха загубили интерес към живота.

— Не, благодаря ти, може би по-късно. — Погледна към прозореца. — Време е да си тръгваш, преди да се е стъмнило.

Сали повдигна рамене. Облечена в семпла сива рокля, тя бе истинско олицетворение на скромна гувернантка. Сърцето му се сви при мисълта, че когато си отиде, никой няма да си спомня онази малка немирница, която го преследваше с понито си, тичаше боса през ливадите, а смехът й огласяше околността. Тогава бяха щастливи сред зелените поля на Херефорд. Сякаш беше преди цяла вечност.

— Трябва да си вървиш, Сали — строго рече Дейвид. — Не искам да се прибираш по тъмно.

Младата жена се усмихна. Познаваше брат си достатъчно добре, за да се плаши от строгия му тон на офицер.

— Ще те приспя и ще тръгвам. — Взе шишенцето с лаудан от масичката до леглото, внимателно отмери една лъжица и я поднесе към устните на Дейвид. Той преглътна бързо, едва усещайки вкуса на виното и подправките, притъпяващи горчивия вкус на опиума, който щеше да облекчи болката му.

Сали пъхна ръка под раменете му и внимателно го повдигна, за да може брат й да изпие няколко глътки вода. После го нагласи нежно на възглавницата. Смяната на ролите отначало го притесняваше, тъй като той винаги се бе грижил за нея. Но гордостта му бързо отстъпи пред безпомощността и спокойната увереност, с която Сали бе приела мъчителната и тежка роля на медицинска сестра.

— Лека нощ, Дейвид. — Подпъхна края на одеялото под неподвижното му тяло. — Ще се видим утре следобед.

Огледа се, за да се увери, че брат й може да достигне с ръка чинията с бульона, чашата с вода и шишенцето с лаудана. Той щеше да му бъде нужен още преди разсъмване. После си тръгна с изправени рамене и овладяно лице. За щастие полумракът в стаята скри мъката и безнадеждността в очите й.

Цветовете започнаха да изпъкват, формите се размазаха и болката отстъпи пред опиума. Клепачите му се притвориха. Майорът мислено благодари на Бога за опиума.

Макар че не би имал нищо против да поживее още някое и друго десетилетие, Дейвид не се оплакваше от съдбата си. През почти тридесет и две годишния си пълноценен и интересен живот беше пътувал и беше се сражавал за родината си. Имаше прекрасни приятели, по-близки от братя. Единственото му съжаление бе за Сали. Тя бе изключително способна млада жена, но времената бяха несигурни. Само ако можеше дай остави достатъчно средства, за да подсигури бъдещето й. Само ако можеше…

Упойващата топлина на опиума притъпи болката и младият мъж най-сетне заспа.

Смръщила лице, лейди Джослин прекоси салона, а диплите на широката пола на костюма й за езда прошумоляха зад нея. Трябваше спешно да сподели тревогите си с любимата си леля, защото само тя би могла дай помогне в тази трудна ситуация.

— Лельо Лора?

Внезапно млъкна, защото леля й не беше сама в салона. За следобедния чай тя бе поканила лейди Кромарти — другата леля на Джослин, която обаче определено не бе сред любимите й лели. Твърде късно бе да се спасява с бягство, затова младата жена потисна въздишката си на огорчение, пристъпи напред и заговори с неискрения тон, на който отдавна бе привикнала:

— Здравей, лельо Елвира. Каква… приятна изненада.

Графинята й отвърна с не по-малко лицемерна усмивка, придружена обаче със заплашително оголване на едрите й зъби.

— Пристигнах в града да напазарувам, казах си, че няма да е зле да се отбия и да ви видя как сте вие двете. Но не мога да остана много дълго. До Чарлтън ме чакат два часа обратен път с каретата.

— Много добре знам колко е пътят до Чарлтън.

Джослин се настани на стола срещу двете възрастни дами.

Мразеше да й напомнят за дома, в който бе прекарала детството си. Обичаше това имение и на времето дори се бе забавлявала да си фантазира как ще се омъжи за братовчед си Уил, който един ден трябваше да наследи титлата. Също като баща й, той беше мил с нея, а тя лесно можеше да му налага волята си и така отново щеше да бъде господарка в Чарлтън. За щастие здравият разум и този път надделя. Уил не беше лош по характер, но тя категорично не го желаеше за съпруг.

Лейди Лора наля чай в още една чаша и я подаде на племенницата си.

— Радвам се, че се върна навреме, за да се присъединиш към нас.

Като офицерска съпруга тя бе станала истински експерт по успокояване на събеседниците в напрегнати ситуации — точно сега тази й способност беше особено полезна — където се появеше лейди Елвира Кромарти, надвисваха буреносни облаци.

След като пое подадената й чаша с чай, Джослин се облегна назад. Надяваше се, че когато навърши четиридесет години, ще остане също така приветлива и чаровна като леля си Лора. И двете бяха наследили характерната за рода Кендъл привлекателност — лешникови очи и кестеняви коси с червеникави отблясъци. Леля й беше благословена с ведър характер, може би заради двадесетгодишния щастлив брачен живот. Благословия, на която Джослин може би никога няма да може да се наслади.

Съвсем друг характер имаше Елвира. Графиня Кромарти, също беше леля на Джослин, но не по кръвно родство, а защото бе съпруга на Уилъби. Въпреки че самата тя не произлизаше от висшите кръгове, бе приела издигането си като доказателство, че наистина има Бог. Дори и в момента, докато опитваше кейка, поднесен към чая, тя не преставаше да оглежда салона със собственически поглед.

Джослин не пропусна това и прехапа устни.

— Престани да пресмяташ колко струват мебелите, лельо Елвира — заяви госпожицата с най-хладния тон, на който бе способна. — Все още не си станала господарка на този дом.

Една по-чувствителна жена би се смутила от подобна прямота, но лейди Кромарти само се усмихна невъзмутимо и любезно.

— Да не би да те безпокои наближаването на рождения ти ден, след като все още не си дори сгодена?

Припомнянето на причината за нейните тревоги можеше да се сравни само с нахълтването на лисица посред нощ сред кокошките в някой курник. Твърдо решен всичко да бъде по негова воля, дори и след смъртта му, бащата на Джослин бе оставил огромното си богатство на единствената си дъщеря, но при условие, че ще се омъжи преди да навърши двадесет и пет години. В противен случай по-голямата част от внушителното наследство, включително и „Кромарти Хаус“, където сега трите дами се бяха събрали около масичката за чай, щеше да получи брат му Уилъби.

— Защо да се безпокоя? — попита на свой ред Джослин със същата невъзмутима любезност. — Не мога да отрека, че съм притеснена чие предложение да приема, но не се опасявам за бъдещето си. Все ще успея да се омъжа навреме, за да спазя последната воля на баща ми.

— Сигурна съм, че си затрупана от предложения, скъпа — заговори Елвира с тон, красноречиво подсказващ, че мисли точно обратното. — Но когато една жена наближи твоите години и все още не е сгодена, човек си задава въпроси… — Разсеяно махна с ръка. — Какво щастие е и това, че ако решиш да си останеш стара мома, ще получиш издръжка, която ще ти стигне да се установиш в някое мило местенце, като Бат[1] например.

— Но тъй като ненавиждам Бат, щастието е в това, че подобен въпрос никога не стои пред мен — отвърна Джослин с най-кадифения си тон.

Любезната маска на Елвира се превърна в злобна гримаса.

— Ти не се нуждаеш от пари. А ние с чичо ти трябва да се погрижим за уреждането на нашите пет деца. Наистина беше много непочтено от страна на баща ти да остави на Уилъби средства, които едва стигат за управлението на именията.

Всъщност четвъртият граф Кромарти бе оставил на брат си достатъчно средства, за да издържа семейството си в приличен разкош, обаче графинята бе от онези натури, които никога не се насищаха. Но преди Джослин да се поддаде на изкушението да припомни това, Елвира изпищя. Едно кафяво кълбо се претърколи през облегалката на дивана, пльосна се в широкия й скут, впери златистите си очи в графинята и садистично й се ухили.

Джослин потисна усмивката си. Изида беше надарена с типичния за котките усет да се нахвърля с наострени нокти тъкмо върху онези гости, които най-малко очакваха да бъдат нападани. Мислено си напомни да поръча стриди за вечеря на котката и дръпна шнура на звънеца, преди да прекоси салона и да вземе Изида от скута на графинята.

— Съжалявам, лельо — мило рече младата жена, — очевидно Изида много те харесва. — Или по-скоро кифличката с крем в ръката ти. — Лошо момиче!

Котката примигна умилкващо се, уверена, че мъмренето е престорено. Изида бе подарък на Джослин от неин ухажор от флота, който се кълнеше, че я е донесъл от Египет. Кадифената й жълтокафява козина и фината й костна структура наистина напомняха на изображенията на котки в древните египетски храмове. Четириногото притежаваше много повече аристократизъм, отколкото графиня Кромарти.

— Дъдли, леля ми си тръгва — обърна се Джослин към иконома, появил се в отговор на позвъняването й. — Моля те, поръчай да приготвят каретата й.

Дори Елвира можеше да разбере ясния намек, но се изправи самодоволно. Графинята не се съмняваше, че Джослин е закъсняла с търсенето на съпруг.

— Приятен ден, Лора. Ще се радвам да ни поканиш на сватбата си, Джослин. Ако въобще има такава.

Отгатнала изражението на племенницата си, Лора побърза да придружи графинята до каретата й. На границата на едно от редките си, но силни избухвания, Джослин скочи, прекоси салона и се втренчи през прозореца към улицата, опитвайки се да се овладее. Елвира винаги я вбесяваше, но щеше да сгреши, ако й достави удоволствието да загуби самообладание пред нея.

Няколко минути по-късно тя чу тихите стъпки на лейди Лора, която влезе в салона..

— По-скоро ще се омъжа за някой просяк, отколкото да позволя парите и имотите ми да попаднат в ръцете на Уилъби и на тази… негова злобна и самодоволна съпруга — изрече Джослин, извръщайки се от прозореца.

— Жалко, че Уилъби не си избра по-изискана жена — призна Лора, докато отново се настаняваше на дивана. — Но, знаеш ли, Елвира е права. Времето не работи в твоя полза. Досега не съм настоявала да си намериш съпруг, защото вече не си неопитно младо момиче и много добре осъзнаваш положението си. По-добре да се откажеш от наследството си, отколкото да сключиш нещастен брак, още повече, че си добре осигурена.

— Нямам намерение да се отказвам от богатството, което ми се полага — остро възрази Джослин. — А още по-малко в полза на Елвира.

— Ти имаше повече от три години да си намериш съпруг по свой вкус. Оставащите няколко седмици не са никак много.

Джослин си припомни това, което искаше да обсъди с леля си, въздъхна и пак седна на стола си.

— О, много добре знам за кого искам да се омъжа. За нещастие досега не съм успяла да привлека вниманието му. Поне не дотолкова, че да ми направи предложение.

— Колко… интересно. Не знаех, че харесваш някого. Кой е този глупак, който не е осъзнал големия си късмет?

Джослин се протегна към кошничката си за бродерия и извади гергефа.

— Херцогът на Кандоувър.

— Кандоувър! Мили Боже, Джослин, та този мъж е заклет ерген! — възкликна леля й. — Той никога няма да се задоми.

— Това, че досега не се е женил, не означава, че няма да го направи. — Джослин вдяна дълъг светлосин конец в ухото на иглата и направи старателен бод. — Двамата много си подхождаме, а през последните няколко месеца той показва подчертано внимание към мен.

— Той се наслаждава на компанията ти. Преди малко яздихте заедно, нали? Но херцогът винаги се е ограничавал в рамките на благоприличието. Сутрешни визити, запазени танци на баловете и от време на време езда, освен ако има нещо повече, за което не знам? — Гласът й се повиши и думите й прозвучаха като тревожен въпрос.

— Винаги се е държал като истински джентълмен — с нотка на съжаление в гласа отвърна Джослин. Жалко, че херцогът не бе прекрачил границите на благоприличието, но той бе от мъжете, които биха го направили, само ако имат сериозни намерения. — Но пък прекарва с мен много повече време, отколкото с всяка друга неомъжена жена от обществото. Той е около тридесет и пет годишен и му е време да има наследници.

Лейди Лора се намръщи.

— Поставила си си невъзможна цел, скъпа моя. Кандоувър има много братовчеди, така че няма нужда да се жени, за да има наследник. Посещава всички светски събития, но нито веднъж не е правил предложение за женитба. Разбира се, имал е много любовници — винаги вдовици или чужди съпруги, — но никога неомъжени. — Устните й се извиха в кисела усмивка. — Ако го искаш за любовник, омъжи се за някой друг и той вероятно ще откликне на желанието ти, поне за известно време. Но няма да ти стане съпруг.

— Доста откровен разговор, наистина. — Раздразнена от прямата преценка на леля си, Джослин се замисли за последните няколко, продължавайки да бродира, дали си бе въобразила, че херцогът се интересува от нея? Не, той я намираше за привлекателна; вече имаше достатъчно опит с мъжете, за да разпознае искреното възхищение. А привличането бе нещо повече от физическо усещане на противоположния пол. — Има някаква… особена връзка между нас, лельо, може би защото и двамата от години ни преследват търсачи на богатства. Но не е само това. Убедена съм, че има нещо много повече.

— Възможно е — нежно се съгласи леля й. — Но ти наистина не разполагаш с време, скъпа моя. Щом не ти е предложил досега, съмнявам се, че ще го накараш да го направи през оставащите четири седмици. Ако си решила да се омъжиш точно за него, а не за друг, по-добре е да започнеш да опаковаш багажа си. Елвира ще иска да се нанесе тук веднага след твоя рожден ден. Разбира се, няма да посмее да те изгони, но предполагам, че нямаш желание да останеш в нейната компания.

— Няма да й доставя удоволствието да получи онова, което е мое. — Джослин забоде иглата с ненужна сила. Не беше глупачка — осъзнаваше, че за оставащите няколко седмици е малко вероятно да накара херцог Кандоувър да прекрачи границата от възхищение към предложение за женитба. — Имам… резервен план.

— Имаш предвид някой от другите си ухажори? Лорд Макензи е готов веднага да се ожени за теб и мисля, че от него ще излезе чудесен съпруг — усмихна се лейди Лора. — Разбира се, че съм пристрастна, тъй като много ми прилича на Андрю.

Джослин поклати глава. Макензи беше приятен и с хубава външност, но не бе мъж за нея.

— Мисля да приема предложението на сър Харолд Уинтърсън. Между нас има нещо като игра. Той редовно ми предлага да се омъжа за него и ще бъде възхитен, ако приема. Наближава седемдесетте и е твърде стар, за да се възползва от съпружеските си права. Ако стана негова съпруга, ще изпълня условието в завещанието на татко и не след дълго отново ще бъда свободна. Ако съм вдовица, Кандоувър ще ме види в различна светлина.

Лейди Лора едва не изтърва чашата си с чая.

— Що за ужасна мисъл! Да се омъжваш за някого и в същото време да се надяваш да умре е отвратително. А освен това и глупаво! Познавах едно момиче, което се омъжи за човек на възрастта на сър Харолд, надявайки се скоро да стане богата вдовица. Това беше преди двадесет години, съпругът й все още е жив, а тя пропиля младостта си.

Джослин пребледня, а Лора додаде:

— Освен това няма възраст, за която със сигурност да се твърди, че мъжът не се интересува от съпружеските си права.

При тази мисъл племенницата й потрепери.

— Убеди ме. Сър Харолд е мил джентълмен, но не желая да му стана съпруга. — Прехапа долната си устна. — Идеята да се омъжа за някого, който скоро ще се пресели в по-добрия свят, не е лоша, но сър Харолд е доста жизнен за годините си. Трябва да бъда сигурна, че този, който ще ми стане мъж, много скоро ще умре.

— Ще ми се да вярвам, че съм те разубедила поради морални съображения, но имам мрачното предчувствие, че по-скоро се дължи на практични проблеми. Ако си замислила нещо още по-скандално, по-добре не ми го казвай. — Лора тъжно изгледа племенницата си. — Браковете по сметка може и да не са рядкост в нашия свят, но се надявах, че ще имаш нещо по-добро. Истинска хармония на душата и разума, както е при мен и Андрю.

— Малко хора имат това щастие — отвърна Джослин, като потисна надигналата се в гърдите й завист.

Леля й не можеше да обори подобно твърдение.

— Трябва ли наистина да бъде Кандоувър? Ако не искаш да се омъжиш за Макензи, може би ще спреш избора си на лорд Кеърн. Сигурна съм, че той ще бъде внимателен и любящ съпруг.

— Но аз харесвам Кандоувър, лельо Лора. Мъжете не са чифт ръкавици, които можеш да сменяш. За седемте години след представянето ми в обществото не съм срещнала някого, с изключение на Кандоувър, за когото да поискам да се задомя. На младини и ти си имала мнозина ухажори. Искала ли си да се омъжиш за друг, освен за чичо Андрю?

— Не и след като срещнах Дрю. — Лейди Лора стисна ръце, сякаш се питаше дали да продължи. — Скъпа, понякога се питам дали нежеланието ти да се омъжиш има нещо общо с майка ти?

— Няма да обсъждаме майка ми — отвърна Джослин с тон, който можеше да среже леден блок. В следващия миг осъзна колко грубо прозвучаха думите й и добави по-спокойно: — Аз почти не си спомням тази жена. Защо тя трябва да влияе при избора ми на съпруг?

Леля й се намръщи, но бе достатъчно благоразумна, за да продължи. Смени темата, като взе писмо от масичката до дивана.

— Току що получих това писмо от Андрю. Полкът му сега е в безопасност, в Париж. Предполагам, че съюзниците ще окупират града за известно време, докато се възстанови френското правителство.

— Споменава ли за офицерите, с които се запознах в Испания? — загрижено попита Джослин. Двете с леля й внимателно бяха проверили списъците на ранените и убитите при Ватерло. Седмици след битката някои от ранените бяха починали.

Лора набързо прегледа писмото, за да провери дали пише за някои от офицерите, които Джослин познаваше.

— Ето, има и добри вести. Капитан Далтон е бил изпратен в болницата „Йоркският херцог“ тук, в Лондон. Ранен е тежко в крака, но животът му е вън от опасност.

— Добри новини, наистина — усмихна се Джослин, зареяна в спомените. — Спомняш ли си как Ричард ме спаси, когато се загубих, опитвайки се да открия зимната квартира на чичо Андрю?

— Дали си спомням! — Лора завъртя очи в престорен ужас. — Мога да ти покажа белите коси, с които се сдобих след като ти препусна с коня си към Фуенте Гуиналдо с всичките онези войници, съпровождана само от една камериерка.

— Тогавашната ми прислужница беше ужасна страхливка — опита се да се защити Джослин. — Как да знам, че тя категорично ще откаже да напусне Лисабон?

— Момичето е имало много повече здрав разум от теб — сухо отвърна леля й. — Истинско чудо е, че не сте били ограбени и убити от френските войници, от местните бандити, от испанските партизани или Бог знае от кой още. Трябва да си била луда, за да се озовеш в зоната на сраженията.

Дълбоко в себе си Джослин бе съгласна. Това бе един от случаите, когато твърдоглавието й бе взело връх въпреки усилието й да го обуздае.

— Направих проучвания и пътуването не изглеждаше опасно. Признавам, че бях малко разтревожена, когато водачът ми избяга. Нямах представа как да стигна до полка на чичо Андрю, но бях добре въоръжена, а ти знаеш, че съм отличен стрелец. След като капитан Далтон и неговият патрул ме откриха, вече бях в безопасност.

— Мога само да добавя, че наистина си имала силен ангел-пазител. — Леля Лора отново погледна писмото. — Майор Ланкастър също е настанен в болницата „Йоркският херцог“, но май не си се срещала с него. През зимата, която ти прекара с нас, той бе изпратен на специална мисия с испанската армия. — Очите й се натъжиха. — Боя се, че той умира.

Джослин се наведе и отпусна ръка върху рамото на леля си. Четенето на списъците с жертвите от Ватерло бе много болезнено за нея, но още по-мъчително бе за леля й, която бе прекарала целия си живот като офицерска съпруга, а сега повечето от приятелите й бяха убити.

Чрез лейди Лора, Джослин се бе запознала с много офицери и искрено й съчувстваше, тъй като бе харесвала мнозина от тях. Те наистина притежаваха качества, заслужаващи уважение, за разлика от парфюмираните лондонски контета. Може би тъкмо това я бе привлякло у херцог Кандоувър, чието изискано облекло не можеше да прикрие интелигентността и целенасочеността му. Той се смяташе за пример на образцов едър земевладелец, което говореше доста за характера му. Освен това активно участваше при изработването на важни закони в Камарата на лордовете. Политическите им възгледи също ги сближаваха.

Да, Кандоувър беше мъжът за нея. Тя го харесваше много…, но не прекалено.

Само ако имаше още време, за да задълбочи връзката им. Джослин бе сигурна, че херцогът ще се ожени, ако срещне подходящата жена. Жена от неговия кръг, със сходен темперамент и характер.

Но времето изтичаше и ако продължаваше да изчаква, за да привлече още по-силно вниманието му, щеше да загуби наследството си. Всъщност, ако остане само със скромна издръжка, щеше да изгуби и възможността да се среща с Кандоувър в обществото. Тя нямаше да бъде богата и очарователна наследница, желана от мнозина, а дама със скромно състояние, преминала разцвета на младостта си. Това я ужаси. Бе напълно неприемливо. Свикнала бе с положението си в обществото и го смяташе за сигурно.

Проклет да е баща й! Двамата бяха толкова близки, а накрая я бе предал…, също както някога бе предал и майка й…

Бързо пропъди тази мисъл, с което отдавна бе привикнала. По-добре да се съсредоточи върху онова, което трябва да направи, за да не изгуби и наследството, и съпруга, когото желаеше. Все още оставаше един месец, а Кендъл от Чарлтън никога не се предаваха, въпреки че тя вече не беше от там.

— Мисля, че сутринта ще посетя капитан Далтон в болницата — рече Джослин, завръщайки се към по-земни грижи. — Ще дойдеш ли с мен?

— Утре не мога, нито вдругиден, но му кажи, че по-вдругиден обезателно ще го навестя. — Лейди Лора се изправи и извини, че трябва да отговори на писмото на съпруга си.

Когато остана сама в салона, мислите на Джослин отново се насочиха към нейния проблем. Очевидното решение бе да се омъжи за някого от ухажорите си и да има модерен брак, в който всеки от партньорите живее собствен живот, след като се родят един или двама наследници. Но тази идея я отвращаваше. Не искаше да бъде кобила за разплод на някого, когото едва познаваше, нито пък да стане една от многобройните мимолетни любовници на херцог Кандоувър. Джослин искаше да бъде негова съпруга. Тя се бе примирила с факта, че верните съпрузи, ако въобще имаше такива, са малко, но вярваше, че Кандоувър ще й изневерява дискретно. А ако имаше късмет, той може би щеше да осъзнае, че съпругата му е единствената жена, от която се нуждае.

Въпреки отвращението на леля й от идеята за бързото вдовство, то би било за предпочитане пред брака по сметка, тъй като щеше дай даде свобода и време, за да спечели сърцето на Кандоувър. Но сър Харолд Уинтърсън не беше подходящият кандидат-жених. Лейди Лора бе права за едно — не си струваше да се омъжи за възрастен джентълмен и да се озове в неприятното положение да очаква с нетърпение смъртта му, за да получи свободата си.

Джослин вдигна глава и се втренчи във великолепно изрисувания позлатен таван на салона. Като дете често лягаше на пода и си фантазираше какви ли не истории за изкусните картини. Обичаше тази къща почти колкото и „Чарлтън Аби“.

Непокорната половина от характера й отново взе връх и тя изруга с ярост, която би спечелила възхищението на някой от войнствените й предци. Може би нямаше да спечели любовта на херцога и Чарлтън да бе завинаги загубен за нея, но „Кромарти Хаус“ все още й принадлежеше. Без значение какво ще й струва, щеше да открие начин да запази дома си и да го спаси от алчните ръце на Елвира.

Глава 2

Приглушените стъпки на прислужницата събудиха Джослин и прекъснаха неспокойния й сън. Тя се прозина, претърколи се в леглото, надигна се и постави в скута си подноса, на който слугинята бе оставила чашата с горещ шоколад и препечените филийки хляб.

— Благодаря ти, Мари. — Забеляза лекото смръщване по лицето на девойката и побърза да добави: — Наред ли е всичко на долните етажи?

Зарадвана от възможността да поговори с господарката си, Мари Рено заяви с отчетливия си френски акцент:

— За лакея Хю Морган ли питате?

Джослин кимна окуражително. Морган бе красив и млад уелсец, който преди няколко месеца бе започнал работа в къщата и бе причинил доста вълнения сред прислужничките. Мари изглежда бе момичето, привлякло вниманието му.

— Брат му Рийс, драгун, който бе ранен при Ватерло, току-що пристигна в болницата „Йоркският херцог“. Хю искаше веднага да го посети, но през следващата седмица не получи свободен следобед. — Девойката погледна с очакване към господарката си.

Възможно ли е Рийс Морган да е пристигнал със същия военен кораб, с който е пътувал и Ричард Далтон? Ранените бяха стотици. Потискайки въздишката си, Джослин отпи от вдигащия пара шоколад.

— Всичко може да се нареди много удобно както за мен, така и за него. Още днес, до обяд, ще посетя приятел в болницата „Йоркският херцог“. Морган може да ме придружи и така ще види брат си, докато съм в стаята на приятеля ми.

— О, милейди, това е чудесно. Той ще бъде много доволен.

С грейнало лице Мари изтича към съседната стая, използвана от Джослин за гардеробна, за да подготви костюма на милейди за сутрешната визита. Джослин протегна ръка към още топлите препечени филийки хляб и мислено си пожела да може да разреши всички проблеми така лесно, както този на Хю Морган.

Болницата „Йоркският херцог“ бе мрачна сива грамада, в която изпращаха само по-тежко ранените войници. Джослин се запита с унила усмивка дали тази потискаща сграда е най-доброто място за възстановяване на пациентите.

Младата жена закрачи решително по коридора, докато лакеят я следваше по петите. Хю Морган беше висок и широкоплещест, с мелодичен глас като повечето уелсци. Той се оказа приятно допълнение към прислужниците в нейната къща, но днес загрижеността за брат му помрачаваше привлекателното му лице.

Болницата беше пълна с ранени, затова й отне доста време, докато разбере къде бе настанен Рийс Морган. Джослин попадна на такива потресаващи гледки, усети толкова неприятни миризми, че едва не й прилоша. Дори лицето на Хю, обикновено със здравословен селски вид, сега позеленя и пребледня.

Рийс Морган лежеше на ъгловото легло сред още четиридесетина такива в едно помещение, което бе прекалено тясно за толкова много пациенти. Някои от болните седяха или разговаряха на групи, но повечето лежаха в стоическо мълчание. Глъчката отекваше от голите стени. Във въздуха бе надвиснало тежко зловоние, смътно напомнящо за смъртта. Хю набързо огледа помещението.

— Рийс, братко!

Втурна се към ъгъла, но веднага се досети, обърна се за миг към Джослин и й хвърли извинителен поглед. Тя му кимна в знак, че му разрешава да се затича към леглото на брат си.

Раненият гледаше втренчено в тавана, но се озърна, когато чу познат глас. Макар че изражението на лицето му издаваше не по-малко изненада от това на брат му Хю, Рийс Морган бе толкова мрачен, че едва се помръдна, когато Хю се втурна да го прегърне, бърборейки нещо на трудния за разбиране уелски език.

Загрижеността, изписана на лицето на Хю, накара лейди Джослин да се почувства неудобно. Тя отмести поглед встрани, но не можа да отвърне очи от долния край на леглото на Рийс. Под завивката се забелязваше издатина само от един крак. Левият му бе ампутиран под коляното.

Тя преглътна неловко, преди да се приближи и да докосне с ръка рамото на Хю. Той се обърна към нея смутен от жеста й.

— Съжалявам, милейди. За миг забравих задълженията си.

Джослин се усмихна на двамата братя.

— Не е нужно да се извинявате. Сержант Морган, може ли да се представя сама? Аз съм лейди Джослин Кендъл и имам честта да бъда работодателка на брат ви.

Притеснен от елегантната дама, Рийс се опита да се надигне, подпирайки се с ръка в една от стените, до които беше приближено болничното легло. Леко кимна с глава и промърмори прегракнало:

— За мен е истинско удоволствие, мадам.

Хю го смъмри:

— Трябва да я наричаш „лейди“, глупчо.

Загорялото му лице с келтски очертания, типични за жителите на Уелс, внезапно почервеня от смущение, докато раненият сержант редеше извиненията си. Джослин побърза да сложи край на неудобната сцена с думите:

— Няма значение, сержант. Всъщност вие двамата не сте ли близнаци?

— Не, аз съм с една година по-стар от него — припряно отвърна Рийс. — Но често ни взимат за близнаци.

— Много си приличате — отбеляза Джослин.

— Вече не чак толкова — недоволно възрази Рийс и насочи погледа си към празното място в леглото, където би трябвало да се намира другият му крак.

Джослин мигом се изчерви. Реши, че двамата братя ще се чувстват по-добре без смущаващото й присъствие, затова каза:

— Ще се опитам да открия приятел, който е в тази болница. Щом приключа с визитата си, ще се върна тук, Морган.

Хю изглеждаше неуверен какво трябва да предприеме:

— Да ви придружа ли, милейди?

— Глупости, какво може да ми се случи в една военна болница? — нервно отвърна тя. — Сержант Морган, знаете ли къде е отделението за ранените офицери?

Рийс се стегна, поласкан, че такава знатна лейди го моли за помощ.

— На горния етаж, мадам…, милейди — побърза да се поправи раненият.

— Благодаря, сержант. Ще се видим по-късно.

Джослин напусна стаята, като забеляза възхитените погледи, с които бе изпратена. Но не можеше да се отърси от натрапчивата мисъл, че докато живееше в комфорт в Лондон, тези мъже са проливали кръвта си по бойните полета в името на родината.

Забързано изкачи стъпалата до следващия етаж, но се спря на площадката леко смутена от промяната — тук нямаше просторни общи помещения. Вместо тях по цялата дължина на безлюдния коридор следваха вратите към отделните стаи. Докато се колебаеше накъде да поеме, нисък и набит мъж на средна възраст изскочи от съседната врата. Джослин помисли, че непознатият е лекар и се осмели да го заговори:

— Търся капитан Ричард Далтон от 95-и стрелкови полк. В това отделение ли е настанен?

— Надолу по коридора. — Докторът махна неопределено с ръка назад и се отдалечи преди тя отново да го поразпита.

Примирена, че ще се наложи да търси стаята наслуки, Джослин отвори първата врата. Усети зловонна миризма и побърза да се отдръпне. Леля й Лора, която навремето се бе грижила за ранените войници в Испания, веднъж й бе описала какво представлява гангрената, но действителността бе много по-ужасна от онова, което Джослин можеше да си представи. За щастие неподвижната фигура в леглото не бе мъжът, когото тя търсеше.

В следващите стаи имаше или празни легла, или ранени, които бяха твърде зле, за да забележат присъствието й. Не откри капитан Далтон. Притеснена и уплашена, младата жена отвори последната врата в коридора. Няколко фигури се бяха надвесили над маса, върху която лежеше мъж. Проблесна скалпел, последван от смразяващ кръвта вик.

Джослин затръшна вратата и се затича към другия край на коридора. Мислеше, че лесно може да открие своя приятел. Вместо това бе станала свидетел на най-жестоките страдания, които бе виждала.

Очите й се замъглиха от сълзи и тя не видя мъжа, докато не се блъсна в него. Чу се звук от падащо дърво и в следващия миг силна ръка я сграбчи. Младата жена ахна и едва сподави вика си.

— Съжалявам, че се изпречих на пътя ви — изрече един тих глас. — Бихте ли ми подали патерицата?

Джослин преодоля уплахата си и се наведе, за да вдигне патерицата, паднала на пода. Изправи се и я подаде.

— Капитан Далтон! — възкликна тя с облекчение. — Толкова се радвам да ви видя!

Ричард Далтон бе млад мъж с кестенява коса, среден на ръст и с лешникови очи, подобни на нейните. Макар че лицето му бе изпито от умора и болка, усмивката му бе топла и приятелска.

— Изненадахте ме приятно, лейди Джослин. Какво ви води в това ужасно място?

— Вие. Разбрах от леля си Лора, че сте тук. — Погледна тъжно към патериците. — Не исках да ви нараня.

— Едва ли сблъсъкът с красива жена не може да ме нарани — увери я той. — Без колебание мога да заявя, че това бе най-хубавата случка за мен от седмици насам.

Любезният тон на Ричард й помогна да се окопити. Макар че между тях не бе имало дори опит за флиртуване, те винаги се чувстваха добре заедно. Може би именно заради това се бяха сприятелили.

— Леля Лора ви изпраща извиненията си, тъй като днес не й бе възможно да дойде, но ще ви посети вдругиден.

— Ще я очаквам с нетърпение. — Той внимателно помести патериците си. — Нали няма да ме сметнете за невъзпитан, ако седна? Прекалено дълго бях прав.

— Разбира се — смутено промълви Джослин. — Опасявам се, че никога няма да се превърна в ангел на милосърдието. Изглежда, че където и да се появя, създавам само затруднения и проблеми на хората около мен.

— Един от най-тежките проблеми във всяка болница е скуката, а вие явно умеете превъзходно да се справяте с него.

Капитанът се отклони към редицата от столове и маси за игри на карти в най-близката ниша край прозореца по протежението на коридора. Посочи с ръка към съседния стол и леко й кимна да се настани до него.

Джослин огледа сивите стени и скромното, също сивеещо, болнично обзавеждане. През прозореца се виждаше потискащата фасада на съседната болнична сграда. Това място определено не помагаше за възстановяване на страдащите.

— Докога ще останете тук?

— Може би още малко. Хирурзите периодично се ровят из телата ни, за да проверяват да не би да ни липсва някоя кост или орган. Доста спорихме дали да ми ампутират крака, но спечелих и тази битка. Сега обаче се опитват да ме убедят, че никога няма да проходя без патериците. Естествено, нямам намерение да им вярвам.

— В този спор аз съм на ваша страна. Дори мога да заложа за каузата състоянието си.

— Благодаря ви. — Но в очите му се четеше неизмерима тъга. — Все пак съм в по-добро състояние от десетки мои другари по оръжие.

— Леля Лора ми спомена, че най-зле от нейните познати бил майор Дейвид Ланкастър — заговори Джослин, внезапно спомнила си за писмото на чичо си. — Има ли някакви вести за него, които да предам на леля ми?

— Няма нищо окуражаващо около състоянието на Дейвид. Той страда от тежко нараняване на гръбначния стълб и е парализиран от кръста надолу. — Ричард въздъхна мрачно и се отпусна на високата облегалка на стола си. Лицето му изглеждаше преждевременно състарено. — Едва се храни, дори санитарите спорят от какво ще умре: от гладуването, от болките или от опиума, който му помага да понася нечовешките страдания. А самите лекари не могат да си обяснят защо още е жив, но са единодушни в преценката си, че е въпрос на време.

— Искрено съжалявам. Да, всякакви думи в случая са крайно неуместни… — състрадателно промълви Джослин. — Приятел ли ви е?

— Още от първия ден, когато пристигнах в полка, той се зае да ме обучава, за да стана истински офицер. — Погледът на Ричард като че ли се зарея в отминалите дни и месеци, откакто датираше приятелството им. — Дори и сега, когато бавно гасне, Дейвид си остава пример за всички нас. Напълно спокоен, с изключение на това, че е много загрижен за по-малката си сестра. Тя е гувернантка и засега се справя, но когато той умре, тя ще остане съвсем сама, без нищо зад гърба си, без никой, който да се грижи за нея. — Ричард мрачно поклати глава. — Съжалявам, сигурно думите ми звучат доста обезкуражаващо, пък и защо ли ви занимавам с историята на хора, които не познавате…

Джослин искаше да му възрази, че не е необходимо да се извинява, но внезапно замря, защото й хрумна нещо неочаквано. Тя отчаяно се нуждаеше от съпруг, а този смъртно ранен майор не можеше да осигури бъдещето на сестра си. За разлика от сър Харолд Уинтърсън тук нямаше да се поставят въпроси за „брачното право“, понеже няма съмнение, че този офицер е на смъртно легло. В замяна на името му Джослин би могла да поеме ангажимент за изплащане на годишна рента на сестра му, което да й осигури сносно съществуване. Така всички ще останат доволни: тя ще запази огромното си наследство, а той ще може да умре в мир.

— Ричард, току що ми хрумна нещо доста дръзко и странно, което обаче би могло да разреши един мой много тревожен проблем и да се окаже и полезно за майор Ланкастър.

Тя набързо го запозна с изискванията в завещанието на баща й, след което му обясни какво решение й бе дошло на ум.

За нейно облекчение капитанът изслуша предложението на Джослин, без да се възмути.

— Предложението ви е необичайно, но такава е ситуацията, в която сте се озовали. Дейвид наистина може да прояви интерес. За него ще бъде голямо облекчение, ако узнае, че някой ще се погрижи за Сали. Искате ли да ви представя на майор Ланкастър, разбира се, ако е буден в момента?

— Ще бъде чудесно. — Джослин се надигна, надявайки се майорът да не е заспал. Ако разполагаше с повече време да обмисли хрумването си, младата жена вероятно нямаше да събере смелост за подобен дързък и ненадеен ход.

Ричард придърпа патериците си и бавно тръгна към една от стаите, в която тя бе надникнала преди малко, но бе излязла веднага, защото бе помислила, че пациентът е в безсъзнание. След като остави вратата отворена за Джослин, Ричард бавно прекоси стаята и се доближи до леглото.

Наблюдавайки неподвижната фигура в болничното легло, тя подсъзнателно си задаваше въпроса как този толкова болен човек все още не бе издъхнал. Майор Ланкастър й се стори около тридесет и пет годишен. Черната му коса рязко контрастираше с изострените бледи скули.

— Дейвид? — тихо прошепна капитанът.

Чул гласа на приятеля си, Майор Ланкастър бавно повдигна клепачи.

— Ричард… — Гласът му наподобяваше приглушен шепот. Капитанът отвърна поглед към Джослин.

— Една лейди иска да се запознае с теб.

— Трогателно… И без това напоследък не съм много зает — промърмори майорът с мрачен хумор.

— Лейди Джослин Кендъл, позволете ми да ви представя майор Дейвид Ланкастър от 95-и стрелкови полк. — Ричард посочи с галантен жест дамата до него.

— Майор Ланкастър — леко кимна тя и плахо пристъпи към леглото, неспособна да откъсне очи от тежко ранения офицер, поразена от измъчения му вид. Беше изненадана, както никога досега. Макар че тялото му бе напълно безпомощно, очите му бяха по-живи от очите на мнозина здрави негови връстници. Блестящо зелени, макар и леко помътнели от болките и страданията, но издаващи несъмнени интелигентност и остроумие.

Той я измери с неприкрито оценяващ поглед.

— Значи това е легендарната лейди Джослин. За мен е удоволствие да се запознаем. В полка повтаряха колко съм изгубил, когато съм прекарал зимата с испанската армия.

— Удоволствието е мое, майоре. — Джослин осъзна, че очите му бяха впечатляващи не само заради необикновения оттенък на прозрачно зелено, но и заради зениците, които бяха малки като точици и ирисите изпъкваха много повече. Опиум! Тя бе виждала в обществото очи като тези у дами, пристрастени към лаудана.

Смяташе да направи предложението си, без да отлага, но докато стоеше до този безнадеждно болен човек, жалка останка от някогашния смел воин, гърлото й се стегна и тя не можа да промълви нито дума. Бе невъзможно да гледа в зелените очи на майор Ланкастър и да му заяви, че е дошла да сключи сделка, защото е уверена в скорошната му смърт.

— Лейди Джослин има необикновено предложение, което смятам, че ще те заинтригува — каза Ричард Далтон, отгатнал правилно напрегнатото й изражение. — Ще ви оставя насаме, за да го обсъдите. — Той нагласи патериците си и се запъти към вратата.

Джослин пое дълбоко дъх, благодарна на Ричард, който бе разчупил леда. Откъде да започне? Не искаше да преуморява майора, затова подхвана направо:

— Баща ми почина преди няколко години и ми остави голямо наследство, при условие, че се омъжа, докато навърша двадесет и пет години. След няколко седмици ще ги навърша, а все още съм неомъжена. Ричард спомена за вашето положение. Хрумна ми, че бихме могли да сключим сделка изгодна и за двама ни. Ако… вие се ожените за мен, аз ще отпусна издръжка на сестра ви, която ще подсигури бъдещето й.

Когато свърши, настана тишина, прекъсвана единствено от далечните звуци на уличното движение. Нужно й бе върховно самообладание, за да не се разтрепери под смаяния поглед на Ланкастър. Въпреки това, щом майорът заговори, в гласа му прозвуча любопитство, а не гняв от безцеремонния намек за предстоящата му смърт.

— Не мога да повярвам, че не можете да си намерите подходящ съпруг. Нима всички мъже в Лондон са луди, слепи или и двете?

— За съжаление, мъжът, когото искам, не се интересува достатъчно от мен — призна Джослин. Чувстваше, че трябва да бъде честна с този мъж. — Може би някой ден той ще промени отношението си. Поне се надявам. Междувременно не искам да се омъжа само заради наследството и през остатъка от живота си да съжалявам. Разбирате ли? — Последните й думи бяха молба; внезапно за нея стана изключително важно той да разбере причините за предложението й.

— Би било истинско безумие да се омъжите за неподходящ мъж само заради едно нелепо завещание — съгласи се той. Притвори очи, а бледото му лице заприлича на мъртвешко. Младата жена го гледаше притеснено, надявайки се да не го е преуморила.

Очите му отново се отвориха.

— Каква годишна издръжка предлагате?

Джослин не бе мислила за това.

— Петстотин лири на година добре ли са? — нерешително попита тя, след като набързо пресметна доходите и разходите си.

Майорът повдигна вежди.

— Доста щедро предложение. Достатъчно Сали да живее, без да работи, макар че не мога да си я представя да бездейства. Може би ще основе училище.

Замълча, а чертите на лицето му се изопнаха от болка, докато мислеше.

— Предполагам, че ще ви трябва време, за да обмислите предложението ми.

— Не. — Гласът му прозвуча по-силно. — Няма… няма време за губене.

Думите му смразиха кръвта й. За миг погледите им се срещнаха. Джослин не видя страх от приближаващата смърт, а само непоколебима честност и примирение. С всяко свое дихание този мъж я караше да се срамува от себе си.

— Лейди Джослин, ще ми окажете ли честта да станете моя съпруга? — попита той, внимателно изговаряйки всяка дума. Устните му се извиха в лека усмивка. — Нямам какво да ви предложа, освен името си. Предполагам, че това ще бъде достатъчно за вашите цели.

Способността му да се шегува при тези обстоятелства едва не я накара да загуби самообладание. Джослин овладя чувствата си и сложи ръка върху неговата. Пръстите му бяха болезнено тънки, почти като на скелет, но в тях все още се усещаше пулсът на живота.

— За мен е чест да стана ваша съпруга, майор Ланкастър.

— Наричайте ме Дейвид — каза той. — Нали ще се женим.

— Дейвид… — повтори младата жена. Това бе хубаво, сериозно име и му отиваше.

Той смръщи вежди.

— Очевидно ще се оженим тук. Боя се, че вие ще трябва да се погрижите за специалното разрешение, но ако имате адвокат, той би успял до утре да го уреди.

— Адвокатът ми ще се погрижи за това. Ще изготви и споразумението за сестра ви. Името й е Сали Ланкастър, нали?

— Сара Джейн Ланкастър. — Той отново затвори очи. — Освен това адвокатът ви трябва да изготви документ за отказ от прехвърляне на собствеността, с който се отказвам от претенции върху вашата собственост.

— Необходимо ли е?

— По закон собствеността ви става моя след брака, а след смъртта ми Сали ще наследи половината. След като единствената причина за вашето предложение е да запазите наследството си, едва ли бихте искали това да се случи.

— Господи, не бях помислила за това. — Какво ли щеше да стане, ако бе направила странното си предложение на мъж без скрупули — истинска катастрофа.

— Ако адвокатът ви заслужава хонорара си, той би трябвало да защитава вашите интереси — промълви той едва доловимо.

— Разрешението за сключване на брак и споразумението за сестра ви ще са готови утре — каза Джослин, когато видя, че той е на границата на силите си. — Това устройва ли ви? —

Докато оглеждаше слабата фигура под одеялото, тя се запита дали след двадесет и четири часа той щеше да бъде жив.

— Не се безпокойте. Ще бъда тук — рече той, сякаш прочел мислите й.

Тя стисна нежно ръката му.

— Благодаря ви, Дейвид. До утре, тогава.

Замаяна от бързината, с която се бяха развили събитията, младата жена излезе от стаята и затвори вратата зад гърба си. Ричард бе седнал в нишата в края на коридора и тя се запъти към него, давайки му знак да не става.

— Майор Ланкастър се съгласи. Церемонията ще бъде утре. Благодаря ти, Ричард. Ти ми помогна да се справя с тази ситуация.

— Радвам се, че помогнах на двама приятели — тихо отвърна той. — Може би провидението беше с нас.

— Бих искала да го вярвам. — С леко крива усмивка Джослин се сбогува с него.

Питайки се дали и Дейвид изглежда така разтърсен, както лейди Джослин, Ричард нагласи патериците си и се запъти към стаята на приятеля си.

— Доколкото разбрах, всичко е наред? — попита той, когато влезе.

Дейвид отвори очи. На устните му се появи усмивка, макар че лицето му бе посивяло от изтощение.

— Напълно. Ще ми бъдеш ли свидетел?

— Разбира се. — Ричард се настани на стола до леглото. — Искаш ли да ти помогна с нещо за сватбата?

— Ще вземеш ли пръстена от малкия ми пръст, за да ми го дадеш на церемонията? — Той протегна ръка върху окъсания чаршаф. — Мисля, че ще й стане.

Ричард изхлузи пръстена, който лесно излезе от костеливия пръст на Дейвид.

— Моята енергична и способна годеница ще уреди всичко — рече майорът с развеселена нотка в гласа. — Благодаря ти, че ни събра.

— Бракът по взаимна изгода е отдавнашна традиция, макар че не бях чувал за такъв като този — каза Ричард. — Но всички ще са доволни.

— Тук има мъже, чиито семейства се нуждаят много повече от пари, отколкото Сали, но аз съм егоист и се радвам, че именно тя ще ги получи. Жената без семейство е само на крачка от житейска катастрофа. Някоя злополука или болест могат да я тласнат към нищета. Сега това няма да се случи. — Дейвид мъчително пое глътка въздух. — Време е за следващата доза лаудан. Шишенцето е там на масата…

Ричард напълни лъжица с лекарството и я поднесе към устните на Дейвид.

— Сестра ти не е съвсем без семейство.

— Тя би предпочела по-скоро да умре, отколкото да помоли за помощ някого от братята ни. Не я обвинявам за това. Бих направил същото. — Дейвид притвори очи. — Сега тя никого няма да моли.

Решил, че приятелят му е заспал, Ричард се подпря на патериците и се запъти към вратата, но преди да излезе, Дейвид прошушна:

— Щях да й помогна, дори и без годишната издръжка за сестра ми. Идеята да съм женен за лейди Джослин ми харесва, пък и само за няколко дни. — Гласът му спадна до едва доловим шепот. — Сега поне има нещо, което да очаквам…

Ричард напусна стаята доволен и благодарен на лейди Джослин, че бе внесла радост в последните дни на Дейвид. Единственият човек, който можеше да се възпротиви на споразумението, бе самата Сали Ланкастър, която бдеше над брат си като котка над малките си. Поне годишната издръжка щеше да й осигури спокоен живот след смъртта му.

Глава 3

След като се сбогува с капитан Далтон, Джослин заслиза по закритото стълбище, но за миг се спря и отпусна върху едно стъпало, без да я е грижа за скъпата й рокля. Зарови лице в шепи, опитвайки се да овладее бушуващите мисли и чувства. Изпитваше огромно облекчение, че проблемът й е решен — ако се предположи, че майор Ланкастър няма да умре през нощта — но една част от нея искаше да не бе стъпвала в болницата „Йоркският херцог“. Въпреки че мъжете приеха нормално импулсивното й предложение, тя се чувстваше като черна врана, кълвяща полумъртва плът.

Е, двамата с майора бяха сключили сделка и бе прекалено късно да се откаже. Донякъде я успокояваше това, че той с удоволствие прие предложението й. Смелостта на майора, закачливите искри в зелените му очи, я караха да избухва в сълзи заради несправедливата съдба. Колко ли мъже и младежи бяха загинали или осакатени за цял живот, като Ричард Далтон и Рийс Морган, поради амбициите на Наполеон?

Но нямаше смисъл да се измъчва с подобни терзания. Младата жена се изправи решително, а когато стигна до отделението на Рийс Морган, отново бе възвърнала самообладанието си, макар че стомахът й се бе свил на топка.

Чу изпълнения с мъка и със силен уелски акцент глас и се спря до вратата.

— Кой ще иска сакат като мен? — горчиво каза Рийс. — Не мога да се бия, не мога да работя в мините, мога само да помагам в някоя ферма. По-добре проклетият снаряд да беше пръснал главата ми, отколкото да откъсне крака ми!

Хю заговори тихо и успокоително, а Джослин бе прекалено далеч, за да различи думите му. Тя изправи рамене и влезе в отделението. Удаваше й се възможност да направи нещо за този мъж, който ще живее достатъчно дълго, за да се възползва от помощта й.

Когато приближи леглото, двамата братя извърнаха лица към нея. Лицето на Рийс бе напрегнато, докато по това на Хю се четеше вината на здравия в присъствието на сакат.

Хю се изправи, а Джослин се обърна към Рийс.

— Сержант Морган, бих искала да ви помоля за една услуга.

— Разбира се, милейди — сковано отвърна раненият.

— Знам, че това, което ще ви предложа, ще ви се стори доста скучно, след всичко, което сте видели и преживели, но бихте ли приели да работите за мен? Леля ми възнамерява да си устрои отделно домакинство и ще вземе част от прислугата, включително и двамата мъже в конюшните. Като кавалерист вие несъмнено имате опит с конете. Интересува ли ви предложението ми?

Лицето на сержанта светна от надежда, но бързо помръкна.

— Бих искал да бъда ваш коняр. — Погледът му се плъзна към липсващия крак. — Но… дали ще задоволя високите ви изисквания, ваше благородие.

Джослин нарочно погледна към празното място в леглото, където би трябвало да бъде кракът му.

— Не се съмнявам в компетентността ви, сержант. — Опитвайки се да разведри обстановката, добави игриво: — Моля ви, кажете „Да“, дори и само заради брат ви. Горкият Хю е постоянно преследван от камериерките и прислужниците ми, които се опитват да спечелят сърцето му. Още един красив млад мъж в къщата ще направи живота му по-лек.

— Милейди! — избъбри Хю, а бузите му пламнаха.

При вида на смутеното изражение на брат си, Рийс се облегна на възглавниците и избухна в смях.

— За мен ще бъде чест да работя за вас, лейди Джослин.

— Отлично. — В този миг й хрумна още нещо. — Защо да не помоля лекарите, ако е възможно да ви преместя в моята къща, след като ви изпишат? Тя е много по-приятно място, отколкото тази болница, а и брат ви ще бъде наблизо до вас.

— О, милейди! — възкликна Хю.

— Аз… би било чудесно, лейди Джослин. — Рийс примигна смутено, а очите му издайнически заблестяха при мисълта скоро да напусне болницата.

— В такъв случай очакваме ви веднага, след като ви изпишат.

Тя се оттегли, за да остави Хю да се сбогува с брат си. Замисли се за Дейвид Ланкастър, за когото всяко преместване би било фатално. В сравнение с него Рийс Морган бе истински здравеняк. С удобното място за живеене и перспективата за добра работа той може би много по-скоро щеше да привикне със загубата на крака си. А междувременно тя щеше да се сдобие с отличен коняр.

След няколко минути слугата й се присъедини към нея и двамата напуснаха сградата. Младата жена с наслада дълбоко пое топлия летен въздух. Дори и наситен с градските миризми, той й се стори благословено чист и свеж след болничната задуха.

Зад нея Хю се изкашля и нерешително заговори:

— Лейди Джослин? Тя се извърна.

— Да, Морган?

— Милейди, никога няма да забравя това, което току-що направихте! — тържествено заяви младият мъж. — Ако има нещо, с което мога да ви се отплатя, каквото и да е то…

— Не ми струваше нищо, сигурна съм, че домакинството ми ще се сдобие с опитен коняр — изрече тя, прекъсвайки благодарностите му.

— На вас може и да не ви е струвало нищо, но малцина биха го направили. В слугинските помещения ненапразно се говори, че в цял Лондон няма дама с по-добро и състрадателно сърце от вашето.

Тя кимна леко в знак на признателност, после се извърна, за да огледа улицата.

— Ще провериш ли дали каретата ме очаква?

Много по-лесно й бе да говори за карети, отколкото да приема подобни комплименти.

Преди да се върне на горната част на „Брук Стрийт“, Джослин се отби при Джон Крандъл — адвокатът, който се грижеше за делата й. След смъртта на баща й, той бе свикнал с прямотата й, но днешната й молба го накара да повдигне учудено вежди, видели какво ли не.

— Смятате да се омъжите за умиращ офицер? — изумено повтори юристът. — Това ще изпълни условията на завещанието, но баща ви се надяваше да продължите рода. А този майор Ланкастър едва ли ще ви помогне за това.

Джослин си придаде развълнуван израз на лицето.

— Защо мислите, че досега не съм се омъжила? Привличането между мен и Дейвид… съществува от известно време. — Това не беше напълно измислица. „Известно време“ за Джослин в случая означаваше един час. — Той беше в Испания, когато бях на гости на леля си и съпруга й. Но нали разбирате, войната и всичко останало… — Това също не бе стопроцентова лъжа, макар че думите й бяха съзнателно подвеждащи. — Никога не съм срещала по-смел и почтен джентълмен. — Поне това бе истина.

Успокоен, Крандъл й обеща да се погрижи за издаването на специалното разрешително. Освен това щеше да ангажира пастор, да бъде готов за утре сутринта с брачния договор и с документа, чрез който майор Дейвид Ланкастър щеше да гарантира, че няма да има претенции към нейната собственост. По пътя към дома си лейди Джослин се запита дали да уведоми леля Лора за предстоящата венчавка, но реши да отложи това за по-късно. Леля й нееднократно й бе заявявала, че не желае да бъде осведомявана за брачните планове на племенницата си. Много по-благоприятно би било дай разкаже, когато всичко ще е приключило, колебливо си каза младата жена. Тя бе схванала простата житейска истина, че по-лесно се получава прошка, отколкото позволение.

На следващата утрин Джослин се събуди със странното чувство за нереалност. Днес е моят сватбен ден. Разбира се, дори и дума не можеше да става за истинско бракосъчетание. Но това не можеше да скрие действителността: тя възнамеряваше да извърши акт, който за повечето млади жени представляваше най-забележителния момент в живота им, а тя щеше да го направи едва ли не слепешком.

Импулсивно реши да добави нещо, което да придаде известна, макар и доста скромна, церемониалност и тържественост на предстоящото събитие. Когато Мари се появи с неизменния поднос с чашата горещ шоколад и препечените филийки, Джослин изпрати камериерката си в кухнята, за да поръча на някой от лакеите да приготви кошница с шампанско и шест високи чаши, а градинарят й — букет свежи цветя.

Подбра костюма си за днешната церемония с необичайна загриженост. След дълги колебания се спря на плисираната кремава утринна рокля с фина светлобежова бродерия около деколтето и подгъвите. Мари положи много старания, за да нагласи безупречно фризурата на господарката си точно според изискванията й, след което усука внимателно къдриците около изящните очертания на бледото лице на Джослин. Разтревожена от бледността на лейди Кендъл, Мари добави пудра от омайниче.

Дори и сега, каза си Джослин, докато проверяваше външността си в огледалото, приличам на оплаквачка. Но всъщност не беше ли именно такава?

Часовникът показваше точно петнадесет минути преди единадесет часа, когато каретата на милейди Джослин спря пред главния вход на болницата „Йоркският херцог“. Там вече я чакаше Крандъл, с обемист пакет документи под мишница, придружен от възрастен пастор. Адвокатът изглеждаше мрачен. Джослин се поколеба дали да му изтъкне, че като неин адвокат би трябвало да е доволен, че тя ще запази наследството си, т.е. ще продължи да се нуждае от услугите му. Но се отказа. Стори й се, че ще прозвучи прекалено вулгарно.

— Знаеш ли за завещанието на баща ми? — тихо попита тя лакея си, докато Хю Морган й помагаше да слезе от каретата.

Той кимна. Тя не се изненада. Прислугата във всеки знатен дом знаеше абсолютно всичко, което се случва в него.

— Днес ще се… омъжа. Моля те… пожелай ми щастие.

Челюстта му увисна за миг. Но преданият и добре обучен лакей успя бързо да се окопити и промълви:

— Винаги ще се моля за вашето щастие, милейди.

Крандъл се присъедини към тях и сложи край на размяната на любезности между нея и Хю, който неловко се обърна и побърза да поеме украсената с розови ленти кошница с шампанското и цветята. Процесията влезе мълчаливо в просторното фоайе на болницата. Никой не ги удостои с внимание. Джослин имаше неясното усещане, че нито един от присъстващите лекари и пациенти няма да я дарят с повече от един поглед, дори и ако се появи на кон в сградата.

Когато тя и свитата й достигнаха прага на болничната стая, завариха майор Ланкастър и капитан Далтон увлечени в партия шах. Колкото и да изглеждаше абсурдно, за миг изпита облекчение, че бъдещият й съпруг не само бе още жив, но дори се надигна на възглавниците — наистина с помощта на верния Ричард. Странно, но за разлика от вчера майор Ланкастър сега не й се стори толкова крехък. Тя се усмихна на двамата ранени.

— Добро утро, Дейвид. Здравейте, Ричард.

Женихът побърза да й върне сърдечната усмивка.

— Това е най-щастливата сутрин в живота ми. Днес изглеждате прелестно, лейди Джослин.

Доловил сърдечност в тона на майора, адвокатът Крандъл се поотпусна до такава степен, че дори си позволи да се усмихне — вероятно защото нищо не накърняваше собственическото му и леко покровителствено отношение, което от години доминираше в поведението му спрямо Джослин. Крандъл се представи, след което добави:

— Майор Ланкастър, ако обичате, моля ви да подпишете тези документи.

Преди да подпише, Дейвид прегледа изписаните страници. В това време Джослин сякаш бе забравила за деловата страна, скрита зад брачната церемония, беше се увлякла в подреждането на цветята в стъклената ваза — която предвидливо бе наредила да донесат от дома й — върху масичката до леглото на болния офицер. За съжаление прелестните цветя още по-силно подчертаваха унилата обстановка в противоположния край на стаята. Младата жена припряно подреди букета и добави копринената лента от кошницата с шампанското.

След това дойде нейният ред да прелисти и подпише брачните документи. Джослин пристъпи към леглото и подаде ръката си на Дейвид. Странно, но неговата се оказа по-топла и стискането му по-силно, може би защото пръстите й бяха ледено студени от вълнение. Тя сведе поглед към очите му и остана затрогната от душевния покой, който се четеше в зениците му. Очевидно майор Ланкастър не бе от онези личности, които търсят състрадание от околните, нито пък понасяше да се отнасят милостиво към него.

Тя се усмихна плахо. Искаше й се и да можеше да бъде спокойна и уверена като него.

— Ще започваме ли?

По-късно Джослин така и не успя да си припомни ясно всички подробности, свързани с венчалната церемония. В паметта й се бяха съхранили само откъслечни моменти като: „Ти, Дейвид Едуард, взимаш ли за жена застаналата до теб…“

— Да. — Макар и не много силен, гласът му прозвуча ясно и уверено.

— А ти, Джослин Елинор…

— Да. — Отговорът й бе произнесен едва-едва, дори тя самата не успя да го чуе.

Следващите фрази на пастора достигаха до нея като в мъгла, докато думите: „Докато смъртта ни раздели“ не изскочиха от устните й. Това бракосъчетание бе грешно, защото смъртта бе надвиснала над тази церемония, обикновено най-радостното събитие за всички хора.

Върна се рязко в настоящето, когато Дейвид пое ръката й и внимателно постави на пръста й златния пръстен, който преди това му подаде Ричард.

— С този пръстен се венчавам за теб, с моето тяло се свързвам с теб навеки и ти дарявам всичките си земна блага.

В очите му се долавяха иронични искрици, сякаш двамата се радваха на някаква обща шега. А може би точно това правеха в момента.

Пасторът завърши словото си, като наблегна на последните, решителни думи:

— С което ви обявявам за съпруг и съпруга.

Дейвид развълнувано стисна дланта й, а тя се приведе, за да го целуне. Устните му бяха изненадващо топли.

Едва сдържайки сълзите си, Джослин вдигна глава.

— Благодаря ти, мое скъпо момиче — меко произнесе той.

— Благодаря ти, съпруже мой — отвърна тя.

Искаше й се да каже още много, да сподели с него, че никога няма да забрави краткото им запознанство, но точно в този съкровен за нея миг я сепна непознат и напрегнат женски глас, долетял от прага на стаята:

— Какво става тук, за Бога?

Джослин трепна, сякаш бе заловена в кражба. Една смръщена млада жена се бе появила в очертанията на вратата, опряла стиснатите си юмруци на кръста. Онемелите присъстващи стреснато проследиха как новодошлата се приближи до леглото. Погледът й трескаво се вторачваше ту в Дейвид, ту в Джослин, която успя да забележи, че гневните й очи бяха учудващо ясно зелени, по-пронизващи дори от тези на майор Ланкастър.

С мрачен хумор Джослин осъзна, че току-що бе пристигнала зълва й, която очевидно не бе очарована от неочакваната гледка. Сали Ланкастър се оказа дребничко, слабо и жилаво създание, почти безнадеждно плоско, с черна коса, стегната в строг кок. Безрадостната й сива рокля беше затворена до врата, а по лицето й бе изписан израз на открито неодобрение. Обаче очите й бяха красиви, макар че в момента от тях изхвърчаха гневни искри.

— Вие трябва да сте госпожица Ланкастър. Аз съм лейди Джослин Кендъл. Или по-скоро лейди Джослин Ланкастър. Както без съмнение сте се досетили, ние с вашия брат току-що се венчахме.

— Дейвид! — извика новодошлата жена, не смееща да повярва на ушите си.

Той протегна ръка към нейната.

— Сали, не се притеснявай! Всичко е наред. По-късно ще ти обясня.

Може би благодарение на братското ръкостискане или на спокойното изражение на лицето му, Сали започна да се успокоява и дори се огледа наоколо. Сега вече не напомняше на демон на отмъщението, а само на изтощена жена, малко по-възрастна от самата Джослин, с нотка на отчаяние в погледа си.

Джослин се обърна към лакея си:

— Морган, моля те, погрижи се за шампанското.

Хю бръкна в кошницата, извади бутилката и чашите. Напълни ги с пенливата течност и ги поднесе на присъстващите, с което веднага се стопи напрежението, надвиснало в стаята. Дори Сали прие предложената й чаша, макар че все още напомняше на бомба, готова да експлодира.

Джослин осъзна, че сега бе моментът за сватбения тост, но при тези обстоятелства би било гротескно да покани някого да пожелае дълги години живот и здраве на младоженците. За щастие капитан Далтон влезе в ролята си на кум, надигна чаша за двамата младоженци, но замря за миг, като че ли се съмняваше дали няма да се разклатят патериците му.

— За Джослин и Дейвид. Още първия път, когато ви видях заедно, разбрах, че сте родени един за друг.

Само Джослин и Дейвид разбраха горчивата ирония на тази наздравица.

След като гостите отпиха от чашите си, Дейвид отново вдигна своята за следващия тост, като го произнесе отчетливо, въпреки отпадналия си глас:

— Да пием за приятелите — както за присъстващите, така и за отсъстващите.

Всички надигнаха чашите си и в стаята за малко се възцари празнична атмосфера. Джослин изгледа предпазливо Сали Ланкастър и въобще не се изненада, когато младата гувернантка наруши тишината с престорено дружелюбния си тон:

— Лейди Джослин, имате ли нещо против да разменим няколко думи навън?

Джослин неохотно я последва. Неизбежно бе, рано или късно да започне деловите си отношения с новата си зълва, която очевидно бе лесно обидчива, така че в момента ще е по-разумно да й обясни ситуацията, вместо да измъчи Дейвид с това задължение. Той вече се бе уморил, защото отпи съвсем малко от шампанското.

Щом двете жени се озоваха в коридора, Сали веднага затвори вратата, преди да попита сърдито:

— Ще ми обясните ли какво всъщност става? Да не би сред дамите във висшето общество да се е появила нова мода — да се омъжват за умиращи воини със същата лекота, с която сменят шапките си? Ще споделите ли с мен, единствената роднина на бедния Дейвид, каква игра сте замислили?

При тази обида лейди Джослин ахна, загубила дар слово. Ако зълва й наистина вярваше, че този брак е резултат на някаква егоистична прищявка, на породен от скука каприз, то това със сигурност би могло да обясни враждебността й. Джослин си спомни за отзивчивостта, с която я бе посрещнал майорът, за разбирането, което бе проявил към проблема й. Грубите нападки на сестра му и недостойните намеци за причината, поради която тя се бе омъжила за Дейвид, я вбесиха така силно, че тя едва не изгуби самообладание.

Но гневът й бе примесен с чувство на вина. Джослин, потомствена аристократка, чиито предци от много поколения бяха графове, бе длъжна да го признае.

— Това твърдение е смешно. Дори не заслужава да му отговарям. Брат ви е зрял мъж и не се нуждае от вашето разрешение, за да се ожени.

Сали присви очи като котка, нападната от кучета.

— Аз пък смятам, че вие сте го принудили да се ожени за вас. Дейвид никога не ми е споменавал името ви. Не мога да повярвам, че ще се венчае за напълно непозната жена, без дори да ме уведоми, освен… ако не е бил притиснат до стената или…

Джослин проумя, че тази жена я ревнуваше, подразнена от това, че бе лишена от вниманието на брат си, но бе толкова ядосана, че не успя да се сдържи и сърдито я прекъсна:

— Може би е знаел, че вие ще се разкрещите още щом се появите в стаята и затова е предпочел церемонията да бъде извършена във ваше отсъствие, без излишни скандали и размяна на обидни реплики.

Веднага изпита съжаление за несдържания си коментар, защото лицето на Сали мигом пребледня като платно. Заговори с малко по-благ тон:

— Взехме това съдбоносно решение внезапно, всъщност до вчера нито един от нас нямаше намерение да се венчава. Така че сега ви е ясно, че наистина нямаше време да ви уведомим за събитието.

Сали недоволно поклати глава.

— Та вчера следобед аз бях тук при него, в болницата! Защо не ми е споменал за решението си да се ожени за вас?

За щастие в този миг към тях се присъедини капитан Далтон. Вероятно се бе досетил, че дамите ще се нуждаят от съдия, който да разреши разгорещения им спор. Капитанът внимателно притвори вратата зад себе си с едната патерица и заговори прямо, без светски предисловия:

— Сали, Дейвид се реши на тази стъпка единствено заради теб. Лейди Джослин, с ваше позволение, нека да й обясня тази дяволски заплетена ситуация.

Успокоената младоженка хладно кимна. Ричард се зае да разтълкува пред Сали мотивите на лейди Джослин и причините, поради които Дейвид бе склонил с нейното предложение. Сали обаче не можеше да се успокои въпреки убедителното му изложение.

— Той не е длъжен да се жени само заради загрижеността си към мен. Мога сама да се грижа за себе си.

Ричард въздъхна изтощено и уморено се облегна на стената.

— Сали, Дейвид ще бъде много по-спокоен, знаейки, че се е погрижил за теб. Нима ще му отнемеш тази радост?

Лицето на Сали помръкна и тя заплака.

— Съжалявам, Ричард. Просто… всичко изглежда толкова странно. Какво право има тя да се намесва в живота ни по този начин?

Джослин сведе поглед към пръстена, който Дейвид бе поставил на ръката й. Семпъл, поизносен златен пръстен с герб, който навярно бе свалил от себе си. Може би бе единствената ценност, която притежаваше. Беше й като по мярка.

— С правото, което вашият брат ми даде — с болка в гласа изрече Джослин. Вдигна глава и додаде: — А сега, ако ме извините, ще отида при съпруга си.

Докато се връщаше в болничната стая, тя видя как Сали хлипаше, отпуснала глава на рамото на капитана. Той я бе прегърнал и се усмихна тъжно на Джослин над сведената глава на Сали. Този мъж наистина притежаваше талант да утешава разстроени жени.

Някой бе помогнал на майора да легне. Лицето му бе посивяло от напрежението през последния час и изглеждаше прекалено изтощен. Джослин се изплаши, че дори най-малкото усилие може да причини смъртта му. Но както й бе обещал, той бе все още жив, за да стане неин съпруг.

— Време е да ви оставя да поспите. — Тя се наведе и го целуна леко, сетне прошепна на испански: Бог да ви пази, Дейвид.

— Вас също. — Той й се усмихна със спокойна увереност, която прониза сърцето й като е нож. — Дано бъдете щастлива, скъпа моя.

Погледите им се срещнаха за един дълъг миг. Още веднъж сърцето й се сви от болка пред немилостивата съдба. Нежно остави малкия си букет върху възглавницата му, за да вдъхне аромата на цветята.

Успя да се овладее, изправи се и с поглед подсказа на придружаващите я, че е време да си тръгват. После излезе, без да се осмели да погледне назад.

„Бог да те пази, Дейвид. Нека ангелите утешат душата ти.“

Глава 4

Сали бе успяла да се окопити, но изразът й остана враждебен, когато в коридора се появи дамата, съвсем наскоро станала съпруга на брат й. С каменно изражение лейди Джослин отвори чантичката си и й подаде една от визитните си картички.

— Ето, тук е написан адресът ми. Уведомете ме, когато… настъпят някакви промени или се открие възможност да помогна, за да се чувства брат ви по-комфортно. Например да осигуря нещо за стаята — завивки, лекарства… или да наема медицинска сестра, която да се грижи само за него.

Сали неохотно пое визитката, защото осъзнаваше, че в бъдеще ще има някакви делови отношения с тази вещица, но процеди през зъби:

— Дейвид няма нужда от никакви подаяния!

— Добре, нека бъде както желаете.

Лейди Джослин се сбогува сърдечно с Ричард, след което напусна болницата заедно със свитата си. Сали едва чуто изсъска:

— Мръсница!

Шокиран от гневната й реакция, капитанът се усмихна уморено.

— Не е такава, за каквато я взимаш, Сали. Повярвай ми. Тя е просто една жена, която се опитва да уреди живота си в свят, уреден най-вече за мъжете. При подобни обстоятелства и ти щеше да постъпиш така.

— Съмнявам се — отрече Сали, доволна, че нейно величество бе напуснало сградата и се бе избавила от натрапчивото й присъствие. В следващия миг обаче забеляза умората, изписана по лицето на Ричард.

— Хайде, Ричард, време е да се прибереш в стаята си, за да си починеш. Сигурно си ходил напред-назад по-дълго, отколкото ти позволяват лекарите.

— Никога не съм спазвал предписанията им, така че защо трябва да го правя и сега? Но наистина се поуморих и няма да е зле да си легна. — Той я изгледа замислено. — Слушай, Сали, най-добре ще е да обмислиш внимателно това, което си говорихме за брат ти. Той е много доволен от женитбата си. Постарай се да не го огорчаваш.

Тя се изчерви от неочакваното предупреждение.

— Мисля, че си заслужих този упрек. Не се безпокой, Ричард, няма да го разочаровам. Още сега ще го успокоя, че още не съм убила благородната му съпруга.

— Той искрено ще се зарадва да го чуе. — Капитанът с видимо усилие се отдръпна от стената и полека зачука с патериците към стаята си.

Намръщена, Сали влезе при брат си. Дейвид като че ли спеше, но когато приседна на леглото до него, сестра му забеляза, че клепачите му потрепваха неспокойно.

— Ще ми простиш ли, мое малко таралежче?

Сърцето й буквално се разтопи, когато чу прякора, с който той я наричаше от детските им години.

— Разбира се, че ти прощавам. Само че много се изненадах, когато се появих тук и заварих венчална церемония със свещеник, адвокат, младоженка и всичко останало. — Тя надигна от масичката бутилката с лаудана. — Трябва да си вземеш лекарството.

Дейвид с благодарност прие лъжицата с лаудана и с лека въздишка се отпусна уморено на възглавниците.

— Днес дойде по-рано от обикновено.

— Тази сутрин пристигна бабата на децата, за които се грижа. Изведе ги някъде и така неочаквано останах свободна за целия ден. — Сали продължи с по-спокоен тон: — Защо не ми каза, че имаш намерение да се жениш?

Дейвид се усмихна предизвикателно.

— Защото, ако ти бях поискал съвет, щеше да ми изнесеш лекция за това, че си напълно способна сама да се грижиш за себе си и че не е нужно аз да осигуря бъдещето ти. Не съм ли прав?

Сестра му се усмихна сковано.

— Познаваш ме твърде добре.

Гласът му затихна, докато бавно се унасяше.

— Да, зная, че можеш сама да се грижиш за себе си, но все пак си оставаш моята малка сестричка. Много съм радостен, че ще получаваш по петстотин лири годишно.

Петстотин лири годишно! Сали смаяно погледна брат си, но той не реагира, упоен от приспивателното. Никой не й бе споменал размера на годишната й издръжка или рента, както се наричаше това в Лондон. Колкото и арогантна да бе лейди Джослин, поне не можеше дай се отрече, че не бе скъперница. Петстотин лири годишно беше пет пъти повече от досегашната годишна заплата на Сали, а тя се смяташе за добре платена гувернантка. Сега с този неочаквано висок доход щеше да живее много по-спокойно, дори и да си позволява известен лукс.

Но при това положение дали да остане гувернантка? Досега Сали с радост изпълняваше професионалните си задължения и според нея нямаше по-щедри работодатели от семейство Лонстън. Все пак петстотин лири стерлинги, гарантирано изплащани всяка година, щяха да повишат значително шансовете й да намери още по-добро работно място. Можеше дори да пътува, да замине нанякъде. Или пък защо да не отделя пари за малка къщурка извън шумната столица, където да прекара старините си в спокойствие?

Свобода и заможен живот, но на каква цена? Животът на Дейвид! Поклати глава и си каза, че така или иначе той ще умре. Внезапно й хрумна още нещо: така префърцунената лейди Джослин щеше да прахосва годишно с по петстотин лири по-малко за собствените си капризи и светски удоволствия.

Успокоена донякъде от тази мисъл, Сали извади плетката си от безформената брокатена торба, която носеше винаги при посещенията си в болницата. През дългите часове, прекарани в стаята му, тя му бе закърпила дрехите, оплела четири чифта ръкавици, три чифта чорапи и два шала. Макар че не обичаше да плете, тя не можеше да се съсредоточи върху някоя от книгите на Дейвид, докато дежуреше край леглото му, в което той със сетни сили се бореше за живота си. Куките все пак не оставяха ръцете й свободни и безпомощно скръстени в скута й.

Младата гувернантка мрачно сведе поглед към чорапа в ръцете си. Беше изпуснала три бримки и сега щеше да й е нужен поне половин час, за да го разплете и оплете наново. Е, целият ден бе на нейно разположение, защото Дейвид щеше да спи дълго. Погледна отслабналото му тяло, а после рязко отвърна очи и потрепери. Само преди две седмици той бе доведен в Лондон. Струваше й се, че са в тази мрачна болница от цяла вечност. Поне малко да имаше подобрение, а то с всеки изминал ден той все повече линееше и вехнеше. Лекарите не можеха да си обяснят защо още е жив.

Понякога, нека Господи прости, но й се искаше той да се смили над страданията му и да сложи край на мъките. В такива мрачни мигове отчаянието сломяваше дори и нейния непреклонен характер. А в други дни се питаше как ще научи за кончината на брат си? Дали Ричард ще й съобщи печалната вест? Или един ден, когато дойде в болницата, ще намери леглото му празно?

Сали едва сега усети, че бримките се бяха изнизали от куката. Започна да ги нанизва с треперещи пръсти. „Трябва да се съвземеш. Трябва да си по-силна. Дейвид няма нужда от ревливи жени, които само ще засилят болката и страданията му.“

Огледа помещението, тънещо в полумрак, чу стоновете на ранените офицери от съседните стаи, долови неприятните болнични миризми. „Това тук е отвратително място за умиране, каза си тя, но кое ли място е подходящо, за да издъхне човек?“

Този следобед Джослин бе решила да прави компания на леля си за чая в огрения от слънцето салон, където Лора Къркпатрик обичаше да си почива. Една прислужничка им сервира чая и когато двете дами останаха сами, Джослин заговори предпазливо:

— Надявам се, че ще останеш доволна да узнаеш, че моят брачен проблем вече е уреден. Леля Елвира ще бъде принудена занапред да се ограничава само с настоящия доход на чичо Уилъби.

Лора Къркпатрик остави чашата. Лицето й светна от радостна възбуда.

— Значи най-после си приела предложението на някого от твоите кандидати? Кой е той? Разполагаш с предостатъчно време да публикуваш обявата за предстоящото събитие, въпреки че поради траура за баща ти, опасявам се, няма да организираме прекалено пищна церемония.

— По-добре прочети този документ. — Джослин подаде на леля си лист хартия. — Вече е свършен факт. Това е моето брачно свидетелство.

— Какво е това, за Бога? — Лора погледна към написаното и застина. После вдигна глава, а лицето й запламтя от надигащия се гняв. — Какво означава всичко това?

— Не е ли очевидно? — Джослин замълча за миг. Пред очите й сякаш изникна лицето на Дейвид. — Открих един умиращ офицер и в замяна на внушителна компенсация той се съгласи да ме направи своя съпруга.

— Но ти дори не си се срещала с Дейвид Ланкастър!

— Идеята ми хрумна, когато посетих в болницата Ричард Далтон и той ми спомена за състоянието на майор Ланкастър — обясни племенницата й. — Всичко е разумно. Сестрата на майор Ланкастър ще бъде обезпечена, а аз изпълних условията в завещанието на баща си. Когато предложих това споразумение, Ричард не беше шокиран, нито пък майор… моят съпруг.

Очите на леля Лора заблестяха от гняв.

— Има хора, които живеят с години пред прага на смъртта. Разбира се, за тях нещата изглеждат по-различно, отколкото биха изглеждали в очите на обществото!

Джослин стисна устни.

— Затова ли си загрижена? Какво ще кажат другите? Мислех си, че си над тези неща. Освен това съвременното висше общество доста ще се позабавлява, когато историята се разчуе. Ще се посмеят и ще решат, че съм постъпила правилно.

По страните на Лора бяха избили червени петна, но гласът й бе спокоен.

— Не мога да отрека, че ме интересува какво ще кажат хората. Семейство Кендъл и без това преживя достатъчно скандали.

При споменаването на миналото Джослин пребледня, но леля й безмилостно продължи:

— Но това, което всъщност ме притеснява, е че ти използваш смъртта на един прекрасен човек за собствените си егоистични цели. Защо не го обсъди с мен?

Джослин се опита да запази спокойствие, но страхът, че леля й ще я презре, взе връх.

— Но ти не искаше да знаеш какво смятам да направя! — изкрещя тя тъй силно, че гласът й за миг пресекна. — Моля те, лельо Лора, не ми се сърди. Нямаше да се омъжа за него, ако знаех, че това толкова ще те разстрои. Идеята ми хрумна ненадейно. Майор Ланкастър прие с готовност предложението ми, а след това беше твърде късно, за да се откажа. Помислих, че и двамата ще имаме изгода. Моля те… опитай се да ме разбереш.

Лейди Лора въздъхна, а гневът й премина в разочарование.

— Може би импулсивната ти постъпка нямаше да ме разстрои толкова, ако беше използвала някой непознат, а не мъж, когото познавам и уважавам. Дейвид не заслужава да бъде използван така… лекомислено.

— Може би си права — прошепна младата жена, измъчена от неодобрението на леля си. — Но вече е сторено и не може да се промени.

Лейди Лора се изправи.

— Сутринта заминавам за Кенингтън. Трябва да подготвя къщата за завръщането на Андрю от Континента. — В обикновено мекия й тон прозвуча остра нотка. — Сега, тъй като си омъжена жена, повече не се нуждаеш от компаньонка.

— Предполагам, че не — Джослин сведе поглед към кейка, който бе натрошила.

Леля й се спря до вратата.

— Ще се върна след около две седмици. Несъмнено дотогава гневът ми ще се е поуталожил. — И тя излезе, все пак подавайки тази маслинова клонка.

Трепереща, Джослин се отпусна в креслото. Денят и без това бе труден, а сега бе настроила срещу себе си най-скъпата си приятелка — жената, която й бе като майка. Видя постъпката си през очите на леля си и се почувства безкрайно засрамена. Отново, както често й се случваше, бе сгрешила.

Е, вече нищо не можеше да се направи. Не й оставаше друго, освен да легне върху това легло, което си бе постлала.

Докато обмисляше какво би могло да я разсее, си спомни, че семейство Паркингтън тази вечер дава малък, неофициален прием. Повечето от гостите щяха да бъдат добре познати на Джослин и това бе едно от онези събирания, които тя харесваше.

Безсмислено бе да прекара вечерта сама, питайки се колко скоро ще стане вдовица.

Събирането в дома на Паркингтън бе в ограничен кръг, тъй като по-голямата част от светското общество вече бе напуснало Лондон, заминавайки за именията си в провинцията. Въпреки очакванията си обаче, Джослин се почувства неспокойна и отегчена от разговорите, които й се сториха незначителни и дребнави в сравнение с грубата и жестока действителност във военната болница.

После се появи един закъснял гост и тя рязко пое дъх, разпознавайки Рафаел Уитборн, херцог Кандоувър. Почувства се по-добре само като го погледна. Не се дължеше на красивата му външност, макар че това бе неоспорима истина. Онова, което неустоимо я теглеше към този мъж, бе увереността й, че си подхождат.

Докато разговаряше с останалите гости, Джослин наблюдаваше придвижването на Кандоувър из балната зала. Беше достатъчно умна, за да не се изпречва сама на пътя му. Като красив ерген, притежаващ богатство, което надхвърляше мечтите и на най-алчните неомъжени госпожици, той непрекъснато бе преследван от жените, което го бе направило циник. Джослин обаче притежаваше титла и собствено богатство, така че не се нуждаеше от неговите. Двамата бяха напълно подходящи един за друг. Ако успееше да го спечели, то това щеше да бъде благодарение на взаимно и искрено привличане.

Търпението й бе възнаградено, когато Кандоувър приближи към нея веднага щом малобройният оркестър засвири валс.

— Лейди Джослин — рече той с явно удоволствие, — радвам се, че все още сте в града. Ще ми окажете ли честта да танцувате този танц с мен?

— Само ако ми обещаете, че няма пак да ме настъпвате по пръстите — игриво отвърна младата жена.

— Последният път не беше по моя вина — възрази херцогът, а в очите му блеснаха весели искри. — Онзи пиян грубиян връхлетя отгоре ми и беше истинско чудо, че и двамата не се озовахме на пода, при това в доста компрометиращо положение.

— Възхитих се от начина, по който запазихте равновесие и го проснахте в безсъзнание. Как го постигнахте? — попита тя, докато я водеше към дансинга.

— Просто му помогнах да се озове там, накъдето се бе запътил. — Музиката започна и двамата застанаха един срещу друг. — Да знаеш да се защитаваш е едно от скритите преимущества на обучението в Итън.

Удоволствието от компанията му й напомни защо бе отказала на другите си ухажори и до известна степен оправда сутрешната болезнена церемония. Докато двамата си разменяха любезности, тя го изучаваше внимателно, възхищавайки се на твърдите и решителни черти на лицето му, на студените му сиви очи. Близките му приятели го наричаха Рафи, но тя никога не би се осмелила да се обърне към него така, без той да го пожелае. Може би някой ден.

Смяташе, че говори и се смее както обикновено, затова се изненада, когато Кандоувър я попита:

— Простете ми, лейди Джослин, но днес ми изглеждате малко не на себе си и без настроение. Всичко наред ли е?

Това бе въпрос, зададен от приятел, а не обикновена учтивост.

— Денят бе малко особен за мен — отвърна тя, доволна, че интересът им е взаимен. — Тази сутрин се омъжих и още не съм свикнала с този факт.

Изненадата надви обичайното му безразличие.

— Наистина ли? Не бях чувал, че се каните да предприемете подобна фатална стъпка. — Погледът му стана ироничен. — Струва ми се все пак, че домът на семейство Паркингтън е доста странно място за прекарване на меден месец.

Време беше да го осведоми за обстоятелствата, довели до постъпката й.

— Малцина знаят, но баща ми остави най-нелепото завещание, което човек може да си представи. Ще получа голямото си наследство само ако се омъжа до навършване на двадесет и пет години. В противен случай той ме обезнаследява.

Херцогът повдигна вежди.

— Колко средновековно!

— Именно, особено ако се има предвид, че бяхме много близки. Но нищо не можеше да се промени и затова тази сутрин бях принудена да се обвържа в брак по сметка. — В тона й се прокрадна едва доловима горчива нотка. — Надявах се да имам истински брак.

— Ако имате предвид брак по любов, вие прекрасно знаете, че това рядко се случва в нашите кръгове. Повечето семейства са нещастни — мрачно заключи той.

— Нямах предвид брак по любов — в смисъл да се увлечеш дотолкова, че да нямаш реална представа за характера на партньора си — обясни тя. — В брака, разбира се, трябва да има привличане, но съм чувала, че то скоро избледнява дори и при най-страстно влюбените. Много по-добре е съюзът да се основава на уважение и взаимна привързаност. Партньорство, подплатено с приятелство и споделени ценности и цели.

— Колко разумно от ваша страна — заинтригувано отвърна той. — Иска ми се повече жени да са здравомислещи като вас. Това би направило брачната институция много по-привлекателна.

От одобрението в очите му разбра, че току-що се бе издигнала с няколко стъпки в представите му. Ако този мъж някога се реши да се ожени, то щеше да бъде за жена като нея, с която животът му щеше да протича гладко и спокойно, а не сред обичайните болезнено емоционални сцени.

Но семейството за него още бе далечна перспектива. Нейно благородие си помисли за настоящото си положение и въздъхна.

— Трябваше да се задоволя с по-малко, отколкото исках. — Погледна го през полуспуснатите си мигли. — Ще трябва да потърся някоя връзка, която да ме компенсира.

— А съпругът ви няма ли да възрази? — попита той с напрегнат поглед.

— Не — твърдо заяви Джослин. Сега, когато бе в прегръдките на мъжа, за когото желаеше да се задоми, нямаше желание да мисли за войника, който изневиделица се бе появил в живота й. — Нашият брак не е нищо друго, освен взаимноизгодна сделка.

Валсът свърши. Двамата отпуснаха ръце, но вместо да си тръгнат от дансинга, останаха неподвижни за миг, поддавайки се на силното взаимно привличане. Погледът на Кандоувър се плъзна по нея, спирайки се многозначително на ниско изрязаното й деколте и на очертанията на гърдите й, изпъкващи под ефирната лятна рокля.

Джослин прие изучаващия му поглед като недвусмислен, но изтънчен намек. Само жест, само дискретно отдръпване и тя щеше да му покаже, че не се интересува от задълбочаване на връзката им. Вместо това срещна погледа му и се усмихна.

Експерт в изкуството на флирта, херцогът разбра мълчаливия й знак. Устните му се извиха в ленива, омайваща усмивка и той я поведе извън дансинга.

— Утре напускам Лондон, но с нетърпение ще очаквам да се видим, когато се върна през септември.

Дотогава тя щеше да бъде вдовица, свободна да открие какво означаваше обещанието в очите му, макар че свободата й щеше да й струва много повече, отколкото бе очаквала. Пропъди болезнената мисъл за умиращия майор и отвърна:

— Аз също ще очаквам срещата ни с нетърпение.

С един последен многозначителен поглед той се отдалечи. Да танцува два пъти поред с нея, би привлякло излишно внимание. Вместо това помежду им вече съществуваше тайно споразумение, което я остави без дъх, изпълнена с вълнение. Най-после единственият мъж, когото желаеше, бе започнал да гледа на нея като на жена, и то само защото бе омъжена.

Почувства се неудобно хладнокръвно да планира бъдещата си любовна връзка. Джослин не бе толкова наивна, за да си въобразява, че плановете на Кандоувър се простират по-надалече от една любовна авантюра. Но все се надяваше, че интимността ще го накара да разбере, че си подхождат.

А ако загуби играта, както и девствеността си — е, какво от това? Нали не бе от камък? Макар че мисълта, че той я харесваше за леглото, а не за да я направи своя херцогиня, щеше дълбоко да я нарани, но все пак щеше да получи известни компенсации. Кандоувър бе достатъчно привлекателен мъж и тя със сигурност щеше да се наслаждава на това, на което щеше да я научи.

Дали херцогът ще бъде ужасен или заинтригуван, когато открие, че е девствена? Реши, че той е достатъчно умен, за да разбере по намеците й, защо е прекарала първата си брачна нощ на светско събиране. Надяваше се, че ще бъде доволен.

Двата месеца, които оставаха до септември, изведнъж й се сториха безкрайно далечни и самотни.

Глава 5

Сали цяла нощ се мяташе неспокойно в леглото си, разгневена от спомена за хладната светска красавица, която безсърдечно бе използвала брат й, за да го изостави след това в тягостната болнична стая. Дори и докато преподаваше на децата на семейство Лонстън, младата гувернантка не преставаше да се гневи.

Щом се освободи от задълженията си и пое към болницата, тя осъзна, че се бе поддала на собствения си фатализъм. През последните две седмици сляпо се доверяваше на мрачните предсказания на лекарите за неизбежната и дори скорошна кончина на Дейвид. Сега страхът й я подтикваше да предприеме нещо, дори безразсъдно, но да не стои със скръстени ръце и да чака той да издъхне. Дейвид не бе в състояние да се бори за живота си, но сестра му можеше да стори нещо. Стига само да знаеше къде да търси лечител или лек, който да облекчи състоянието му, тя нямаше да пожали сили.

Преди да се отправи към стаята на брат си, Сали потърси доктор Рамзи — лекарят, който се грижеше за Дейвид — за да го разпита за пореден път дали все пак не можеше да се направи нещо за изцелението му. Доктор Рамзи беше едър мъж, но с постоянно уморен вид. За разлика от останалите си колеги той бе склонен да признае, че медицинските му познания не са безгранични.

Лекарят вяло примигна зад очилата си, когато Сали го завари заобиколен от пациенти. Рамзи много добре знаеше колко настойчива можеше да бъде сестрата на майор Ланкастър.

— Какво ви води при мен, госпожице? — попита той с нервен жест, който трябваше дай подскаже, че не разполага с много време за разговори.

— Доктор Рамзи, може ли да се направи още нещо, за да се помогне на брат ми? Той гасне с всеки изминал ден. Сигурна съм, че бихте могли да опитате…

Лекарят свали очилата си и започна да ги бърше с кърпата си.

— Случаят с майор Ланкастър ме озадачава. Той се е вкопчил в живота с удивително упорство, но при парализа твърде малко може да бъде направено. — Най-после успя да закрепи очилата на носа си. — Подозирам, че пациентът страда и от вътрешни наранявания, които са недостъпни за методите на лечение. Всичко, което можем да сторим за него, се свежда до облекчаване на страданията му през последните му дни.

Сали се взря в лицето му с такава яростна настойчивост, че на лекаря му се прииска да побегне.

— Не искам да критикувам вашите методи на лечение, докторе. Зная, че правите всичко, на което сте способен, и съм ви искрено благодарна. Но все пак не може ли да се намери в Лондон друг лекар, който да използва по-различен подход, дори и да е доста по-радикален? И без това няма какво повече да губим.

Доктор Рамзи леко кимна, но заговори отново след продължително мълчание:

— В болницата „Сейнт Бартоломю“ работи един „луд“ хирург. Името му е Иън Кинлок. Научих, че наскоро се е завърнал от Белгия, където няколко седмици е оперирал ранените при Ватерло[2]. Колегата е изключително ексцентричен, но не може да се отрече, че постига забележителни резултати.

Лекарят огледа скромните дрехи на Сали.

— Той работи и като хирург в болницата, и като интернист на свободна практика. Само че взима много високи хонорари за частни прегледи. Очевидно е решил да печели от хората с по-добри доходи, а в замяна им предлага способностите си да поправя грешките на някои по-неопитни колеги. Но във всяко друго отношение е много странен човек, дори особняк. Не вярвам, че ще успеете да го убедите да прегледа някой от пациентите в болницата „Йоркският херцог“.

— Съвсем наскоро неочаквано се сдобих с доста пари. Така че бих могла да се опитам да го придумам.

Тя се обърна и енергично тръгна по коридора. Зад гърба си дочу скептичното мърморене на доктор Рамзи:

— Бог да е на помощ на колегата Иън Кинлок.

Но не се издаде, че е дочула тази ехидна реплика — беше под достойнството й да се скара с лекаря.

Мислите й бясно препускаха, докато бързаше към стаята на Дейвид. Да се консултира с нов хирург можеше да се сравни само с опит на удавник да се залови за някоя сламка, но след като ней оставаше друга надежда, защо да не опита? Освен това й допадаше идеята да похарчи парите на лейди Джослин, при това така, че ако може да помогне на брат си. Болницата „Сейнт Бартоломю“ беше една от най-старите и най-търсените в Лондон. Дори си припомни, че в нея се обучавали най-добрите хирурзи в цяла Англия. Намираше се недалеч от катедралата „Сейнт Пол“, което означаваше, че трябвате да наеме карета…

Унесена в грижите си, младата жена изскочи устремено от ъгъла на коридора и едва не събори един момък, макар че той беше доста як, набит и широкоплещест. След първоначалната уплаха тя го позна — та това бе лакеят, който вчера съпровождаше лейди Джослин в болницата. Името му май че беше Морган или нещо подобно.

— Дошли сте да проверите дали вече не е умрял съпругът на вашата господарка? — заядливо започна тя. Но в следващия миг се засрами от сприхавия си тон, тъй като лицето на младия мъж мигом почервеня като на рак. Очевидно той бе твърде лесна мишена за нейните укори, пък и не бе честно да го обвинява заради машинациите на господарката му.

— Дошъл съм да отведа у дома брат си, госпожице Ланкастър — сковано произнесе той. — Но лейди Джослин наистина ме помоли преди това да се осведомя за състоянието на майор Ланкастър.

— И вашият брат ли е пациент в тази болница? — попита Сали с по-сговорчив тон.

— Той е сержант от кавалерията, от Драгунския полк, госпожице. Лейди Джослин му предложи да се премести в нейната къща, защото така може би ще се възстанови по-бързо — обясни й Хю Морган. — Тя изпрати каретата си, за да облекчи пътуването на брат ми от болницата до дома й.

С думите си лакеят навярно искаше да създаде благоприятно впечатление за господарката си у сестрата на майор Ланкастър, която очевидно не зачиташе достойнствата на единствената наследница на знатния род Кендъл. Но вместо това тези думи съвсем ненадейно подсказаха на отчаяната Сали едно напълно неочаквано решение. Мисълта за тази промяна разцъфтя в душата й като пролетно цвете. Ужасната болница можеше да разболее дори и най-здравия човек, затова тя бе длъжна да измъкне Дейвид колкото се може по-скоро. Но не можеше да го заведе при работодателите си, в къщата на семейство Лонстън, а за наемане на квартира с болногледачка и прислуга не смееше да мечтае.

Сега обаче случайността й предлагаше много по-реален изход. Според законите в Англия брат й Дейвид вече бе собственик на къща на „Брук Стрийт“. Без съмнение домът на лейди Джослин бе по-луксозен от къщата на Лонстън. Онази вещица нямаше право да откаже гостоприемство на съпруга си. Сали реши да отведе брат си в дома на „Брук Стрийт“. Ако снаха й понечи да възрази, ще последва такъв скандал, че няма да остане камък върху камък.

— Много добре, че сте дошли с карета — любезно заговори тя. — Можем да преместим и майор Ланкастър в къщата на лейди Джослин.

В първия момент Хю Морган се сепна, а после заговори с тревожен глас:

— Не мога да поема такава отговорност, госпожице. Лейди Джослин ми нареди само да се осведомя за състоянието на майора, а не да го водя у дома.

Сали измери разколебания лакей с онзи смразяващ поглед, с който усмиряваше най-непослушните си възпитаници.

— Не се съмнявам, че тя се безпокои дали е подходящо да го местим. Но аз току-що говорих с лекуващия лекар на брат ми. Той също е на мнение, че няма какво да губим. — Разбира се, сега не бе моментът да обяснява надълго и нашироко точно какво й бе казал доктор Рамзи.

Морган обаче все още не изглеждаше убеден. Затова Сали прибягна към решителния си коз:

— В края на краищата нали вече са женени. Нали всичко, което е нейно, е и негово? Сигурно е, че лейди Джослин не желае съпругът й да остане в това — тя махна с ръка — нездравословно място.

— Наистина, милейди Джослин и майор Ланкастър изглеждат много привързани един към друг — колебливо заговори Хю Морган. — Господ ми е свидетел, че и моят брат не може да понася условията в болницата. Вие сте права, че тук никак не е здравословно. — Той смръщи вежди, както правеше всеки път, когато му се налагаше да вземе важно решение. — Първо ще заведа брат ми в каретата, а после ще потърся носилка и санитар, за да ми помогне да пренеса и майор Ланкастър. Ще му приготвите ли багажа, госпожице?

— Разбира се. — Докато го изпращаше с поглед, Сали ликуваше. Не бе и допускала, че всичко ще се уреди толкова лесно. Тя очакваше Хю Морган да се съпротивлява по-дълго заради страха му от властната му господарка.

Сега трябваше отново да потърси доктор Рамзи. Лекарят се оказа джентълмен и макар и не съвсем охотно разреши изписването на майора. Сали му припомни, че щом преместването му от Белгия до Лондон не го е убило, няма да бъде по-опасно да го пренесат от единия до другия край на Лондон. Или пък, ако предстои най-лошото…, то пътуването само ще ускори неизбежната трагична развръзка.

Сали не обърна внимание на мрачните прогнози на лекаря. Втурна се към стаята на брат си.

— Дейвид, имам добра новина за теб — задъхано заговори тя още от прага. — Лейди Джослин изпрати каретата си за теб, а аз успях да издействам позволението на доктора да те преместим в нейния дом. Сигурна съм, че там ще се чувстваш много по-удобно, отколкото в тази мрачна дупка.

— Тя е пожелала да ме настани в къщата си? — недоверчиво сви вежди брат й, но не успя да прикрие, че е приятно изненадан. — Това не бе предвидено в уговорката ни. Много любезно от нейна страна.

От мисълта, че неговата „съпруга“ бе проявила силна загриженост, на лицето му грейна щастлива усмивка, каквато Сали отдавна не бе виждала. Тя не посмя да поправи недоразумението. Закле се, че лейди Джослин ще приеме Дейвид в дома си, дори ако за това се наложи да насочи пистолет към главата й.

— Няма да ми липсва това място. — Дейвид уморено огледа сивите стени. — Само за Ричард ще ми бъде мъчно.

— Той ще те посещава често, защото е по-добре. Сигурна съм, че с радост ще идва да те види, тъй като това ще бъде повод да напуска болницата.

Тя енергично опаковаше вещите му в дървения офицерски сандък, който придружаваше майора от Белгия. След като приключи с багажа, Сали протегна ръка към шишенцето с лаудан.

— Дали да ти дам двойна доза? Пътуването може да ти причини неудобства.

— Добре. Макар че бих предпочел да не знам какво ще правите с мен.

Това бе един от признаците, по които сестра му познаваше, че болките на брат й се засилваха. Набързо отправи към небесата съкровена молитва пътуването с каретата по каменистите лондонски улици да не влоши състоянието му. Ако болките му станат прекалено силни, тя никога нямаше да си прости този грях.

Хю Морган ги придружаваше на кон, но въпреки това каретата се оказа тясна, за да побере Сали, Дейвид и Рийс Морган. Макар че Хю им бе донесъл одеяла и дъски като временна носилка, на която положиха изпадналия в безсъзнание майор, Сали потрепваше уплашено при всяко по-рязко подрусване на каретата по улиците през аристократичните квартали „Белгрейвия“ и „Мейфеър“.

Когато стигнаха до горната част на Брук Стрийт, тя извика:

— Почакайте ме тук! Трябва да съобщя на лейди Джослин, че съпругът й е пристигнал.

Затича се по мраморните стъпала на официалния вход. Заудря припряно тежкото месингово чукче с форма на делфин, прикрепено на вратата. Появи се икономът и тя задъхано заобяснява:

— Аз съм госпожица Ланкастър, зълва на лейди Джослин. Моля, отведете ме при господарката на дома, за да я попитам къде ще желае да бъде настанен съпругът й.

Съпруг? Икономът изцъкли очи. Сали не подозираше, че от прислугата единствено Хю Морган бе удостоен с честта да знае за сватбата в болницата „Йоркският херцог“. Икономът смутено се отдръпна и тихо промълви:

— Мисля, че в момента лейди Джослин е в утринната гостна. Ако ме последвате…

Къщата беше прекалено луксозна, точно както Сали бе очаквала. Обзаведена бе с безупречен вкус, подходяща бе за безукорна светска дама от най-висшите кръгове.

Сали нямаше да позволи да я смути внушителното преддверие, извисяващо се на три етажа. Вирна брадичка предизвикателно, когато икономът я въведе в просторния салон. Лейди Джослин седеше пред масата за писане. Жълтата й предиобедна роба великолепно хармонираше със светло кестенявите й коси и лешникови очи. Върху бюрото имаше само ваза с цветя и една светлокафява котка. Отдалече си личеше, че беше породиста, с фини кости и аристократичен произход. Според предубедената Сали котката напълно подхождаше на домакинята, като нея натруфена и студена.

— Лейди Джослин — заговори икономът, — вашата „зълва“ желае да разговаря с вас.

Тонът му подсказваше, че преценява новодошлата като измамница и че ако наистина се окаже такава, лейди Джослин ще има пълното основание да поиска обяснение от натрапницата.

Изненаданата Джослин бързо вдигна глава. За нея бе истински шок да види разгневената млада жена, която бе нахлула в салона й, още повече, че това й напомни за досадното им вчерашно спречкване.

— Благодаря ти, Дъдли. Засега това е всичко.

Тонът на Джослин подсказа на иконома, че трябва да се подчини на заповедта, и той побърза да напусне стаята.

— Госпожице Ланкастър, какво неочаквано удоволствие — хладно започна тя. Помисли си нещо ужасно и силен спазъм стегна гърдите й. Нима Сали бе пристигнала, за да й съобщи, че брат й е починал? Не, такава скръбна вест сестрата на Дейвид нямаше дай съобщи лично. Или иска отново да се сдърпа с нежеланата си снаха? — И така, какво ви води днес насам?

Навъсеното създание още повече се начумери.

— Доведох Дейвид във вашата къща.

— Какво говорите, по дяволите! — извика изумената Джослин.

Ако госпожица Ланкастър се бе опитала да стисне челюстите си още по-силно, те щяха да се изместят.

— Нали собствеността на всяка жена след сватбата се дели със съпруга й? Ако не оставите Дейвид тук… ще го убедя да прехвърли собствеността ви на Фонда за подпомагане на вдовиците и сираците на загиналите през войната. Той ще го направи, ако аз поискам това.

Вбесена Джослин стисна пръсти така силно, че ноктите й се отпечатаха върху дланите й. Много отдавна, още от детските си години не бе изпитвала подобно желание да напердаши някого.

— Трогателен пример за сестринска привързаност. Има обаче важна подробност, включена в документите към нашия брачен договор, за която явно не сте осведомена. Брат ви сам се отказа от всякакви претенции спрямо моите имоти.

— Отказал се е от имуществените си права като ваш съпруг?

— Точно така. Очевидно брат ви е наследил чувството за семейна чест, характерна за фамилията Ланкастър, и като че ли не е оставил за останалите си близки. — Джослин протегна ръка към копринения шнур на звънеца. — Ако не напуснете къщата в следващите тридесет секунди, ще наредя да ви изхвърлят.

Лицето на Сали се сгърчи от обида.

— Лейди Джослин, зная, че не ме харесвате, както и аз вас. Но вие не сте ли се влюбвали?

Джослин я изгледа недоумяващо.

— Какво целите с този въпрос?

— Ако имахте избор, щяхте ли да оставите някого, когото обичате, да умре в онова гадно място?

Сали се окопити, щом домакинята се позамисли, преди да отговори:

— Не искате ли Дейвид да се чувства по-добре? Та на него тук ще му е по-удобно. Разполагате с предостатъчно място, със слуги, пари и познанства, с влияние и въобще с всичко, от което може да се нуждае един болен човек. Ако не желаете да го посещавам, така да бъде. — Гласът й потрепери. — Но моля ви, лейди Джослин, от цялата си душа и сърце: не връщайте Дейвид в болницата! Дори и да няма имуществено право над имотите ви, вие сте морално задължена към съпруга си.

— Да го върна в болницата? Нима вече е тук? Мили Боже, да не се опитвате да го уморите преждевременно? — Джослин потръпна от ужас, като си спомни колко слаб й се бе видял при вчерашното й посещение.

— Той е във вашата карета отвън. Успя да преживее преместването. Поне засега.

Сали не отрони повече нито дума, но намекът, че пътуването може да се окаже последния гвоздей в ковчега на брат й, остана да виси като невидима заплаха във въздуха.

Джослин погледна към венчалния пръстен, който той й бе поставил на пръста. Странно, но това бижу като че ли притежаваше вълшебна сила, защото тя отказа да повярва, че Дейвид ще я напусне до броени часове. „Докато смъртта ни раздели“.

Състоянието на Дейвид и яростното нежелание на Сали да си сътрудничи с лейди Джослин правеха немислимо преместването на болния офицер в „Кромарти Хаус“. Но досадната й зълва имаше право: независимо колко рисковано и болезнено за Дейвид е било това спешно преместване, той все пак бе неин съпруг и тя бе длъжна да се погрижи за него. Дължеше му елементарно уважение и признателност. Освен това самата тя желаеше да облекчи последните му дни.

Джослин решително дръпна шнура и звънецът рязко издрънча. Дъдли се появи на прага много бързо, явно бе подслушвал.

— Съпругът ми е навън в каретата. Той е тежко болен и се налага да го внесете на ръце в къщата. Ще го настаните в синята гостна.

Икономът хукна да изпълни заповедта, а Сали развълнувано каза:

— Благодаря ви, лейди Джослин.

— Не го правя заради вас, а за негово добро. — Обърна се към бюрото, взе кожена кесия и я подхвърли към зълва си. — И без това щях да ви я изпратя днес следобед, но след като вече сте тук, мога да ви я връча лично. Това е първата четвърт от вашата рента за тази година.

Сали онемя. Не очакваше кесията да е толкова тежка. Щом надникна вътре, синята кръв на лейди Джослин отново кипна и тя сърдито скастри новата си роднина:

— Не е необходимо да проверявате съдържанието й. Всичко е точно. Сто двадесет и пет фунта стерлинги в златни монети.

Сали вирна глава.

— Не става дума за тридесет сребърника, така ли?

Джослин изрече думите съвсем бавно, но всяка от тях напомняше на късче лед:

— Не, разбира се. Среброто е за простолюдието, за амбулантните търгаши по уличните ъгли. Когато пазарувам, винаги плащам в злато.

Сали бе на прага да избухне, но Джослин въобще ней обърна внимание и продължи невъзмутимо:

— Можете да идвате и да си отивате, когато искате. До стаята, в която ще бъде настанен брат ви, има още една, по-малка. Ще бъде подредена, за да я ползвате вие, докато… пребивавате в дома ми. Брат ви ще се нуждае ли от личен камериер? — Когато Сали поклати мълком глава, лейди Джослин побърза да добави: — Ще ви изпратя някого, а също и болногледачка, ако е нужно.

Сали се завъртя на пети и тръгна към вратата, но на прага се извърна и колебливо попита през рамо:

— Има още нещо. Той остана с впечатлението, че идеята да бъде преместен тук е ваша. Ако не отречете, ще го зарадвате.

Доведената до ръба на нервна криза аристократка рязко отвърна:

— Да не си въобразявате, че ми липсва възпитание? Или че нямам елементарни маниери и ще измъчвам един умиращ? А сега бихте ли ме освободили от присъствието си?

Сали тръсна ядно глава, но побърза да излезе. Не се съмняваше, че лейди Джослин е коравосърдечна. Но поне я утешаваше мисълта, че тя ще се държи възпитано с Дейвид, който изглежда живееше с блажената илюзия, че съпругата му е добра и състрадателна жена. Много щеше да го заболи, когато разбере истинския характер на тази вещица.

Глава 6

Бе необходим само четвърт час, за да бъдат внесени майорът и скромният му багаж във великолепно обзаведената синя гостна, от която се разкриваше приятна гледка към „Хайд Парк“. Дори намусената Сали бе длъжна да признае, че това по всяка вероятност е най-хубавото помещение за гости в цялата къща. Поне едно не можеше да се отрече на лейди Джослин — не се скъпеше за нищо. Дейвид бе пребледнял от болките по време на местенето. Сали мислено благодари на Бога, че не бе забравила в болницата спасителното шишенце с лаудан. Измъкна го от багажа и щом лакеят напусна гостната, тя даде на брат си поредната доза опиум.

Все още трепереща от скорошната си свада с лейди Джослин, Сали му заговори неспокойно:

— Макар че съпругата ти бе така любезна да ми предложи съседната стая, мисля, че ще е по-добре да остана да нощувам в дома на семейство Лонстън. Но ще идвам всеки следобед, както досега. А и Ричард обеща да те посети още утре. — Оправи завивките, за да загърне по-плътно изпосталялото му тяло. — Сега е време да поспиш, поне за малко. Пътуването може би те е изтощило.

— Истина е, но вече съм добре, таралежче…

— Сега мога да отида в болницата „Сейнт Бартоломю“. Доктор Рамзи спомена, че там оперирал някакъв превъзходен хирург. Може би той ще ти помогне.

— Може би… — уморено промълви брат й, очевидно скептично настроен към това хрумване на неуморната си сестра.

От наблюдателния й поглед не убягна неспокойното му озъртане по посока на вратата. Дали не очакваше да бъде посетен от т.нар. му „съпруга“? Оставаше й само да се надява, че лейди Джослин ще оправдае претенциите си за безукорно възпитание и маниери.

— По-късно пак ще намина да проверя как се чувстваш. — Наведе се да го целуне, след което напусна стаята.

В коридора тя се сблъска с Хю Морган, забързан към синята гостна.

— Милейди ми заповяда да бъда изцяло на ваше разположение, като личен прислужник. За мен това назначение е въпрос на чест, госпожице Ланкастър.

— Не се съмнявам, че ще се справите отлично, господин Морган.

Сали и без това бе искрено благодарна на Хю Морган, че й бе помогнал да премести брат си в дома на лейди Джослин. Не бе лесно да бъде превозен през големия град тежко болният майор. За щастие Хю Морган се оказа много внимателен, отзивчив и съвестен слуга. Нямаше съмнение, че Дейвид ще бъде в добри ръце.

А сега трябваше да намери онзи луд шотландец в болницата „Сейнт Бартоломю“.

На лейди Джослин й бе нужен почти половин час, за да се успокои. Преди нахълтването на свадливата й зълва, Джослин се възхищаваше на разкошните цветя, които херцог Кандоувър й бе изпратил тази сутрин. Букетът бе придружен с кратка бележка, съдържаща само двете съкровени думи: „До септември“, под които се мъдреше неговото дръзко и елегантно изписано „К“.

Стиснала бележката, младата жена си припомни безмълвното, но силно обещание от последната им среща, и се унесе в мечти. Може би в този загадъчен херцог най-после щеше да открие онова, което безуспешно бе търсила цял живот.

И в този миг бе нахлула онази невъзможна жена със заплахите и емоционалното си изнудване. С изключение на блестящите зелени очи Сали Ланкастър по нищо не приличаше на брат си, който бе джентълмен до мозъка на костите си.

Устните на Джослин се извиха неволно, когато си припомни думите, че е купила майора със злато. Леля Лора щеше да припадне, ако чуе племенницата си да казва нещо толкова вулгарно, но Сали Ланкастър успяваше да изважда наяве най-лошото от характера на Джослин.

Младата жена въздъхна. Доброто й настроение се бе изпарило и тя разсеяно почеса Изида зад ушите. Как можа да си въобрази, че намесата в нечий живот и смърт ще бъде проста и безболезнена? Предпочиташе да не мисли за предстоящата кончина на майора, а и със сигурност не би желала да присъства на последните му часове, но сега това не можеше да бъде избегнато.

Когато си помислеше за Дейвид Ланкастър, й се искаше да заплаче. Сякаш той бе гаснеща свещ, която щеше да отнесе частица от светлината на този свят.

Насочи мислите си към по-практични проблеми. За щастие Морган бе приел с радост да бъде прислужник на майора. Лакеят имаше добро сърце и сигурна ръка, а Джослин бе разбрала от Мари, че много искал да стане камериер. Сега желанието му се изпълваше и можеше да придобие опит.

Тя повика иконома и му нареди:

— Поръчай да натоварят две каруци със слама и да я разпръснат на улицата пред къщата. Погрижи се каменните плочи да са плътно покрити — не искам уличният шум да безпокои болния. Освен това кажи на готвача да приготви ястия, които са подходящи за един болен. — Ако въобще той можеше да хапне нещо.

След като Дъдли излезе, тя си каза, че трябва да прояви повече търпение със Сали Ланкастър, след като ще бъде невъзможно напълно да я избягва. Избухливостта й бе лесно разбираема, тъй като тя обожаваше брат си и той бе единственият й близък човек. Със скромната си външност и с невъзможния си характер едва ли някога щеше да си намери съпруг.

Сали смяташе, че в болницата „Йоркският херцог“ е придобила пълна представа за болничните заведения, но „Сейнт Бартоломю“ изглеждаше по-претъпкана и по-шумна. Била е основана в средните векове от монаси и вероятно оттогава не е чистена. Тук се грижеха за лондонските бедняци, а те бяха шумни, мръсни и вонящи.

Въпреки това в нея трупаха опит едни от най-добрите хирурзи в страната. Докато се движеше по безкрайните претъпкани коридори, Сали си помисли, че това е така, защото тук хирурзите имаха много пациенти, върху които да практикуват.

Нужен й бе половин час, докато най-после откри някого, който да знае нещо за Иън Кинлок. Отначало й казаха, че не е в болницата, защото днес бил почивният му ден. Друг пък потвърди, че преди малко го е видял.

След още половинчасово обикаляне, Сали най-после се озова в една мрачна стая, където Кинлок можел да бъде намерен след като приключи работата си за деня в операционната. Тя се отпусна върху неудобен дървен стол да го чака. По очуканото бюро и пода бяха разпръснати книги, листа и анатомични скици. Кинлок може и да беше блестящ хирург, но явно редът и чистотата не бяха силната му страна,

След час на бездейно очакване вроденото й чувство взе връх и Сали започна да разтребва книгите и листата. Малка изцапана кърпа, която бе паднала зад бюрото, й послужи да избърше праха. Спомняйки си колко се дразнеше баща й, когато му разместваха книгите, тя внимаваше да оставя всичко по местата си. Но дори само подреждането на купчините с книги и листа и избърсването на праха преобразиха кабинета до неузнаваемост.

Като подреди бюрото, тя се зае с шкафа за книги, започвайки от най-горния ред. На средната лавица пръстите й напипаха нещо, което приличаше на чаша от китайски порцелан. Извади го и пред очите й се озова ухилен човешки череп с зеещи дупки вместо очи. Младата жена извика ужасено и побърза да върне отвратителната вещ на мястото й. Почувства се горда, че не я бе изтървала от страх.

— Този череп принадлежеше на един глупак, който имаше нахалството да нахлуе в кабинета ми — изръмжа зад гърба й раздразнен глас с подчертан шотландски акцент. — Да не би да искате да му правите компания?

Сали подскочи, извърна се рязко, а от гърдите й се изтръгна звук, който за нейно съжаление приличаше на уплашен писък. Зад нея стоеше мъж със среден ръст, широки рамене и престилка, изцапана с кръв. Надвисналите му тъмнокафяви рунтави вежди силно контрастираха с гъстата му разрошена побеляла коса и му придаваха още по-страховит вид, ако това изобщо бе възможно.

— Всъщност не съм разместила нищо… — заекна гостенката. — Вие навярно сте Иън Кинлок, хирургът?

— Да. А сега се измитайте от кабинета ми.

Той се отпусна на стола зад бюрото, отключи едно чекмедже и извади бутилка с нещо, което приличаше на уиски. Без да обръща внимание на посетителката си, измъкна тапата, отпи голяма глътка, облегна се назад и затвори очи.

Когато Сали приближи, видя, че той бе по-млад, отколкото го бе помислила преди малко — със сигурност още нямаше четиридесет. Въпреки че косата му бе побеляла, бръчките по лицето му бяха от умора, а не от възрастта. Стройното му силно тяло беше на мъж в разцвета на силите си.

— Доктор Кинлок?

Клепачите му бавно се повдигнаха, разкривайки уморени сини очи.

— Още ли сте тук? Изчезвайте. — Отпи още една солидна глътка.

— Доктор Кинлок, искам да прегледате брат ми.

Той въздъхна и изрече с престорено търпение:

— Госпожице, или каквото там, по дяволите, е името ви, днес съм прегледал повече от петдесетина пациенти, направил съм шест операции и загубих двама под ножа. Дори брат ви да беше самия Прини[3], нямаше да го прегледам. Особено пък ако беше Прини. За трети и последен път ви казвам да изчезвате, иначе собственоръчно ще ви изхвърля.

Той прокара уморено ръка през бялата си коса, добавяйки кървава следа към разрешените кичури. Въпреки грубостта, от него струеше интелигентност и в душата на Сали поникна първият кълн на надеждата.

— Брат ми бе ранен при Ватерло — заяви тя, решена на всяка цена да го заведе при Дейвид. — Той е парализиран от кръста надолу, живее в непоносими болки и гасне като призрак.

В очите на Кинлок проблесна искрица съчувствие.

— С такава рана той все едно е мъртъв. Ако ви трябва чудо, обърнете се към църквата „Сейнт Бартоломю“ на отсрещната страна на улицата.

Сали прикова поглед в очите му.

— Не сте ли полагали клетва, докторе? Да помагате на страдащите?

За миг се изплаши, че бе прекалила. После гневът му видимо се стопи.

— Ще ви простя, защото разбирам, че сте загрижена за брат си — рече той с неочаквана мекота в гласа. — Дори ще сметна за комплимент убедеността ви, че съм в състояние да му помогна. За съжаление това, което знаем за човешкото тяло, е нищожно в сравнение с онова, което не знаем. Истинско чудо е, че помагам на когото и да било.

Тя видя тъгата в очите му и се сети за двамата му пациенти, които току-що бяха починали. Нищо чудно, че бе в отвратително настроение.

Кинлок отново отпи от уискито, а после продължи с по-разумен тон:

— Кога беше битката при Ватерло? На осемнадесети юни, ако не се лъжа? Значи са минали почти пет седмици. — Поклати глава и продължи, говорейки на себе си: — Колко проклети операции направих оттогава? И колко мъже умряха?

— Вие сте загрижен за пациентите си — тихо се обади Сали. — Тъкмо това искам за Дейвид. Хирург, който да е силно загрижен да му помогне.

Той се намръщи и отпи следващата голяма глътка.

— С рана в гръбнака, която явно е достатъчно сериозна, за да причини парализа, е истинско чудо, че брат ви все още е жив. Половината от функциите на тялото му са разрушени, има инфекции и рани от залежаването. Човек не може да оцелее в подобни случаи, а от това, което съм видял, смъртта е безспорно избавление. Затова послушайте съвета ми: сбогувайте се с брат си и ме оставете на мира.

Той се накани да се обърне към бюрото, но Сали се протегна и го докосна по ръката.

— Доктор Кинлок, брат ми няма рани по тялото. Просто болките му са непоносими и той чезне с всеки изминал ден. Може ли да го прегледате, моля ви?

Той смръщи рошавите си тъмнокафяви вежди.

— Изпитва силна болка? Това е странно, би трябвало да е напълно скован… — Помисли още малко, след което я засипа със серия от медицински въпроси. Погледът бе напрегнат и съсредоточен.

Сали успя да отговори на повечето от въпросите благодарение на информацията, която бе получила от лекарите в болницата „Йоркският херцог“.

— Колко лаудан взима? — попита Кинлок, след като се бе осведомил подробно за състоянието на Дейвид и лечението му.

Сали се опита да пресметне набързо.

— Около едно шише на два или три дни.

— По дяволите! Не е чудно, че не може да помръдне! Опиумът е чудотворно лекарство, но със странични действия. — Хирургът скръсти ръце пред гърдите си и се замисли. — Утре следобед ще дойда да го прегледам — каза накрая.

Сърцето й подскочи от радост.

— Може ли да дойдете довечера? Той е толкова слаб…

— Не. Не мога. Ако искате да го прегледам, след като съм изпил толкова уиски, значи сте глупачка.

Ръцете му не трепереха, но тя реши, че имаше право.

— Тогава ще дойдете утре рано сутринта, нали? Ще ви дам сто двадесет и пет лири. — Сали пъхна ръка във вътрешния джоб на роклята си. Извади кесията със златните монети и му я подаде.

Кинлок тихо подсвирна, удивен от тежестта на торбичката.

— Вие май сте много напориста, малката. Утре трябва да прегледам няколко пациенти. Мога да дойда най-рано следобед, без да обещавам точен час. Съгласявате се или си тръгвате. — Той й подхвърли обратно кесията.

Засегната от пренебрежителното му обръщение „малката“, Сали язвително заяви:

— Чувала съм, че хирурзите били груби и невъзпитани. Вече знам, че е самата истина.

Вместо да се обиди, Кинлок се изсмя и за пръв път лицето му грейна.

— Забравихте да споменете „дразнещ, нечувствителен, некултурен, простак“. По тази причина към хирурзите се обръщат с „господине“, а не с „докторе“. Ние сме от по-ниска категория, момичето ми. Не го забравяй. — Запуши бутилката с уиски и я остави на бюрото. — Между другото, как ти е името?

— Сали Ланкастър.

— Да, подхожда ти[4] — Шотландският му акцент се бе засилил вероятно от питието. — Напиши ми адреса на брат си. Ще дойда утре следобед, вероятно в късния следобед.

Докато Сали пишеше адреса, Кинлок кръстоса ръце на бюрото, отпусна глава върху тях и заспа. Тя внимателно подпря листчето с адреса на бутилката с уиски, сигурна, че така той няма да го пропусне. Преди да си тръгне, изгледа нерешително отпуснатата фигура. Що за човек бе този хирург? Луд шотландец, дразнещ, нечувствителен и всичко останало. Но за пръв път от седмици насам сърцето й бе изпълнено с надеждата, че за Дейвид не всичко бе изгубено.

Вбесена, лейди Джослин гневно захвърли перото върху писалището. Мастилото опръска счетоводната книга на имението. Изида презрително навири глава, отвратена от подобна загуба на самообладание от страна на господарката си, която бе пропиляла следобеда в напразни опити да се съсредоточи върху кореспонденцията и месечните отчети. Така и не успя, понеже вниманието й се оказа обсебено от мислите за мъжа, който лежеше в синята гостна на горния етаж.

Подпря брадичка върху сплетените си ръце и се замисли дали не са смехотворни опасенията и колебанията й да го посети. В края на краищата нали тя бе домакинята в този дом? Господи, какво говореше, та тя не бе само домакиня, а негова законна съпруга! Онази досадница, нахалната му сестра, си бе заминала и нямаше да се върне, защото надменно бе отхвърлила предложението й да спи в съседната стая. За което домакинята й беше безкрайно признателна. Поне в това отношение злонравната му сестра бе проявила здрав разум. Ако се налагаше да се срещат всяка сутрин на закуска, сигурно щеше да се стигне до убийство.

— Да, имаш право, Изида. Тъй като и без това днес няма да свърша нищо, все пак бих могла да надникна в синята гостна… да проверя как е настанен майорът, дали са му осигурени всички удобства… — Или че още диша, мислено добави тя и се надигна от стола. — Мислиш ли, че ще се зарадва, ако му занеса цветя? — в отговор котката я дари с щедра прозявка. — Да, виждам, че мога да разчитам на твоето съгласие. Е, ще сляза набързо до градината.

Събрала цял наръч кремове и жълти рози, добавяйки зелени треви за контраст, Джослин грабна първата ваза, изпречила се пред очите й, за да я занесе в синята гостна. Почука леко на вратата, но не получи отговор и плахо натисна дръжката на бравата. Майорът като че ли спеше, затова младата дама остави вазата с цветята на масичката до леглото му и се отдръпна, втренчила изпитателен поглед в лицето на спящия офицер.

Сега нищо не смущаваше покоя му. Ликът му й напомни мраморната статуя на незнайния средновековен рицар, почиващ за вечни времена в каменната гробница на криптата под църквата в Чарлтън. Слаб, изпит като монах, но излъчващ благородство. И безкрайно далечен, по-скоро недостъпен за земната суета. Бледността му се подчертаваше от черната му брада. Подтикната от необясним импулс на нежност, тя посегна да погали лицето му, но рязко се отдръпна, усетила наболата му брада под пръстите си.

Сепнат, той повдигна клепачи.

— Добър ден, лейди Джослин.

Тя побърза да отдръпне още по-рязко ръката си. Пръстите й трепереха.

— Добър ден. Добре ли се грижат за вас?

— Отлично. Много съм ви благодарен, че бяхте така любезна да ме приютите.

Джослин инстинктивно се накани да опровергае думите му, но щом зърна радостните искрици в очите му, реши да премълчи засега. Вроденото й чувство за чест обаче я подтикна да му признае част от истината:

— Тези благодарности всъщност заслужава сестра ви, а не аз. Защото тя попита лекуващия ви лекар дали е безопасно да ви преместим тук.

— Не се съмнявам в преценката на доктор Рамзи, че няма кой знае какво значение дали ще бъде в болницата „Йоркският херцог“, или не. — Той огледа стаята, без да пропусне тавана с изящни гипсови орнаменти и стените с копринени тапети. — Вашият дом е много по-приятно място за умиране в сравнение с онази неприятна болница.

Тя притегли стола към леглото му и лицата им сега бяха много по-близо.

— Как можете да сте толкова спокоен и да говорите за смъртта си сякаш става дума за промяна във времето?

Той едва забележимо сви рамене.

— След дълги години на бойното поле смъртта започва да ти се струва като промяна във времето. От години живея с мисълта, че всеки следващ ден ми е подарен от милостивата съдба. Никога не съм се надявал, че ще доживея до преклонна възраст.

— Не мога да споделя подобни възгледи — тихо каза тя. — Може би защото нямам вашия жизнен опит.

— Нали всички сме продукт на собствения си жизнен опит. Само че аз съм преживял по-бурни и драматични събития — добави той, леко разсеяно, тъй като вниманието беше съсредоточено върху нея. Този следобед слънцето грееше по-ярко от предишните дни, а и в стаята проникваше много повече светлина, в сравнение с тази в болницата, затова майорът можеше да се любува на прекрасно изваяните й черти. Очите й, нежно златисти със зелени точици, го очароваха и той си каза, че сега вече може да дочака сетния си миг не толкова нещастен, колкото бе допреди два дни.

В следващия миг обаче го прониза болезнен спазъм при мисълта колко прекрасно би било, ако можеше да върне миналото назад и да срещне тази изящна дама, когато още бе напълно здрав. Но дори и тогава положението му в обществото нямаше да му позволи да мечтае да я направи своя съпруга.

По страните й се плъзнаха сълзи. Дейвид с усилие вдигна ръка да ги избърше. Пръстите неволно се протегнаха по-надолу, за да погалят нежно розовеещата мекота на лицето й.

— Не плачете, милейди. Ако не ме забравите бих желал да си спомняте за мен с усмивка.

— Никога няма да ви забравя, Дейвид. Мога да ви се закълна в това. — Сълзите й не секнаха изцяло, но тя се усмихна и вдигна ръка, за да го погали по лицето. — Странно е, че само допреди три дни ние бяхме напълно непознати. А сега между нас възникна… особена привързаност. Винаги съм мислела, че бракът по взаимна изгода се свежда само до произнасяне на формална клетва и до полагане на подписите под съответните документи, но при нас съвсем не е така, нали?

— За мен, да. — Дейвид положи ръка в леглото, защото се умори да я държи изправена. Китката й се отпусна върху неговата и пръстите им се преплетоха. Това му се стори толкова интимно, че топла вълна обля сърцето му. Искаше му се да има силата да гали без отдих прекрасните й коси, да провери дали наистина са така копринено меки, както му изглеждаха. За него това изглеждаше най-романтичния от всички жестове, още повече, че останалите части на тялото отказваха да му се подчиняват.

— Само че много съжалявам, че наруших покоя в този дом.

— Може би е крайно време да бъде нарушен. Прекаленото спокойствие не е полезно за душевното здраве. — Тя се надигна и за негово съжаление изтегли ръката си.

Когато отново заговори, нежният й тон внезапно отстъпи пред деловата нотка в гласа й:

— Одобрявате ли избора на Хю Морган за ваш личен камериер? Ако не сте доволен, ще го сменя.

— Нямам възражения. Не искам да се държа като капризен гост, нито пък да злоупотребявам с гостоприемството ви.

Тя прехапа устни.

— Ако имате някакви желания, само трябва да ми ги съобщите. Имате ли нещо против да ви посещавам по-често?

Развеселен от хрумването й, той я попита учудено:

— Защо трябва да имам нещо против?

— Заради нормите на приличие…

Дейвид се засмя при тази абсурдна забележка. В първия миг Джослин се смути, но след това също се усмихна.

— Глупава забележка от моя страна, нали? За какви норми на приличие може да става дума между съпрузи?

— Нищо не застрашава репутацията ви. Дори и да не бяхме женени, не съм в състояние да ви компрометирам. — Той се усмихна. — За което искрено съжалявам.

Джослин го изгледа смутено, после се засмя и се наведе, за да избърше от устните му леките следи от червилото си и се запъти към вратата. Той проследи с възхитен поглед грациозната й походка. В паметта му се запечата образът й, заедно с топлите слънчеви лъчи, галещи кестенявата й коса с предизвикателни червени отблясъци. Дали оттенъкът на косата й не подсказваше за горещ темперамент, скрит под сдържаната, безупречна фасада? Доста деликатна и интригуваща мисъл. Нали тя бе не само изискана дама, но и жена? И то такава, в която той би могъл да се влюби с целия плам, на какъвто бе способен.

Но най-ироничното в тази история бе мисълта, че ако не беше на смъртно легло, може би никога нямаше да се срещнат.

Джослин затвори вратата зад себе си, после се облегна на нея. Чувстваше се изтощена не по-малко от майора. Проклет да е този мъж, защо трябваше да го харесва? Нали не бе длъжна да се опитва да му се хареса? След всяка тяхна среща ставаше все по-лошо. Странно, но между тях се зараждаше необяснимо интимно чувство, може би защото не разполагаха с време за учтиви встъпления.

Нали времето фатално изтичаше…

Глава 7

Благодарна поради отсъствието на лейди Джослин от къщата, Сали прекара следобеда в напрегнато ослушване някой да почука на външната врата. Чакаше нетърпеливо пристигането на доктор Кинлок, но месинговото чукче оставаше безмълвно. Часът бе значително напреднал, когато настъпи дългоочакваното събитие. Припряното почукване беше сигнал за появата на закъснял посетител. Сали се втурна към вратата с такъв устрем, че стигна едновременно с иконома.

Въздъхна облекчено, когато видя хирурга с черна лекарска чанта в ръка.

— Доктор Кинлок е дошъл, за да прегледа брат ми, Дъдли. Ще го заведа на горния етаж.

Кинлок прекачи прага на външната врата и огледа елегантното обзавеждане със страхопочитание.

— Бива си го този дворец — сухо отбеляза лекарят, докато изкачваше мраморните стъпала след Сали. После недоверчиво огледа дрехите й. — Вие също ли живеете тук?

Тя искаше да му обясни положението си, но съобрази, че нямаше дай стигне цял час. Затова се задоволи с възможно най-лаконичния отговор:

— Не. Брат ми е гост на домакинята, а аз съм гувернантка в друго семейство. Но се старая да бъда с него, колкото е възможно повече.

Влязоха в стаята на Дейвид. Още щом хвърли бегъл поглед върху лицето на пациента, опитният медик разбра, че не би трябвало да очаква сериозни резултати от визитата си. След встъпителната размяна на реплики той заяви сухо:

— Излезте от стаята, госпожице. Искам да прегледам брат ви насаме. Вече зная всички отговори, които вие можете да ми дадете. Сега искам да чуя него.

Засегната, Сали тъкмо бе отворила уста да му отговори подобаващо, но Дейвид я прекъсна, доволен от прямотата на хирурга:

— Хайде, Сали, излез. Ще се справя сам.

Следващият половин час й се стори безкраен, макар че обходи дългата галерия около просторното фоайе. Мястото не е зле за студените зимни вечери — каза си тя, макар че мраморните бюстове на безинтересни за нея важни господа, издокарани с лаврови венци бързо й втръснаха. Може би трябваше да помоли Ричард да остане с нея, но той си бе заминал рано следобед. Тя не посмя да му сподели, че очаква доктор Кинлок, защото се страхуваше да не урочаса надеждите за чудотворното изцеление на Дейвид.

Хирургът най-после отвори вратата, а тя се втурна към него като вихър. Лицето му й се стори по-обнадеждено, отколкото при пристигането му. Дали това не бе добро предзнаменование?

— Е, докторе, какъв е резултатът от прегледа?

— Влезте, госпожице Ланкастър. Бих искал да обсъдим някои въпроси заедно с брат ви.

Дейвид бе пребледнял от болките, които се бяха засилили по време на прегледа, но очите му оставаха будни. Сали веднага забърза към леглото, приседна до него и му стисна ръката.

Доктор Кинлок започна да кръстосва стаята напред и назад.

— Първо, майор Ланкастър, все още има парченце от шрапнел в гърба ви. Намира се някъде под местата, където са били другите, отстранени при операцията веднага след битката. Това е причината за повечето от ужасните ви болки. — Хирургът го изгледа смръщено изпод рунтавите си вежди. — Съдейки по отговорите ви, смятам, че всъщност не сте парализиран. Отокът около парченцето шрапнел вероятно е оказвал подобен ефект през първите дни след раняването ви, но вече е спаднал.

Изумен, Дейвид нетърпеливо го прекъсна:

— Но не мога да помръдна половината от тялото си. Ако не съм парализиран, какво, по дяволите, не е наред с мен?

— Страданията ви се дължат на няколко причини. Парченцето шрапнел не е безобидно чуждо тяло, при това толкова близо до поясните ви прешлени, но съм по-склонен да обяснявам най-тежките ви проблеми със засилената употреба на лаудан — заяви доктор Кинлок с присъщата му груба прямота. — Поемали сте прекалено големи дози опиум, за да потиснете болките в гръбначния стълб, които несъмнено са били твърде мъчителни. Опиумът много помага като обезболяващо средство и ви е предпазвал нощем от непоносимите мъки, но е вярно и че страдате и от наркотично отравяне. Няма да се учудя, ако се окаже, че вече сте безнадеждно пристрастен. Предозирането на лаудана може да предизвика странични ефекти, включително и прекомерна мускулна слабост, както и неспособност за хранене.

Наистина Дейвид от седмици преживяваше единствено с бульоните и лаудан, тъй като лекарите не виждаха смисъл да ограничават дозите на опиума, след като се очакваше смъртен изход.

— Господи! Какъв порочен кръг! Колкото повече се влошаваше състоянието ми, толкова по-енергично ме насърчаваха да поемам още и още лаудан, за да облекчат страданията ми. А това всъщност ги е засилвало.

— За съжаление, когато е спаднал отокът около засегнатия участък и сте можели да се движите, вече сте били прекалено изтощен от продължителното гладуване. Освен това болките и опиумът са ви омаломощили, така че сте изглеждали парализиран. Както е казал Парацелз, „Дозата превръща всеки лек в отрова“. — Шотландецът мрачно поклати глава. — Бих добавил, че всичко, което носи изцеление, може да причинява и вреда.

Опитвайки се да проумее неочакваните разсъждения на доктор Кинлок, Дейвид попита:

— Ами ако престана да взимам лаудан, ще се възстановя ли?

Кинлок отново смръщи вежди.

— Не е толкова просто. Намаляването на дозите ще ви възвърне апетита и ще ви спаси от изтощението, причинено от недохранването, но болките ще бъдат непоносими. Ако възстановите силите си до такава степен, че да се изправите на крака и отново да проходите, ще се появи риск парченцето от шрапнела да се измести и наистина да причини парализа. Но дори и да се стигне дотам, ще можете да се придвижвате в инвалидна количка, а животът ви няма да бъде непосредствено застрашен. Може би това е най-безопасната методика за вашето лекуване.

След последните думи на хирурга в стаята надвисна тягостна тишина. Дейвид успя да отгатне това, което доктор Кинлок се въздържа да добави, след което се осмели да постави ребром решаващия за него въпрос:

— В момента обмисляте дали да прибегнете до по-радикално лечение, нали?

— Алтернативата е хирургическата намеса. Подобни операции винаги крият рискове, защото могат да причинят изключително тежки поражения на гръбначния стълб. Тоест ще се стигне до онова безнадеждно състояние, което некадърните ми колеги са ви внушили, че е вашата диагноза. Освен това операцията неизменно е придружена с риск от инфекции, които в повечето случаи са смъртно опасни, особено като се има предвид немощното ви състояние.

— Но ако всичко мине успешно?

— Е, тогава не е изключено да проходите само след седмица.

Сали ахна. Ръката й се вкопчи в дланта на брат й. Дейвид се опита да си представи как животът ще започне отново.

Дори ще може да мечтае за по-щастливо бъдеще или поне за нормално човешко съществуване. И да се радва на добро здраве през остатъка от дните си. Пое дълбоко дъх и попита:

— Кога най-скоро можете да извършите операцията?

Доктор Кинлок събра замислено вежди и отмести поглед към чантата си.

— Ако сте сигурен, че това е вашето желание, мога да я извърша още сега. Нося всички необходими инструменти. Всъщност операцията няма да трае дълго.

Братът и сестрата си размениха трескави погледи и моментално се разбраха без думи. Колкото по-дълго се отлагаше хирургичната интервенция, толкова повече Дейвид щеше да отслабва. Ужасена от рисковете, но осъзнаваща, че това е последният шанс за спасението на любимия й брат, Сали мълчаливо кимна в знак на съгласие.

Дейвид извърна глава към хирурга:

— Тогава започвайте. Още сега.

— Много добре — доктор Кинлок се поколеба за миг, преди да продължи: — На ваше място и аз бих направил този избор.

Болният въздъхна и си помисли, че това е своеобразно успокоение. Погледът му се отклони към шишенцето с лаудан на масичката до леглото. Припомни си какви странни сънища го връхлетяваха напоследък. И за нарушените му възприятия на цветовете. За неспособността му да реагира адекватно на звуците. За системното замъгляване на разсъдъка, откакто се бореше за оцеляването си.

Ако бе достатъчно силен, щеше да сграбчи шишенцето с опиум, за да го запрати в стената. Но от седмици опиатът бе единственото нещо, което правеше живота му поносим.

— Откакто започнах да вземам лаудан чувствах… че някакъв непознат е обсебил съзнанието ми. Мислех, че е така, защото умирам — Дейвид сви устни. — Опиумът е дяволски опасен приятел.

— Да, но ще се нуждаете от него за операцията — предупреди го Кинлок. — След това постепенно ще намалявате дозите. Ако спрете изведнъж, ще последват няколко мъчителни дни на неудържим глад за наркотика, треперене, потене и Бог знае какво още.

— Имате ли опит с пристрастени пациенти, за да сте сигурен, че постепенното спиране е по-лесно и безболезнено?

Хирургът го погледна притеснено.

— Честно да ви кажа, майоре, не знам. Това е навик, от който е много трудно да се откажеш. Познавам един, който се опита да го направи постепенно, но не успя. Може би при всички положения нямаше да успее, а може би вие ще успеете. Наистина не знам. Но не е нужно да решавате в момента. Вземете голяма доза сега и продължавайте през следващите няколко дни. Тялото ви ще бъде подложено на свръхнапрежение, за да се отказвате от наркотика едновременно с хирургичната намеса. Щом се почувствате по-добре, ще спрете да взимате опиума.

Дейвид кимна, но вече бе решил да спре с лекарството, колкото е възможно по-скоро. Той бе погълнал голямата доза, която Сали му даде, за да понесе операцията. Но след като Кинлок приключи, никога повече няма да се докосне до проклетото нещо.

Кинлок извика Сали в коридора, за да не чуе Дейвид разговора им.

— Ще имам нужда от двама мъже, които да го държат, и още един да ми подава инструментите. Освен това ще ми трябват кърпи, чаршафи, много гореща вода и сапун. — Видя изненадата й и обясни: — Не знам защо, но чистотата намалява риска от инфекция.

Последното бе разбираемо за Сали. В крайна сметка хигиената бе толкова важна, колкото и набожността, значи трябваше да помогне при операцията.

— Веднага ще донеса необходимото.

Хирургът хвана дръжката на вратата, но преди да се върне в стаята, се спря.

— Казахте, че брат ви е гост в този дом. Кой притежава къщата… някой роднина?

— Принадлежи на съпругата на Дейвид.

— Съпруга! Защо тя не е тук? — попита Кинлок.

— Бракът бе сключен само преди два дни по взаимна изгода. Двамата почти не се познават. Лейди Джослин дори не знае, че сте тук. — Докато обясняваше, Сали за пръв път се замисли как ли ще реагира онази вещица, ако по чудо Дейвид се излекува. Изпита злостно чувство на задоволство въпреки ужасяващата перспектива лейди Джослин да остане завинаги свързана със семейство Ланкастър.

Кинлок изсумтя презрително, възмутен от идиотизма на т.нар. висши класи, и се върна при пациента си. Сали пропъди мислите за реакцията на лейди Джослин и побърза да донесе онова, което хирургът й бе поръчал. Нейно благородие й бе казала, че може да поиска всичко, от което се нуждае, и тя възнамеряваше да се възползва от благоволението й.

Сали бе благодарна, че тялото на брат й бе закрито с чаршафи с изключение на малка част от гърба му, където щеше да бъде извършена операцията. Беше много по-лесно да гледа само в малкия участък от кожата на Дейвид, за да не мисли, че човекът, когото обичаше най-много на света, след няколко минути ще бъде срязан…

Отърси се от мрачните мисли и застана до леглото.

— Ще ви помагам с инструментите.

— Сигурна ли си, малката? По-добре ще е да ми помага някой, който не е толкова близък с пациента? Няма да ми бъдеш от голяма полза, ако припаднеш или изпаднеш в истерия.

Тя вирна брадичка.

— Никога не припадам нито изпадам в истерия. Не се безпокойте. Ще се справя.

Устните му се извиха в лека усмивка.

— Много добре. — Набързо й изброи имената на инструментите и реда, в който трябваше да ги подава: скалпели, сонди и още много уреди със странни имена, блестящи от чистота, с остри като бръснач ръбове.

Двамата слуги, които щяха да помагат, заеха местата си — Хю Морган до таблата на леглото, а едрият мълчалив кочияш до края на леглото. Макар и с погнуса, те хванаха Дейвид здраво за ръцете и краката и операцията започна.

Сали бе удивена от бързината, с която Кинлок работеше, докато сръчно правеше разрезите и попиваше кръвта. Младата жена почувства, че започва да й прилошава, и концентрира вниманието си само върху инструментите, които той искаше. Реши да не гледа какво точно прави, докато не се окопити напълно.

След сторилото й се безкрайно дълго време, през което Кинлок методично сондираше в отворената рана, той издаде тих възглас на удовлетвореност. С деликатност, която изглеждаше неприсъща за толкова големи и силни ръце, хирургът извади малко парченце метал. Пусна го в легена, който Сали му подаде, и промърмори:

— А сега ще огледаме наоколо за всеки случай.

След като видяното го задоволи, заши раната. Всъщност нямаше нужда от помощта на слугите, тъй като Дейвид почти не помръдна, с изключение на сподавения вик и конвулсивното потръпване при първоначалното срязване.

— Подай ми онзи буркан, малката — нареди Кинлок.

Сали се подчини и отвори буркана. Вътре имаше отвратителна сивозелена смес, която вонеше ужасно. За неин ужас хирургът намаза раната с тинестата каша. Как бе възможно човек, който толкова държи на чистотата, да използва подобно гнусно нещо? Сали премълча, защото не бе моментът да проявява недоверие към хирурга.

След операцията тя изпита огромно облекчение, че дори не забеляза как Кинлок се преоблече и тихичко даде инструкции на Хю Морган, който щеше да остане при Дейвид. Сали почувства, че отново й прилошава, и побърза да излезе от стаята, за да се отпусне безпомощно върху дивана в коридора. Кинлок ненапразно я бе предупредил, че ще се разстрои. В същото време обаче тя намери хирургията за много привлекателна и заинтригуваща професия.

Когато шотландецът най-после излезе от стаята на болния, Сали го погледна тревожно.

— Мислите ли… че мина добре?

Той се отпусна в другия край на дивана. Изглеждаше уморен и изтощен, както първия път, когато го видя. Сали се изплаши, щом мъжът зарови лице в шепите си, но в следващия миг Кинлок вдигна глава и й се усмихна успокоително.

— Да. Всичко мина много добре. Извадих металния къс, а от тестовете, които току-що проведох, установих, че пациентът има нормална чувствителност в краката. Съществува малка вероятност от инфекция, но с Божията помощ се надявам, че той ще оцелее и ще стане като нов.

Сали не бе плакала, когато й казаха, че Дейвид ще умре, но след като чу, че ще живее, избухна в ридания.

— Благодаря ти, Господи — задавено мълвеше младата жена. — Благодаря ти, Господи…

Кинлок я прегърна през раменете, докато тя продължаваше да хлипа.

— Хайде, стига. Ти си смело момиче и брат ти е истински щастливец, че те има.

Тя се извърна към него и зарови лице на гърдите му. Почувства го силен и сигурен. От вълненото му сако се носеше едва доловим мирис на тютюн за лула. Това я върна двадесет години назад и си спомни за баща си, когато я прегръщаше и утешаваше, опитвайки се да разреши проблемите на едно осемгодишно момиче.

Мисълта за баща й още по-силно я разплака. Беше загубила баща си, след това майка си и сега едва не загуби и Дейвид. Но с Божията милост и доброто сърце на този намусен и груб шотландец, тя нямаше да бъде сама.

След като се наплака, Сали се отдръпна от Кинлок и измъкна носна кърпичка от джоба си.

— Съжалявам, че се показах такава ревла. Просто това, което направихте прилича на чудо. Още не мога да повярвам…

Кинлок й се усмихна уморено и внезапно й заприлича на дяволит хлапак.

— Е, нали искаше чудо? Онзи ден ходи ли в църквата „Сейнт Бартоломю“?

— Не. Но утре непременно ще отида.

— Не забравяй да го направиш. Дори Бог обича да му благодарят, когато си е свършил работата.

Сали се изправи.

— Време е да се връщам при Дейвид. Имате ли специални инструкции за през нощта?

— Моите единствени инструкции са да се храниш добре и хубаво да се наспиш — строго рече той. — Това е лекарско нареждане. Ако не започнеш да се грижиш за себе си, ще бъдеш следващия ми пациент. Не бива да се тревожиш за майор Ланкастър. Морган ще остане при него, а утре ще мина да го видя.

Тя отвори уста, за да възрази, но се спря навреме. Чувстваше се безкрайно изтощена. Нямаше какво по-специално да направи за Дейвид, което да не могат да сторят и другите.

— Много добре.

Кинлок стана и разкърши рамене, за да облекчи напрегнатите си мускули.

— Дали в този богаташки дом ще се намери малко уиски?

Ако бе поискал да се изкъпе във вана от най-доброто порто, Сали щеше да изпълни желанието му.

— Да слезем ли на долния етаж и да проверим? Кинлок взе медицинската си чанта и двамата слязоха в приемния салон. Отлично обученият иконом на лейди Джослин мигом се озова на позвъняването на Сали и донесе гарафи с коняк и уиски. Беше длъжна да отдаде заслуженото на прислугата. Нито веднъж и с най-малък жест не й бяха показали презрението си заради скромния й произход, макар че вероятно я обсъждаха в слугинските помещения.

— Винаги ли сте тъй изтощен след операция? — попита младата жена, когато забеляза, че ръцете на Кинлок треперят, докато си наливаше уискито.

Той сякаш се смути.

— Да. По време на операция ръцете ми са непоклатими като скала, но след това не мога да повярвам, че съм бил толкова безразсъден, за да я направя. Много е трудно да режеш човешко тяло, особено когато знаеш колко страда пациентът. Но понякога хирургията е единственият лек, както в днешния случай. — Глътна на един дъх половината уиски, доля си чашата, седна на дивана и продължи да пие с по-бавно темпо.

Сали отпи от коняка, бе отличен.

— Какво бе онова нещо с отвратителната миризма, с което намазахте раната? — попита тя.

Кинлок се ухили.

— Наистина ли искаш да знаеш?

— Да, моля ви.

— Плесенясал хляб, накиснат във вода.

— Мили Боже! След като маниакално държахте на чистите инструменти, сте сложили това мръсно нещо върху раната на Дейвид? — възкликна Сали, искрено ужасена.

— Знам, че изглежда странно, но по света се използват плесенясали материали за превръзки на раните — обясни хирургът. — В Китай използват плесен от пресечена соя. Казвали са ми, че в Източна и Южна Европа селяните слагат стар хляб в торби, окачени на покривните греди. Когато някой се нарани, те взимат къшей плесенясал хляб. Натопяват го във вода и налагат раната.

— Забележително! — Сали винаги бе проявявала ненаситно любопитство, което бе добро качество за учител. — А вие имате ли плесенясал хляб във вашия килер?

Той поклати глава.

— Тази плесен ми я даде един руски моряк, който твърдеше, че е най-добрата от всички, които е използвал. Пробвах я и установих, че броят на инфекциите намаля наполовина. Подхранвах я през последните осем години.

— Какво ви накара да използвате толкова необичайно лечебно средство?

— Пътувал съм много по света и съм изучавал народната медицина. Колегите ми традиционалисти се отнасят с презрение към нея. Една от целите, които съм си поставил, е да изследвам народни лекове и да открия кои наистина вършат работа. — Усмихна се. — Например не вярвам, че слагането на нож под детското легло намалява болката наполовина, но настойката от кора на върба наистина намалява треската. Щом открия нещо подобно, прилагам го в практиката си.

Сега, след като операцията на Дейвид бе преминала успешно, Сали откри, че се интересува от Кинлок повече като човек, отколкото като хирург.

— Какви са целите ви в живота?

— Да спасявам от смъртта, колкото се може повече хора и колкото е възможно по-дълго време. Смъртта все пак винаги побеждава, но Бог ни помага да се борим с нея. — Лицето му бе придобило мрачно изражение.

За да прогони тъгата от очите му, Сали вдигна чашата си.

— Нека пием за днешната победа над смъртта!

Изражението му се проясни, Кинлок чукна чашата си в нейната и едновременно отпиха. Сали наля по още една чаша и се унесоха в разговор, отпуснати и доволни след напрежението от операцията. Тя му разказа за работата си като гувернантка, а той й сподели за обучението си в Единбург и Лондон. След като завършил образованието си, той бе станал корабен лекар, което го бе отвело в най-отдалечените и непознати кътчета на света. По-късно станал военен лекар, усъвършенствайки уменията си в кървавите изпитания на битките.

Във всяка негова дума Сали усещаше страстта, с която говореше за професията си. Луд шотландец, как ли не! Мислено благослови доктор Рамзи, задето я бе изпратил при този човек, който със сигурност бе единственият хирург в Англия, способен да спаси брат й.

Глава 8

Уморена от дългия ден далеч от дома, когато най-после се прибра, Джослин почти подмина салона на долния етаж, но се спря щом дочу женски глас. Дали гневът на леля Лора бе отминал и тя се е върнала?

Отвори вратата, надявайки се предположението й да се окаже вярно. За съжаление обаче видя не леля си, а недодяланата си зълва, която пиеше в компанията на разрошен и раздърпан мъж, когото Джослин виждаше за пръв път. Лицето й се изопна заради подобен род волности, които си позволяваха в къщата й, но си припомни обещанието да бъде търпелива и понечи да си тръгне. Сали може и да си бе пийнала повечко, но едва ли щеше да задигне сребърните прибори, които и без това не се съхраняваха в салона.

Преди обаче господарката на дома да успее да се върне назад, Сали вдигна глава и я видя.

— Имам лоши новини за вас, лейди Джослин.

— О, не… Умря ли? — Джослин се закова на място, смразена от тъгата, която я завладя. Значи Дейвид си бе отишъл, слабото му тяло се бе вкочанило, а зелените му искрящи очи завинаги се бяха затворили. А тя дори не си беше вкъщи. Краткото й вчерашно посещение значи е било за сбогом. Нищо чудно, че Сали бе поискала да пийне нещо.

— Тъкмо напротив — продължи гувернантката със силния си, добре школуван глас. — Доктор Кинлок му направи блестяща операция и най-вероятно Дейвид не само ще оживее, но и напълно ще се възстанови.

Той щеше да живее? Думите й причиниха по-голям шок, отколкото би била новината за смъртта му. Замаяна от опитите да проумее тази неочаквана вест, Джослин пристъпи и се вкопчи в облегалката на едно кресло. Наистина би било чудесно, ако думите на зълва й са истина. Дейвид заслужаваше да живее и да бъде щастлив.

Но във вихъра на радостта тревожна мисъл прониза съзнанието й: жив съпруг не влизаше в сделката!

— Знам, че искате да умре. — Сали се изправи и приближи към Джослин. Очите й блестяха. — Може би е по-добре да остана тук, за да го пазя, докато се възстанови достатъчно и го преместя от дома ви. Може да решите да се погрижите сама за смъртта му след като животът му вече е вън от опасност.

Джослин усети как кръвта се отдръпва от лицето й.

— Как може да говорите така. Наистина исках да стана вдовица, но не съм желала смъртта на Дейвид. Макар че вие едва ли проумявате разликата. — Тя се олюля, заобиколи креслото и се отпусна в него, разкъсвана от желанието да издере очите на Сали.

Почувства нещо студено, вдигна глава и видя, че докторът бе пъхнал в ръката й чаша с коняк, а очите му я гледаха с професионална загриженост.

— Изпийте това, лейди Джослин. Ще ви помогне да превъзмогнете шока.

Младата жена послушно отпи, но се задави с течността, която опари гърлото й. Хирургът се оказа прав, тъй като умът й отново заработи. Втренчи се в питието си, опитвайки се да подреди чувствата си.

За нищо на света не съжаляваше, че Дейвид Ланкастър ще живее. Но как щеше да се отрази това на плановете й за Кандоувър? Дори и херцогът да се влюби в нея, тя нямаше да може да се омъжи за него. От тази мисъл й се доплака.

Осъзнавайки, че в главата й цари пълен хаос, тя се опита да отклони вниманието си. Например върху хирурга, който не й изглеждаше толкова отблъскващ, след като се вгледа по-внимателно в него. Може да бе разрошен и раздърпан, но погледът му бе интелигентен и изпълнен със съчувствие, докато накратко описваше причината за тежкото състояние на майора и какво бе направил, за да го излекува.

Когато лекарят спря да говори, Джослин му се усмихна искрено.

— Много ви благодаря, доктор Кинлок. Свършили сте чудесна работа. Познавам отскоро майор Ланкастър, но със сигурност светът ще е по-хубаво място, след като той е жив.

Пред отвратения поглед на Сали хирургът едва ли не започна да мърка, явно очарован от неустоимата усмивка на лейди Джослин. Дори и най-умният мъж не можеше да разпознае обикновената мръсница, скрита под маската на благородна дама.

Но щом си го помисли, Сали се засрами от себе си. Явно конякът й бе подействал зле на празен стомах. Обвинението й, че лейди Джослин Кендъл може да се опита да навреди на Дейвид, също се дължеше на изпития алкохол. В мига, в който изрече обвиненията, й идеше да си отхапе езика, и то не само заради неодобрителния поглед на Кинлок. Лейди Джослин изглеждаше удивително уязвима, също като сритано дете. Кой би могъл да очаква, че тази мръсница можела да изпитва подобни чувства? Вероятно се бе вбесила от обидата, накърнила достойнство й.

Независимо от всичко Сали бе длъжна да си признае, че се бе държала доста невъзпитано с домакинята. Макар че извиненията не спадаха към нейните умения, тя неохотно проговори:

— Съжалявам за това, което казах преди малко, лейди Джослин. Сигурна съм, че за Дейвид ще се грижат добре, докато го прибера оттук. Още утре ще се заема с търсенето на друга квартира, където да го приютя веднага, щом състоянието му позволи, за да не изпитвате повече неудобства от присъствието му.

— Не е необходимо да се избързва. Къщата е достатъчно голяма, за да бъде разквартирувана в нея цяла рота или поне един взвод. — Отново възвърнала обичайната си студенина, лейди Джослин се изправи. — Доктор Кинлок, ще ми изпратите ли сметката, която ви дължа за услугата? Мога да ви уверя, че заплащането ще съответства на резултатите.

Кинлок погледна към Сали.

— Госпожица Ланкастър ме ангажира и се надявам, че тя ще ми плати.

— Глупости, тази отговорност е моя.

Лейди Джослин подари на хирурга още една от дивните си усмивка. Сали бе принудена да признае, че с такава ослепителна усмивка тази дама можеше да си проправя път навсякъде. Можеше даже и да прикрива недостатъците в характера си.

Лейди Джослин хвърли поглед към стенния часовник над камината.

— Късно е. Позволете ми да ви предоставя каретата си, за да ви отведе в дома ви. Освен ако не желаете да останете тук и за през нощта, госпожице Ланкастър?

Сали отказа, тъй като се чувстваше виновна за несдържаното си поведение.

— Не е необходимо. Доктор Кинлок ми обясни, че Дейвид ще спи непробудно през цялата нощ, пък и Морган е натоварен със задачата да бди над него. Ще се прибера в дома на семейство Лонстън, където работя като гувернантка. Не е много далеч, а и още е светло навън.

Едва сега се досети, че през последните няколко часа напълно бе забравила за работните си задължения. После й хрумна, че не трябва да си навлича упреците на семейство Лонстън. Лейди Джослин можеше да се откаже от споразумението за издръжка, след като нямаше изгледи скоро да овдовее, а това бе в основата на сключената от нея сделка. Но това нямаше значение. За живота на брат си Сали бе готова да пожертва всичко, което притежаваше, а пък и бездействието не бе в характера й.

Кинлок я стрелна с поглед и я изпревари:

— С удоволствие ще приемем щедрото ви предложение, лейди Джослин. Ще се погрижа госпожица Ланкастър да се прибере безопасно. Ако поръчате карета, ще тръгнем веднага.

— Не е необходимо — измънка Сали, когато лейди Джослин нареди да приготвят каретата й.

— Според професионалното ми мнение е необходимо — засмя се хирургът. — Често ли пиеш коняк?

— За пръв път ми е — призна тя. — Но не съм пияна. — Самоувереното й твърдение обаче бе опровергано от шумно хлъцване.

В очите на Кинлок блеснаха развеселени искрици. Той я хвана силно за ръката и я поведе навън. Сали се качи в каретата и се отпусна доволно на меките кадифени седалки. Чувстваше се замаяна и я напушваше смях. Наистина доста странно.

По-късно не си спомняше почти нищо, дори за какво бяха говорили по време на краткото пътуване. Преди да стигнат до градската къща на Лонстън, Кинлок даде знак на кочияша да спре.

Сали примигна учудено и надникна през прозорчето на каретата. Позна кръчмата, която се намираше на две пресечки от дома на Лонстън.

— Още не сме пристигнали.

Той я хвана за ръката и й помогна да слезе.

— Да, но тук храната е много вкусна, а аз възнамерявам да те нахраня преди да те заведа до дома ти. В противен случай работодателите ти сигурно ще те уволнят, задето се прибираш пияна, а вината ще бъде изцяло моя.

Говореше с шеговит тон, но Сали се обиди.

— Не съм пияна. Просто… съм леко замаяна. Не съм гладна.

Шотландецът я хвана под ръка.

— Ти може и да не си гладна — дипломатично отвърна той, — но аз съм. Ще ми правиш ли компания, за да не се храня сам?

Не можеше да откаже на подобна покана. По-скоро не искаше, а пък и, като се замисли, осъзна, че е много гладна.

Кръчмата за нейно учудване се оказа чиста и добре поддържана, а от кухнята долитаха апетитни миризми. Притежателят поздрави сърдечно Кинлок като стар приятел и веднага ги поведе към масата в най-закътания ъгъл, където бе по-тихо от останалата част на заведението. Сали на бърза ръка си изяде всичко, което поръча за нея шотландецът: пай с говеждо месо и лук, салата, сирене и хляб, а след това дойде ред на десерта — пудинг с праскови. Накрая изпи силното кафе, за което Кинлок специално настояваше.

След това тя заговори със свойствената си прямота:

— Съжалявам, че ви причиних толкова неудобства, доктор Кинлок. Трябваше да пия по-малко.

Усмихнатият шотландец разряза една ябълка на дребни резени с хирургическа точност.

— Комбинацията от два фактора: изцелението на брат ви и пиенето на коняк на гладен стомах оказа доста любопитен ефект върху вас.

Тя се облегна назад, най-после успокоена след напрегнатия ден.

— Не съм яла такава обилна порция с месо, откакто видях списъците с ранените и убитите при Ватерло.

Пролетта й се бе сторила безкрайна, докато английските войски очакваха решителната битка с корсиканското чудовище, както наричаха Наполеон, Френският император противно на всички очаквания бе успял да се върне от Елба и да мобилизира армията си. В онези тревожни седмици Сали следеше с трепет вестите от фронтовете. Може би беше само предчувствие, но през всичките тези години, когато полкът на майор Дейвид Ланкастър воюваше с французите в Испания, нито веднъж не се бе притеснявала така за съдбата на брат си. Когато узна, че Дейвид е бил тежко ранен при Ватерло, не беше изненадана, а ужасена и смъртно изплашена за него. А след това започна кошмарното очакване на най-лошото…

Сали с усилие се опита да потисне мрачните спомени и побърза да смени темата:

— Съжалявам, че ви причиних безпокойство да ме изпращате до дома на семейство Лонстън с каретата на лейди Джослин. Нали живеете близо до болницата „Сейнт Бартоломю“?

— Не, имам кабинет на няколко пресечки оттук, на „Харли Стрийт“. Квартирата ми е на горния етаж. Вечерям предимно в нея. — Иън Кинлок замислено разклати халбата с бира, преди да отпие. — Каква е тази история с женитбата на брат ви? Струва ми се, че има нещо необикновено около нея.

Сали му разказа накратко защо лейди Джослин е искала да стане богата вдовица и каква е връзката между плановете й и избора на Дейвид за съпруг. Случката звучеше странно, но хирургът не изглеждаше шокиран. Сали вече не бе сигурна дали нещо на света може да изненада Иън Кинлок.

Когато приключи с обясненията си, той замислено поклати глава.

— Бедната жена. Не е чудно, че двете така сте настръхнали една срещу друга. Твоята заинтересованост за изцеляването на майора се дължи само на любовта ти към него, докато действията на лейди Джослин са продиктувани от по-различни мотиви.

— Да не би да ме упреквате, че й нямам доверие? И вие ли я подозирате, че е способна да му причини зло?

— Говориш глупости, малката. Дори и ти не вярваш, че тя може да бъде заплаха за него — скастри я той. — Не видя ли как посърна лицето й, когато си помисли, че е умрял?

— Хм, наистина ми се видя угрижена — неохотно призна Сали. — Вероятно се е страхувала, че подобен инцидент ще подплаши прислужниците й.

— Може да не е искала да остане омъжена за брат ти, но той е симпатичен мъж и тя навярно се е зарадвала искрено, че съпругът й ще се излекува. Ще бъде забавно да се наблюдава как ще се погаждат двамата.

Хирурзите, принудени да поделят времето си между живота и смъртта, винаги са се отличавали с мрачното си чувство за хумор.

— Никак не ме радва идеята, че лейди Джослин може завинаги да остане моя снаха. Тя е най-надутото същество от женски род, с което някога съм се сблъсквала.

— Не е толкова лоша, въпреки че принадлежи към висшето общество. — Разряза втора ябълка. — Всъщност е доста очарователна.

Сали благоразумно се въздържа от коментар. Явно нямаше да се разберат по отношение на лейди Джослин. При тези обстоятелства най-мъдрата тактика бе да избягват спорната тема.

— Думите ви звучат твърде радикално.

— Ако е радикално да презираш богатите безделници, от които няма полза за останалите, може да се каже, че наистина съм радикал. Дамите от знатните среди са способни да похарчат за тоалет повече, отколкото припечелва бедняшко семейство за една година. А мъжете им си губят времето в избиването на беззащитни животни, като наричат това клане „спорт“. Или пък разиграват на рулетка цели състояния. — Той се усмихна дяволито. — Често съм си задавал въпроса дали нямаше да е по-добре, ако Господ да бе надарил лисиците и фазаните със същите средства за самозащита, за да се отбраняват срещу ловците като равни срещу равни.

Сали си представи лисица с пушка и прихна от смях.

— Представям си аристократите със задници, надупчени със сачми.

Кинлок също се засмя, но с женския си усет тя долови, че хирургът е преценил шегата й като неуместна. Този шотландец бе толкова необикновен, че тя напълно бе забравила задръжките си. Младата жена огледа по-внимателно мъжествените му черти и побелялата му коса. Лицето му подсказваше, че е способен да изпитва противоречиви чувства — както гняв, така и състрадание. Сали си повтори наум, че никога няма да може да му се отблагодари за това, което бе сторил за брат й.

Погледът й попадна върху останалите на масата резени от ябълката, които той бе отместил настрани. Отново забрави, че трябва по-внимателно да обмисля думите си, и го попита:

— Ще ядете ли тези резени?

Прииска й се да се скрие под масата, но той само побутна парчетата към нея.

— Ти имаш повече нужда от тях. Станала си кожа и кости.

„Намира ме прекалено мършава“ — каза си тя и взе последните два резена. Следващата й мисъл бе защо това трябва да я интересува. Изплаши се, щом осъзна, че й се иска той да гледа на нея като на жена, а не като на сестра на пациент.

Напомни си критично, че вълнението, което изпитва се дължи единствено на спокойната вечеря. През самотния си живот на девица тя не бе вечеряла с привлекателен мъж като шотландеца, с изключение на Дейвид, но братята не влизаха в този род сметка.

Разбира се, в очите на Кинлок тя бе мършава и дребна гувернантка, доста пийнала и оскърбила една красива жена, която превръщаше всеки мъж в свой роб. Почувства се унижена, преглътна остатъка от ябълката и се надигна от дъбовата пейка.

— Време е да се прибирам.

— Аз също.

Когато Иън Кинлок се изправи на крака, тя забеляза, че изглеждаше спокоен. Заслужаваше това разтоварване след напрегнатата работа.

Докато я изпращаше към дома на семейство Лонстън, Сали си помисли, че тази нощ за пръв път от месеци насам щеше да спи леко.

Глава 9

Джослин остана с чашата чай дълго след като хирургът и Сали Ланкастър си тръгнаха. Леля й Лора би казала, че един нежелан съпруг е наградата, която бе заслужила с непристойните си действия. Джослин бе съгласна с нея.

Сякаш усетила настроението на господарката си, котката Изида се бе настанила в скута й, мъркаше и търкаше кафявата си глава в ребрата на Джослин. Нейно благородие разсеяно галеше копринената й козина, опитвайки да се примири с факта, че се бе омъжила за напълно непознат мъж. Симпатичен човек, когото бе започнала да харесва и да му се възхищава, но той все пак си оставаше непознат. Това бе достатъчно да накара дори и най-спокойната и уравновесена жена да изпадне в истерия.

Един оздравяващ мъж можеше да се окаже съвсем различен от онзи, който очакваше смъртта с примирено достойнство. Сделката, която бе сключил, не предвиждаше продължителен брак. Може би не по-малко от нея бе разстроен от загубата на свободата си и на възможността да се задоми по свой избор. Може би някъде имаше жена, която обичаше и за която щеше да се ожени, ако не бяха смъртоносните рани от Ватерло.

Разбира се, за развод не можеше да става дума. През целия си живот бе страдала заради отвратителния скандал след развода на родителите си. За да се получи разрешение за раздяла, се изискваше позволението на парламента, а това можеше да стане само след унизителни публични дискусии около най-интимните подробности от живота на семейната двойка.

Но дори и да бе склонна да поеме по този път, бе необходима основателна причина. В повечето случаи това бе доказана изневяра на съпругата, а Джослин нямаше намерение да се окаже в подобно положение. Но дори и да го направеше, майор Ланкастър можеше да реши, че му харесва да бъде съпруг на богата жена. Слава Богу, бе подписал документи, с които се отказваше от правата си върху собствеността й, така че поне щеше да запази състоянието си.

Благородничката поклати глава. Въображението й препускаше прекалено бързо във времето. Ако оздравееше, Дейвид можеше и да бъде различен от този, който бе пред прага на смъртта, но тя не си представяше, че ще се превърне в чудовище. Готова бе да заложи и последното си пени, че той бе честен и почтен мъж. Единствената беда бе, че Джослин просто не го искаше за свой съпруг.

Изида скочи от скута й и тупна на килима преди да се оттегли, заета със собствените си грижи. Време бе Джослин да се поинтересува от състоянието на майора.

В синята гостна Хю Морган бдеше търпеливо над съня на оперирания. Заради раната на гърба офицерът лежеше по корем, дишането му бе равномерно, а лицето му спокойно.

— Как е той? — тихо попита Джослин. Лакеят стана и приближи към вратата.

— Спи като младенец, милейди — увери я той шепнешком.

— Добре. — Понечи да си тръгне, но се спря и попита: — А как е брат ти? Чувства ли се добре в къщата?

— О, да. Той е като нов човек. Благодаря ви, че се интересувате, милейди. — Морган свенливо се усмихна. — Бяхте права за камериерките, милейди. Те отрупаха Рийс с внимание и това му се отрази много добре.

Последните думи на прислужника я развеселиха. Поне една от импулсивните й постъпки завърши с добър край.

След самотната вечеря Джослин си легна, но тревогите й не я напуснаха. Опита се да погледне философски на факта, че най-неочаквано се бе сдобила с нежелан съпруг. В крайна сметка след сто години всички щяха да бъдат мъртви и какво значение имаха сегашните им терзания? Въпреки това се въртя дълго в леглото, преди да заспи нездрав сън.

Събуди я настойчиво чукане на вратата. Изида, свита на обичайното си място до леглото, наостри уши, когато Мари влезе в семпла рокля, явно навлечена набързо.

— Хю Морган ме помоли да ви събудя. Майорът е много неспокоен, милейди, и Морган се е разтревожил.

— Ще отида да проверя. — Джослин стана и облече пеньоара, който Мари й подаде. Нахлузи пантофите си и излезе в коридора, където я очакваше Морган със свещник в ръка. — Доктор Кинлок остави ли адреса си?

— Да, лейди Джослин. Каза да го повикаме, ако е необходимо.

Тя завърза колана на пеньоара си, докато крачеше забързано към синята гостна под трепкащата светлина на свещите. Беше много късно, навярно доста след полунощ.

Надявайки се, че няма да се наложи да безпокои напразно Кинлок, Джослин влезе в стаята на болния. Той се бе претърколил по гръб и се мяташе трескаво под завивките. Дъхът й секна, когато видя, че краката му мърдат. Наистина движението бе едва забележимо, но все пак бе истина. Кинлок бе прав — нямаше и следа от парализата.

Радостна от откритието, младата жена приближи до леглото и постави ръка на челото на болния. Ако имаше треска, тя щеше незабавно да изпрати да доведат лекаря заради вероятността от инфекция, но температурата му бе нормална.

Докосването й го накара да застине.

— Жанет, ти ли си, скъпа моя? — прошепна той с френски акцент.

Тя отдръпна ръка и ясно изрече:

— Не. Аз съм Джослин. Истинска англичанка, а не някоя от вашите френски или белгийски приятелки.

Клепачите му потрепнаха и се повдигнаха. Объркването в очите му отстъпи на разпознаването.

— Откъде знаете, че Жанет не е името на коня ми?

— Едва ли бихте нарекли коня си „скъпа моя“.

— Между един войник и коня му съществува особена близост — сериозно отвърна той, но зениците му развеселено блеснаха.

Милейди се засмя.

— Струва ми се, че не бих искала да знам повече. — Лицето й придоби сериозно изражение. — Спомняте ли си какво стана? Доктор Кинлок? Операцията?

Изражението му се напрегна. Тя инстинктивно разбра, че той се бои да попита за изхода от операцията.

— Минала е добре — побърза да го увери Джослин. — Кинлок смята, че ще се възстановите напълно.

Той не реагира, а тя помисли, че не е чул думите й. После лицето му се изопна от усилието да помръдне десния си крак. След това опита и с левия.

— Господи! — възкликна мъжът с треперещ глас. — Истина е. Мога да се движа. Аз мога да се движа!

Затвори очи преди сълзите да потекат по страните му. Отгатнала вълнението му, Джослин се отпусна на стола до леглото, улови ръката му и се обърна към Морган и Мари:

— Можете да си починете. Морган, може би не е зле да пийнеш чаша чай и да хапнеш нещо.

— Благодаря ви, милейди, с удоволствие ще се подкрепя — отвърна лакеят. Двамата с Мари си размениха сияещи погледи, докато излизаха. Слугите рядко имаха случай да останат насаме и възможността да хапнат само двамата в късните часове на нощта бе добре дошла за тях.

Докато Дейвид се опитваше да свикне с драматичната промяна в състоянието си, Джослин спокойно му повтори това, което лекарят й бе казал по-рано.

— Как се чувствате? — попита тя, когато той отново отвори очи.

— Отлично, в сравнение със състоянието ми след Ватерло. А според нормалните стандарти — доста зле.

Ироничните му думи я накараха да се усмихне.

— Боли ли ви много?

— Разбира се, че ме боли. За глупак ли ме вземате?

Очите му радостно блестяха, но това не бе блясъкът на треската, а вълнението от чудото, което го бе сполетяло.

— Майор Ланкастър, имам чувството, че ще бъдете доста непоносим сега, след като вече оздравявате — продължи Джослин, докато изучаваше изпитото му лице. Съзря в него едва доловима разлика.

Имаше нещо в очите му. За пръв път тези искрящи зелени очи изглеждаха почти нормални, а зениците му, лишени от опиума, не бяха свити като глави на топлийки. Явно ефектът от последната доза лаудан бе преминал. Тя взе шишенцето от масичката до леглото.

— Доктор Кинлок каза да ви дам малко лаудан, ако се събудите посред нощ. Нуждаете се от сън, за да се възстановите.

— Не! — Той махна рязко с ръка, с по-голяма сила, отколкото тя допускаше, че притежава. Ударът изби шишенцето от дланта й и то се разля върху дебелия персийски килим, образувайки тъмно петно.

Лейди Джослин се втренчи в ранения, докато силният аромат на карамфил и канела изпълни стаята. Обичайният му хумор отстъпи пред разкаянието.

— Съжалявам — промълви той. — Не исках да ви ударя. Но повече няма да взимам опиум. Никога.

— Защо?

Дейвид се опита да подреди обърканите си мисли. Трябваше да накара Джослин да го разбере; в противен случай рискуваше насила да му даде проклетия наркотик, подведена от идеята, че го прави за негово добро.

— Доктор Кинлок обясни ли ви, че умирах от отравяне с опиум?

Когато тя кимна, Ланкастър продължи:

— Големите дози опиум разстройват ума и сетивата. Влошават зрението, слуха, обонянието, мислите… всичко се променя. Все едно да откраднат душата ти. Бих предпочел да умра, отколкото това да ми се случи отново.

— Наистина ли бихте предпочели смъртта? — тихо попита младата дама.

Той бавно пое дъх.

— Не. Преувеличавам. Предполагам, че ако да вземаш лаудан означава да избегнеш смъртта, тогава ще го взема. Но тази нощ, за пръв път от седмици насам, не съм под въздействието на наркотика и се чувствам добре, откакто онзи проклет артилерийски шрапнел избухна до мен. Сега съм по-силен и с по-ясна мисъл.

— Ами болката?

Майорът стисна устни.

— Ще излъжа, ако не си призная, че сякаш тигър се опитва да ме разкъса на две. Но е за предпочитане, отколкото да бъда упоен до делириум.

— Много добре, майоре. Няма да ви насилвам, макар че не мога да ви обещая, че доктор Кинлок няма да го направи, когато утре дойде да ви види — неохотно рече тя. — Ако според него наркотикът е необходим за вашето възстановяване, ще му помогна да ви държи ръцете, докато ви го дава насила.

— Да, госпожо — смирено отвърна той, доволен, че бе спечелил поне тази битка.

— Щом не ви се спи, искате ли да хапнете нещо? Трябва да възвърнете силите си.

— Знаете ли — учудено рече майорът, — струва ми се, че изпитвам глад за пръв път след онази тежка битка.

— Приемате ли идеята за лека закуска с йоркширски пудинг?

Само споменаването му напълни устата ми със слюнка.

— Кого трябва да подкупя, за да го получа?

— Засега ще се задоволите с няколко лъжици супа — мило отвърна тя. — Ако ви се отрази добре, може би ще ви възнаградя с малко омлет или яйчен крем.

Въпреки болката той се засмя.

— Изглежда доста детайлно познавате мъжките слабости, лейди Джослин.

Тя дръпна шнура за звънеца. Морган се появи почти веднага, леко задъхан от тичането от кухнята. Докато нареждаше какво да донесе, Дейвид се възхищаваше на чистата и изящна линия на профила й. Макар че пеньоарът й прикриваше по-голямата част от фигурата й, отколкото повечето дневни рокли, имаше съблазнителна интимност в спалните й одежди. Тя изглеждаше предизвикателно неустоима и подканваше за страстни прегръдки и целувки.

— Готвачът едва ли ще бъде очарован, ако го събудим толкова късно — предупреди я лакеят.

Лейди Джослин повдигна аристократичните си вежди.

— Ако мосю Шербоние възразява срещу условията на работа в моята къща, кажи му, че никой не го принуждава да продължава да приема безбожно високата заплата, която му плащам. Очаквам храната да бъде поднесена след около петнадесет минути. Ясно ли е?

Морган скри усмивката си, поклони се и се оттегли, за да изпълни нареждането.

— Лейди Джослин, ако някога се нуждаете от работа, спокойно можете да станете майор — отбеляза Дейвид. — Имате вроден талант да изкарвате страха на подчинените си.

Тя се усмихна невъзмутимо.

— Мисля, че слугите ми водят лесен и безгрижен живот. Няма да им навреди, ако от време на време ги пришпорвам.

— Наистина изглеждат доволни от съдбата си. — И едва ли имаше от какво да се оплакват. Студената и надменна външност на лейди Джослин не можеше да скрие сърдечността и справедливостта й.

— Има ли някой, когото бихте искали да уведомим за подобрението в здравословното ви състояние? — попита аристократката. — Сутринта ще изпратя бележка до Ричард Далтон, но още на кого бихте искали да се обадя? Със сигурност имате роднини, които ще се зарадват на добрите новини.

— Братята ми едва ли ще се заинтересуват, че съм още жив — отвърна майорът, без да се замисли.

— Имате братя? — изуми се тя. — Струва ми се казахте, че сестра ви ще остане сама на този свят, след като си отидете.

Дейвид не искаше да я лъже и затова обясни, макар и неохотно:

— Със Сали имаме трима по-големи, заварени братя, но се опитваме да игнорираме факта, че те съществуват. Майка ми беше втората съпруга на баща ми, много по-млада от него. Синовете от първия му брак я презираха, защото беше от скромен произход. Разбира се, не смееха да я нагрубяват в присъствието на баща ни и прехвърляха гнева си върху Сали и мен. — Той се усмихна мрачно. — Затова от ранна възраст се научих да се браня с юмруци. Много полезно умение. След смъртта на баща ми първородният му син изхвърли и трима ни — майка ни, Сали и мен, от семейното имение.

— Недостойно е син да постъпва така със съпругата на татко си и с брат си и сестра си! — възмутено възкликна Джослин. — Баща ви не ви ли завеща поне нещо?

— Той беше наивен добряк. Въобразявал си е, че неговият наследник ще се грижи за нас. За щастие майка ми получи малка рента, колкото да купи скромна къща и да ни даде образование. — Дейвид ре замисли носталгично за къщурката в глухата провинция, където бяха преминали най-щастливите му години. — Но с нейната смърт рентата й бе прекратена. По онова време вече бях в армията, а Сали завършваше обучението си, така че някак успяхме да се справим.

— Не е чудно, че двамата със сестра ви сте силно привързани един към друг.

— Докато растяхме, нито аз, нито тя имаше по-близки сродници или приятели. — Дейвид се усмихна. — Понякога е по-забавна дори от любимия ми кон.

Джослин изпита лек пристъп на завист и с въздишка си призна:

— Винаги съм мечтала да имам брат или сестра.

— Мога да ви предложа някой от заварените ми братя, но се съмнявам, че ще се разберете с тях. Те дори помежду си не се понасят. Откакто ги помня, само се карат. Едва ли са се променили оттогава. — Нямаше съмнение, че той отдавна бе надживял детските си вълнения, но още се долавяше горчилката, която бе поглъщал като малък. — Навярно приличаха по характер на майка си, тъй като прекалено се различаваха от баща ни.

— Сега разбирам защо сестра ви не ги е потърсила, дори когато й е било най-трудно — рече Джослин и стисна устни.

— Споделям мнението, че нищо не боли така, както предателство от страна на най-близките хора.

Ланкастър се учуди защо думата „предателство“ помрачи очите й. Може би си мислеше за своя баща, който се опитваше от гроба да управлява живота й.

— Жалко, че не можем да си избираме роднините, както го правим с приятелите си.

— Семейството ми също опита от горчивата житейска чаша. — Тя се усмихна тъжно. — Ако не бях толкова ядосана заради алчността на леля Елвира да сложи ръка върху тази къща, може би нямаше да се стигне до… прибързаното ми решение на всяка цена да се омъжа.

Дейвид тежко въздъхна. Думите й му напомниха ужасната действителност — интимността, появила се за кратко между тях през последната нощ навярно беше само илюзия. Помежду им нямаше нищо, освен узаконено съжителство, което тя бе очаквала да бъде прекратено в близко бъдеще. Ала вместо това се бяха озовали в ситуация, за която въобще не бяха предполагали и договаряли.

Макар че той бе наясно, че разрешаването на въпроса не може дълго да бъде отлагано, бе прекалено изтощен, за да го обсъжда сега.

— Не се безпокойте, лейди Джослин. Мисля, че нашият… прибързано сключен брачен договор може да бъде разтрогнат, при това без никой да пострада.

Тя го погледна така радостно, че сърцето му се сви от горчивина.

— Наистина ли? И как може да стане това?

Ала преди да успее дай отговори, влезе Хю Морган с табла в ръце. На Джослин се наложи да потисне любопитството си, затова махна с ръка:

— Този разговор може да почака до сутринта. Или по-добре за следобеда. А сега трябва да се нахраните.

Въпреки че удобният поднос бе предназначен да се поставя в леглото, той се оказа по-тежък, отколкото можеше да понесе Дейвид. Малкото сили, които му бяха останали, почти се бяха изчерпали след продължителния разговор. Опита се да вдигне лъжицата с пилешки бульон, но ръката му трепереше от изтощение. Изпусна я върху подноса. Лакеят вече се бе върнал в кухнята, за да продължи късната си вечеря, така че Джослин спокойно взе прибора и го постави в бульона.

— Не трябваше да правите това — запротестира майорът. Тя го изгледа укорително.

— Да не би да се съмнявате, че ще се справя?

— Знаете, че нямах това предвид. — Преди да добави още нещо, тя го принуди да млъкне, защото напъха лъжицата в устата му. Той бавно преглътна. Супата се оказа превъзходна. — Не е уместно да ми прислужвате.

Милейди поклати тъжно глава.

— Само защото имам титла и всички смятат, че не ме бива за нищо? Може би трябва да ме наричате Джослин. — Той отвори уста, за да отговори, а тя отново потопи лъжицата в супата. — Ще бъде по-естествено.

Понеже устата му бе пълна, можа само да завърти очи. В отговор получи закачлив смях.

— Наистина ви бива в тази работа — отбеляза Дейвид след като преглътна. — Били ли сте болногледачка и преди?

Усмивката й се стопи, сведе глава и прекалено внимателно потопи прибора в купата.

— Гледах баща си през последните му седмици. Винаги е бил здрав и жизнен… Е, към края на дните си беше ужасен пациент, но все пак се държеше по-добре, когато аз бях край него.

В замяна на обожанието и грижите на дъщеря си, графът бе оставил онова възмутително завещание. Нищо чудно, че тя се чувстваше предадена.

Дейвид нямаше да може да отдаде дължимото на печеното говеждо и йоркширския пудинг. Дори не бе изял супата, когато стомахът му, свит от продължителното гладуване в болницата, реши, че вече е достатъчно пълен.

— Съжалявам — рече болният, поглеждайки със съжаление останалите блюда, — не мога да поема нищо повече.

Джослин се усмихна.

— Не съм и мислила, че ще можете. За да бъда честна, ще призная, че поръчах омлета и яйчения крем за себе си. Когато съм будна до късно, огладнявам.

Вдигна подноса пред него, отмести го настрани и се зае с омлета. Ланкастър наблюдаваше с удоволствие как се храни с охота. Дали бе истина, че жена, която се наслаждава на храната, има същия апетит и за други неща? С тази приятна мисъл Дейвид се унесе в първия си спокоен сън от седмици насам.

Преди да потъне напълно в забвението на съня, младият мъж си помисли, че ръката на милейди погали косата му, но сигурно така му се бе сторило — навярно бе последния признак на делириума…

Глава 10

Джослин смяташе, че поне още една седмица майор Ланкастър ще остане да лежи, но се оказа, че бе сгрешила. Още на следваща сутрин, когато влезе в стаята му, го завари седнал на ръба на леглото, а надвесеният над него Хю Морган му помагаше да смъкне пижамата си.

— Майор Ланкастър! — гневно извика тя. — Да не сте полудял?

Морган бързо започна да се оплаква на господарката си:

— След като изяде закуската си, настоя да му помогна да се надигне, милейди. Отказа да се вслуша във възраженията ми.

Може би офицерът и сестра му си приличаха не само по цвета на очите, мрачно си каза тя. Не бе сигурна обаче дали трябваше да бъде впечатлена, разтревожена или очарована от решението на болния.

— Кинлок ще ви откъсне главата, ако не проявите здрав разум, майоре. Не забравяйте, че само преди двадесет и четири часа бяхте на смъртен одър.

Той опита да се усмихне безгрижно и да подмени темата с нещо по-весело:

— Ако искате да ви наричам просто Джослин, вие трябва да се обръщате към мен само с Дейвид. — Произнесе думите с лекота, но гласът му беше напрегнат, а лицето му — изпотено.

Загрижена за състоянието му, Джослин не обърна внимание на казаното, а вместо това пристъпи към леглото и протегна ръка към челото му.

— Да не би раната да се е възпалила?

Но той вдигна ръка, за да не й позволи да му провери температурата.

— Не… нямам треска. Доктор Кинлок ме предупреди, че могат да се очакват подобни реакции, след като съм престанал да вземам опиума. Мисля, че… вече се започна…

— А не е ли по-добре да продължите с лаудан, докато укрепнат силите ви? — сърдито го попита намръщената Джослин. — Засега ще е достатъчно да се възстановите от операцията.

— Колкото по-дълго взимам опиума, толкова по-трудно ще го спра — упорито заяви майорът. — Искам да се справя с това зло веднага, преди да съм се пристрастил и състоянието ми да се влоши сериозно.

Тя се поколеба за миг, замислена дали все пак той няма право, но си припомни колко зле изглеждаше Дейвид само преди едно денонощие.

Ланкастър улови колебанието, изписано на лицето й. Погледите им се срещнаха. Направи й впечатление, че сега зениците му са се разширили и очите му изглеждаха почти черни.

— Джослин, моля ви, повярвайте ми, че зная доколко мога да издържа.

Той заслужаваше да се отнасят с него като към мъж, а не като към дете.

— Много добре. Само че… не надценявайте силите си, за да не провалите всичко, което доктор Кинлок стори, за да ви вдигне на крака.

— Няма. — Дейвид внезапно се задъха. — Аз… искам да ви помоля да ме оставите сам. Отказването от наркотика не е приятна гледка за околните. Не искам да ме виждате в това състояние.

На негово място и тя би постъпила така; човек трябваше да преживее най-тежките си мигове сам.

— Много добре. — Благородничката погледна към лакея. — Съобщи ми веднага щом състоянието на майора рязко се влоши, Морган.

— Да, милейди.

В погледа на младия уелсец ясно се четеше, че осъзнава огромната отговорност, която носи за болния. Странно, че този мъж работеше за нея вече повече от година, а не бе прозряла дълбините на състрадателната му и чувствителна душа.

— Благодаря ви, Джослин. За всичко — прошепна офицерът, докато дамата излизаше от стаята.

Тя се надяваше, че няма да съжалява, задето му бе позволила да преживее мъките на собствения си ад.

След като Джослин излезе, Дейвид въздъхна с облекчение. Осъзнаваше, че си бе спечелил силен съюзник.

— Това е изключителна жена, която знае кога е безсмислено да спори.

— Наистина е изключителна, майоре — пламенно се съгласи Морган.

Дейвид погледна лакея, питайки се дали лакеят не бе влюбен в красивата си господарка. Не, това, което се виждаше в очите му, не бе романтична любов, а обожание към личност, която ценеше и уважаваше. Макар че хубавата заплата поощряваше усърдието на прислугата, нужно бе нещо повече, за да се извоюва лоялността и възхищението й.

Смразяващи тръпки пропълзяха по гърба на оперирания.

— Помогни ми да седна в онова кресло, моля те — рече Дейвид, осъзнавайки какво го очаква.

— Не е ли по-добре да останете в леглото, сър?

— По-късно ще си легна. Предпочитам да поседя, колкото мога да издържа.

Хю послушно го хвана за ръката и му помогна да се изправи на крака. Отслабналите му нозе едва не се подкосиха, но за пръв път от много дни Ланкастър успя да се задържи прав, макар и олюлявайки се. Без подкрепата на Морган щеше да се свлече на пода.

Когато замайването премина, Дейвид стоически направи няколко колебливи крачки към креслото, разбира се, отново с помощта на прислужника. Отпусна се на стола и облегна главата си. Крайниците му трепереха, а остра болка от раната прониза цялото му тяло. Но слава на Бога, вече не лежеше в леглото.

Да седи в креслото, бе значителен напредък за него.

Джослин бе изпратила бележка на Ричард Далтон. Искаше да го уведоми за състоянието на приятеля му, но двамата с пратеника се разминаха и капитанът се появи в къщата, без да подозира за чудотворното изцеление на Дейвид. Твърде дискретен, за да го осведоми лично, Дъдли покани Ричард в утринната гостна и доложи на милейди за идването на посетителя.

Когато тя влезе в салона, Ричард бе застанал до прозореца, а кокалчетата на ръцете му бяха побелели от усилията да стиска патериците. Очаквайки най-лошото, както и самата Джослин вчера, капитан Далтон попита напрегнато:

— Дейвид?…

— Ричард, той е много по-добре — побърза да го увери младата жена. — Вчера го оперираха и хирургът смята, че има отлични шансове за пълно възстановяване.

Очите му се разшириха.

— Дейвид ще живее?

— С малко повече късмет ще бъде като нов.

Капитанът извърна лице към прозореца и се втренчи навън с изопнати рамене. За да му даде време да овладее чувствата си, Джослин взе Изида. Котката бе възнаградена с много ласки и почесване зад ушите.

Щом Ричард най-после заговори, гласът му бе едва доловим от вълнението:

— Когато икономът ме покани в този салон, бях сигурен, че ще ми съобщите, че Дейвид е починал през нощта. Вие… не можете да си представите какво означава това за мен. След толкова много загинали да знаеш, че поне един приятел е оцелял въпреки всичко…

— Мисля, че мога да разбера — отвърна тя. Ричард се извърна към нея.

— А какво ще означава това за вас?

— Да си призная, не знам — усмихна се Джослин. — Но все пак се надявам, че, за разлика от Сали Ланкастър няма да ме обвините в намерението да подправя с отрова супата на Дейвид.

— Сали не би могла да каже подобно нещо!

— Намекна го, при това доста открито. — Джослин почеса Изида под брадичката и в отговор получи доволно мъркане. — За да бъда честна, трябва да добавя, че в онзи момент тя беше пийнала и вероятно не го мислеше наистина.

— Ако решите да убиете някого, предполагам, че това ще стане открито, чрез пистолетен изстрел насред „Бонд Стрийт“. Не бихте използвали нещо толкова подло като отрова — заяви Ричард с усмивка, която го подмлади с няколко години и отново заприлича на онзи безгрижен млад офицер, с когото се бе запознала в Испания.

— Наистина би било жалко, ако не се възползвам от умението си да стрелям точно — съгласи се тя.

Ричард раздвижи патериците си.

— Състоянието на Дейвид позволява ли да приема посетители?

— Тъй като аз съм само една слаба и безпомощна жена, сутринта ме изхвърли от стаята си, но предполагам, че ще се зарадва да ви види.

Докато двамата излизаха от салона, Джослин му повтори онова, което Кинлок й бе казал.

— Значи опиумът го е довел до прага на смъртта? — възкликна смаяно Ричард. — Господи, а като си помисля само колко много лаудан е получил от ръката ми!

— Всички, включително и Дейвид, са смятали, че това е било за добро. Но сега, след като вече се знае истината, той категорично отказва да взима повече опиата. — Тя погледна тревожно към приятеля си. — Знаете ли нещо за пристрастяването към опиума? Притеснявам се, че може да навреди на здравето си, ако рязко спре наркотика.

— В Испания един от нашите офицери стана зависим към лаудана, след като бе тежко ранен. Не можа да се откаже от наркотика, въпреки че многократно се опита. Състоянието му бе… много тежко — мрачно обясни капитанът. — Дейвид бе свидетел на трагедията и нищо чудно, че иска да го спре, колкото е възможно по-скоро. Но той не е глупак. Едва ли би настоявал да направи нещо, което би му навредило сериозно, особено сега, когато е на крачка от пълното възстановяване.

Джослин искрено се надяваше Ричард да се окаже прав.

— Казаха ми, че вчера сте идвали и предполагам, че можете сам да се оправите по коридорите. Моля ви, чувствайте се свободен да посещавате Дейвид по всяко време, както и да оставате, колкото желаете. Сигурна съм, че присъствието ви ще му помогне да оздравее по-бързо.

Разбрал неизказаното й предложение, той топло се усмихна.

— Домът ви е много по-приятно място за посещения, отколкото болницата. Благодаря ви, лейди Джослин.

Предполагайки, че Ричард не би искал да го наблюдават как се изкачва с патериците два етажа нагоре, тя прегърна Изида и се върна в кабинета. Трябваше да напише няколко писма. Лора Къркпатрик щеше да се зарадва да узнае за оздравяването на майор Ланкастър. А другата й леля, лейди Кромарти, щеше да бъде бясна, когато разбере, че богатството на племенницата й завинаги се е изплъзнало от ръцете й. Жалко, че Джослин няма да е там, за да види реакцията й.

Тъкмо запечатваше бележката до леля Лора, когато Дъдли се появи.

— Дошли са госпожиците Халиуел, милейди.

Госпожиците Халиуел? По дяволите, в залисията съвсем бе забравила, че днес бе единият от дните й за посещения. Навярно щеше да има по-малко гости, отколкото през сезона, но въпреки това щеше дай се наложи няколко часа да играе ролята на любезна домакиня. А точно днес това никак нямаше да й бъде лесно.

Младата жена стисна зъби и се запъти да посрещне госпожиците Халиуел — три безобидни, но леко изкуфели стари моми, които имаха навик да не довършват изреченията и да се впускат в безсмислени и дълги истории, които нямаха край. Времето сякаш бе забавило своя ход. Външно Джослин бе олицетворение на идеалната домакиня — предложи чай, сладки и кейк, както и весели истории, които разказа с обиграна светска лекота, но вътрешно бе кълбо от нерви. Как ли се чувстваше Дейвид? Дали бе припаднал от огромното усилие, на което се бе подложил? Дали изпитваше мъчителни страдания заради отказването от наркотика?

Въздъхна с облекчение, когато си тръгна и последният гост, каза на Дъдли, че повече не приема и се запъти решително нагоре, за да види какво става. Почукването й на вратата бе посрещнато с бодро „Влез!“.

Когато пристъпи в стаята, Джослин завари джентълмените увлечени в игра на карти. Хю и Рийс Морган се бяха присъединили към Ричард Далтон и Дейвид и играта бе в разгара си. Единствено Ричард посрещна появата й, без да се притесни. Хю скочи на крака, а Рийс сведе глава и застина засрамено. Дейвид се отпусна по-надълбоко в креслото си и храбро й се усмихна. Изглеждаше като човек, който би трябвало да бъде в леглото, но трескавият блясък в очите му показваше, че не би могъл да заспи.

— А аз си представях какви ли не ужасии! — заяви тя с престорена строгост, подозирайки, че Ричард бе предложил да поиграят на карти, за да отвлече Дейвид от мъките му. — Вместо това вие, господа, се забавлявате безгрижно, докато аз се преструвам на любезна домакиня пред половината от най-големите досадници в Лондон.

— Съжалявам, милейди — заекна Хю Морган, — но майор Ланкастър настоя да остана, за да попълня карето.

— Майоре, опасявам се, че развращавате слугите ми — заяви тя с игрив тон.

— Тъкмо обратното, преподавам им полезен урок за тайните на хазарта — отвърна Дейвид в тон с нейния, макар че ръцете му трепереха. — Никога не играйте карти с Ричард, лейди Джослин. Залагахме сгради, а до момента той притежава „Хорс Гуардс“, „Карлтън Хаус“, катедралата „Сейнт Пол“ и дори Уестминстърското абатство.

— А кой грабна болницата „Йоркският херцог“? — заинтригувано попита тя.

— Никой не я искаше — изтърси Рийс и се изчерви до ушите.

Джослин се зарадва като видя колко по-щастлив и здрав изглеждаше сержантът, отколкото в болницата. Може би трябваше да превърне „Кромарти Хаус“ във възстановителен санаториум, тъй като ранените войници направо се съживяваха тук.

— Явно тази стая не е благоприлично място за сама жена. Забавлявайте се, господа. Ще ви изпратя нещо за освежаване.

Тя се оттегли с усмивка. Вече започваше да разбира мъжкото приятелство и как тези, които се биеха рамо до рамо, се грижеха един за друг и си помагаха взаимно. Между тримата съществуваше здрава връзка, независимо, че двамата бяха офицери и стари приятели, а третият непознат и обикновен войник.

Един неин старомоден приятел — може би Самуел Джонсън — бе казал веднъж, че всеки мъж, който не е бил войник, съжалява за изпуснатото преживяване. Досега не бе разбрала думите му, но вече подозираше какво бе искал да каже.

Жалко, че мъжете не могат да изпитат подобно задоволство, без да се избиват един друг.

„Непреодолима нужда, треперене, потене и само Бог знае какво още…“ Дейвид осъзна, че повече няма да може да се владее и да се прави, че играе карти. Вместо купи и пики, пред замъгления му поглед се редуваха някакви образи, които трудно различаваше.

Времето толкова бе забавило своя ход, че бе престанало да има някакво значение. Все едно преди цяла вечност ги бе посетила лейди Джослин. Малко след това се появи поднос с храна. Апетитът, който бе почувствал през нощта, сега бе напълно изчезнал и Дейвид не можа нито да яде, нито да пие.

След като приятелите му се насладиха на леката вечеря, той рече с глас, който прозвуча чуждо в ушите му.

— Съжалявам, господа, но за мен е време да се оттегля от играта. — Ръката, която държеше картите, бе влажна от пот, а кожата по китките му бе настръхнала. — Ричард, някой друг път ще спечелиш лондонския Тауър — добави той с огромно усилие на волята.

— Всяко зло за добро. И без това едва ли мога да го управлявам. — Гласът на приятеля му бе чудотворно успокояващ и навярно неговата ръка бе отпусната върху рамото на Дейвид. Но със сигурност Хю бе този, който го отведе до жадуваното легло. Нито сержантът, нито Ричард с патериците си му помогнаха много.

Майорът отпусна върху чаршафите потното си и треперещо тяло. Времето щеше да мине много по-бързо, ако можеше да заспи, но стомахът му сякаш се бе свил на топка. В смътния му унес миналото се смесваше с настоящето и с кошмарите, които бяха толкова отчетливи както първия път, когато се бяха появили.

Дойде Сали, но лицето й остана тревожно дори и след като брат й я увери, че вече е по-добре и не е нужно тя да остава. Кинлок също бе там, намръщи се след като провери трескавия му пулс и измърмори, че пациентът му е трижди проклет глупак. Като в мъгла Дейвид се съгласи, но добави, че след като вече така и така е в период на отказване защо да не изпита всички мъки сега, при положение, че рано или късно пак ще му се наложи?

Логиката му навярно бе убедителна и Кинлок не го насили да вземе лаудан.

Часовете се влачеха, докато болката го разкъсваше отвсякъде, и Дейвид трепереше от студ независимо от одеялата, с които Хю го зави. В най-тъмните часове на нощта волята му едва не се пречупи. Жаждата за кадифеното вцепенение от наркотика бе толкова силно, толкова поглъщащо, че той зарови лице във възглавниците, за да не моли дори за капка опиум. Само малко, колкото да успокои за миг болката, разяждаща костите и мускулите му.

Някой изтри лицето му с мокра кърпа, а по уханието на жасмин майорът позна, че е лейди Джослин. Той се опита да вдигне глава, за дай каже, че не бива да е при него, но ясният й глас му заяви да не се прави на глупак. Твърдоглава и решителна жена беше неговата съпруга. Съпруга? Не, това бе невъзможно! За съжаление наистина бе невъзможно.

После черното отчаяние го сграбчи и повлече в безкрайния си мрак. Може би беше нощ, а може би слънцето беше залязло завинаги. Впери поглед в трепкащия пламък на свещта. Мислеше, че ако премигне, никога повече няма да види светлината.

Зората обагри небето — неоспоримо доказателство, че времето следваше своя ход. Тъй като бе оцелял досега, значи имаше надежда да издържи докрай.

В съзнанието му се преплитаха трескави видения от горящите бойни полета в Испания, покрити с кафява угар, превръщаща се в черни пепелища под огромните дъждовни капки. Тези картини проблеснаха и изчезнаха, заменени от ярките зелени хълмове на Херефорд, които не бе виждал от двадесет години.

Той отново бе дванадесетгодишното момче, с белези по тялото от побоищата на братята му, когато пристигна каретата, за да отведе него, майка му и Сали. Макар че обичаше „Уестхолм“ толкова силно, колкото мразеше братята си, той нито веднъж не погледна назад, защото не искаше да видят слабостта му.

Дейвид се изтърколи от леглото и залитна към прозореца, уверен, че ще види пак „Уестхолм“, но Хю Морган го хвана. Макар че се съпротивляваше отчаяно, уверен, че избавлението е близко, той не можеше да го достигне. Отслабнало му тяло не можеше да съперничи на здравата, но в същото време и нежна хватка на младия уелсец.

Отново лежеше в леглото. Само ако можеше да заспи…

Глава 11

Два дни и половина болката, която се излъчваше от майор Ланкастър, изпълваше цялата къща. Нервите на Джослин бяха опънати до крайност от напрежение. Дейвид я бе помолил да стои далеч от него, но тя често седеше до леглото му, защото той не усещаше присъствието й. Хю Морган бе поел върху себе си по-голямата част от грижите за майора, но Джослин, Сали и Рийс се редуваха да му помагат, за да може и той да отдъхва от задълженията си в болничната стая. Джослин предложи да наеме още една болногледачка, но лакеят категорично заявява, че може да се справи с всичко.

Колко ли дълго щеше да продължи мъчението на Дейвид? Джослин попита Кинлок, но той не можа дай даде точен отговор. Всичко зависело от това доколко силно е пристрастен към наркотика. В най-лошия случай — пет или шест дни. Ако имаха късмет, щеше да се оправи и за по-малко време.

За нея щеше да бъде истинско облекчение да присъства на една вечеря в тесен кръг и Джослин обеща да отиде. („Скъпа лейди Джослин, гостите ми ще бъдат изцяло ужасните роднини на съпруга ми. Имам нужда от някого, който да внесе поне малко очарование!“). Тя се запита унило дали присъствието й наистина би внесло очарованието, за което домакинята толкова жадуваше. Шумолящата рокля от тафта на Джослин сякаш бе доста по-жива от притежателката си.

Все пак беше добре, че излезе. По време на вечерта успя поне за малко да не мисли за страдащия майор.

Минаваше един часа след полунощ, когато се озова пред дома си. Кочияшът потегли, след като се увери, че господарката му се намира в безопасност. Джослин беше наредила на слугите си да не я чакат. Както винаги трябваше да изтърпи възраженията им, защото всички те, от иконома до камериерката й, вероятно смятаха, че тя не може да превърти ключа в ключалката, нито да се съблече сама.

Явно не бе им хрумвало, че и тя понякога може да иска да остане сама.

Щом спря в началото на стълбите, празният й поглед се спря върху салона и тя си спомни за отвратителната сцена, разиграла се по-рано през деня. Това бе поредния сблъсък със зълва й. Сали бе настояла да даде лаудан на брат си, за да не полудее от стреса и болката. Освен това напомни, че сърцето му можеше да не издържи на невероятните страдания.

Джослин разбираше напълно загрижеността й и наистина я споделяше. Но Сали не бе присъствала, когато Дейвид бе строшил шишето с опиума, за да не го изкушава. Освен това не бе чула и отчаянието в гласа му.

Вместо да се опита да й обясни, Джослин студено й бе отвърнала, че Дейвид е възрастен мъж, чиито желания трябва да се уважават. Сали пак я обвини, че се надява Дейвид да умре, а думите й се забиваха в Джослин отровни като жило на стършел. Едва когато се намеси и Ричард на страната на майора, Сали се оттегли. Очите й бяха потъмнели по-скоро от страх, отколкото от гняв.

Милейди осъзна, че така здраво се бе вкопчила в страничната колона на стълбището, че пръстите й се бяха отпечатали върху орнамента от листо на акантус, издълбано в полираната повърхност. С усилие пусна колоната и се заизкачва нагоре.

Странно колко тиха бе къщата в този час. Високото три етажа преддверие се осветяваше единствено от малките лампи по стените на площадките. Не можеше да повярва, че тя живее тук, да не говорим, че споделя покрива с още десетина души. Всъщност единадесет, ако се броеше и наскоро придобитият й съпруг.

Стигна до етажа със спалните и продължи по коридора към стаята си. Почти бе до вратата, когато видя сянка на тъмна фигура, която се движеше пред нея. Младата жена замръзна на място, а сърцето й бясно заби. Запита се дали в дома й не се бе вмъкнал крадец.

Не, олюляващата се фигура, пред нея принадлежеше на мъжа, който през последните безкрайно дълги дни заемаше централно място в мислите й. Майор Ланкастър лъкатушеше на зигзаг, едната му ръка се плъзгаше по перилото покрай галерията, което предпазваше обитателите да не паднат долу в преддверието.

Тя се втренчи в него, смаяна, че е стигнал сам до тук. Вероятно изтощеният от умора Хю Морган бе заспал и майорът се бе измъкнал от стаята, без да го събуди. По дяволите, лакеят трябваше да извика някого да го смени. Всеотдайността към работата бе хубаво качество, но човешката издръжливост си имаше граници.

Стъпките й се заглушаваха от дебелия килим, докато приближаваше към него.

— Майор Ланкастър, трябва да се върнете в леглото.

Щом чу името си, той се извърна. Погледът му бе празен като на човек, който ходи на сън. Джослин въздъхна. Надеждата й, че опиумът най-сетне е започнал да губи влиянието си върху него, помръкна.

— Хайде, елате — рече тя с тих, но твърд глас, както се говори на капризно дете. — Трябва да се върнете в леглото.

— Кой… е тук?

Главата му се завъртя напред-назад, сякаш се опитваше да я види със замъгления си поглед.

— Джослин.

Успокоен от гласа й, той се придвижи към нея, но политна и се удари в перилото откъм галерията. От гърдите й се изтръгна вик на ужас, когато тялото му се залюля над покрития с мраморни плочки под на партера.

Изплашена до смърт, Джослин тичешком прекоси късото разстояние, което ги делеше, обви ръце около му и го избута на безопасно място. Той простена, спъна се назад от неочаквания сблъсък и двамата политнаха към срещуположната стена. Дейвид едва не падна, но тя го хвана здраво и го подпря до стената.

Майорът бе толкова слаб, че под синия халат ребрата му се брояха. Милейди усети ударите на сърцето му и тялото му — изненадващо жилаво. И високо. Докато беше прикован към леглото, не бе осъзнала колко е висок. Вероятно бе над метър и осемдесет, с впечатляващо широки рамене.

Дъхът й секна, когато ръцете му се обвиха около нея и той промърмори с радостна изненада:

— Жанет!

— Не е Жан… — Тя вдигна глава, за да поправи грешката му, но устните му се впиха в нейните.

Джослин издаде приглушен вик на изненада. Прегръдката му бе неочаквано чувствена и завладяваща. Езиците им се докоснаха в невероятен еротичен танц, а голямата му топла длан се плъзна нежно по голата й ръка. Тя се почувства… понесена в някаква вихрушка. Нежна и омайваща.

Желана.

Коленете й омекнаха. Притисна се към него. Двамата се озоваха плътно долепени до стената. Понякога, водена от чисто женско любопитство, бе позволявала на някой от ухажорите й да си открадне целувка, но за нейно облекчение нито веднъж не бе реагирала чувствено. Да танцува валс с Кандоувър за нея бе много по-вълнуващо от целувките на всичките й кандидати. И така продължи до сегашния възбуждащ миг, когато я сгря неочаквано силно целувката на този офицер, за да изтрие с вълшебна пръчка минало и бъдеще и да остави само настоящето.

Нима така се е чувствала и майка й, когато е била поглъщана от огъня на страстта, за да се преобрази в блудница, която не се е интересувала от нищо друго на света, освен от егоистичните си инстинкти?

Тази мисъл я потресе и я накара да се отдръпне рязко от Дейвид. Опита се да го отблъсне, дори с риск да го остави да падне на пода, но успя да се сдържи и да го предупреди с най-изискания си тон:

— Майор Ланкастър, моля ви, овладейте се!

Ръцете му провиснаха безпомощно. Той се взря замаяно в нея, сякаш току-що се пробуждаше от сън.

— Мили Боже! — ахна той, когато осъзна, че се бяха притискали като гимназисти. — Аз… хм, съжалявам. Навярно съм… бил доста невъздържан.

— Точно така.

Той се засмя неловко.

— Най-много съжалявам за това, че не гледам на действията си като на непростимо престъпление.

Наистина бе надарен с най-ужасяващото чувство за хумор, но и не бе лесно на жена да упреква мъж заради недостойното му поведение, след като ръцете й бяха обвити около врата му. Затова Джослин се задоволи само с кратката забележка:

— Защо бродите извън стаята си в този късен час? Нали къщата е пълна с прислужници? Защо разиграхте тази малка драма?

Дейвид сви вежди и я попита със сериозен тон:

— Нима всички вече са си легнали? Значи е много късно.

Тя въздъхна с облекчение. Ясният разсъдък доказваше, че опиумът е престанал да действа, и че най-после е напълно здрав.

— Разумна забележка, майоре. И така, ще бъдете ли любезен да се приберете в стаята си?

Но как да стане това? Тя все пак можеше да повика някого, за да отведе майора в леглото му, но не беше сигурна колко още ще може да го крепи да не падне. За беда стаята му бе чак на другия край на коридора. Докато вратата на спалнята й бе само на три-четири крачки.

— Ако ви помогна, мислите ли, че ще успеете да се доберете до съседната врата?

Той внимателно се отблъсна от стената. Заклати се застрашително, ала успя да запази равновесие.

— Надявам се, че ще успея.

Напредваха бавно, с доста предпазливи стъпки, като лявата му ръка обвиваше раменете й. В следващия миг политнаха към вратата на спалнята на Джослин, а майорът я отвори със свободната си ръка. Меката светлина от газената лампа им помогна да се ориентират. Младата жена го обърна предпазливо с гръб към леглото и лекото отпусна. Той се стовари подобно на марионетка, чиито конци са били срязани, а краката му увиснаха през ръба.

Тя се извърна и видя, че той трепери, но устните му се извиха в усмивка.

— Струва ми се, че отново съм ви задължен.

— Не мислете за това, майоре. — Джослин повдигна краката му върху завивките и му помогна да се нагласи по-удобно. За щастие главата му лежеше върху възглавницата. — Нямате представа колко скучен и отегчителен бе животът ми, преди пътищата ни да се кръстосат.

Младата жена се изправи леко задъхана. Дори и полумъртъв от глад и изтощение този мъж не бе от най-леките.

Разтревожи се като видя, че вече е заспал, но всъщност не биваше да се изненадва особено. След три дни и нощи без почивка това бе съвсем нормално, но фактът, че се намираше в леглото й бе дяволски неприятен.

Можеше да извика лакея и да го помоли да отведе Дейвид в стаята му, но щеше да бъде жалко да го буди. Потръпна при мисълта, че ще й се наложи да се обяснява със сънения, извиняващ се и разстроен слуга, когато искаше единствено да си легне и да заспи.

Не можеше да се оттегли в стаята за гости, където да прекара нощта, защото никоя от останалите стаи не е оправена. Стаята на майора бе единствената, която бе винаги готова за гости. Погледна сърдито към спокойно отпуснатото му тяло, после въздъхна и започна да измъква фибите от косите си. И какво от това, че той беше в леглото й? В крайна сметка те бяха женени. Повече или по-малко.

Тя се съблече зад паравана, който обикновено използваше, когато си взимаше вана. Чувстваше се малко странно да бъде гола в една стая с мъж, нищо че той бе потънал в дълбок сън. След като си облече най-плътната нощница, тя извади най-пухкавия юрган от гардероба и зави грижливо госта си. После се сви в другата половина на леглото, с гръб към него, колкото може по-близо до ръба.

За щастие леглото бе огромно.

Дейвид се събуди бавно. В леглото бе топло, а той усещаше някакво странно спокойствие. За миг се почуди дали не сънува, както често му се случваше напоследък. Но не, сърцето му биеше равномерно и дишаше спокойно.

Внимателно размърда пръстите на краката си, за да се увери, че се движат. Макар че цялото тяло го болеше и се чувстваше изтощен от последните мъчителни дни, вече усещаше агонизиращите мускулни спазми. Но най-хубавото бе, че нямаше и следа от парализата. Повече нямаше да приема за даденост умението да си движи краката.

Той лежеше със затворени очи, наслаждавайки се на великолепното усещане, че всичко е наред. Уханието на чисти чаршафи и жасмин, усещането на хладната коприна на възглавницата под ръката му… възглавница, която дишаше? Отвори рязко очи и се намери лице в лице със спящата лейди Джослин, а ръката му я бе прегърнала.

Сега го сполетя друг вид парализа. Лежеше напълно неподвижно, без да смее да диша, опитвайки се да си припомни как се е озовал в тази стая, която явно бе спалнята на Джослин. Беше ранна утрин и един слънчев лъч танцуваше върху блестящата й коса, разпиляна върху възглавницата, подчертавайки червените оттенъци. В съня си тя изглеждаше млада и уязвима и изобщо не приличаше на самоуверената и решителна млада жена, която така неочаквано се бе появила в болничната стая и в живота му.

Нищо чудно, че се чувстваше толкова добре. Нямаше нищо по-хубаво от това да се събудиш до красива жена, въпреки че не можеше да си спомни как се е озовал в леглото й.

С нежелание отдръпна ръката си. Движението я събуди и тя отвори очи. Изменчивият им лешников цвят бе изпъстрен със златни точици, а прекрасната й кожа бе свежа и кадифена като листенцата на английска роза. Допирът до нея бе равносилен на експлозия на снаряд.

Сърцето му заби ускорено, докато двамата се взираха един в друг. Тя приличаше на уплашена птичка, която при едно негово погрешно движение щеше да отлети. В погледай обаче нямаше изненада, че го вижда. Какво, по дяволите, се бе случило през нощта?

— Май се завърнахте от бездната, майоре? — Гласът й бе леко дрезгав.

Бездна. Точно определение.

— Да. И с Божията воля никога вече няма да попадна там. — Махна с ръка към стаята. — Може ли да се осмеля да попитам как съм се озовал в това достойно за завиждане положение?

Присвитите й очи развеселено блеснаха.

— Според мен, вие се осмелявате за много неща, майоре.

Той се усмихна.

— Много добре. Какво се случи?

— Не е кой знае какво. Спомняте ли си, че вървяхте по коридора?

Думите й извикаха мъглявата картина как се движи, залитайки, облегнал ръка на перилото, после дочу чист женски глас, обърна се и…

Стомахът му се сви.

— По дяволите, спомням си, че се бях надвесил над перилото и си мислех колко далеч е подът. Но мислите ми бяха тъй объркани, че всъщност изобщо не ме бе грижа. — Споменът бе много по-разстройваш, отколкото действителното преживяване. Да падне от балкона от височината на три етажа щеше да бъде непростимо глупав начин да намери смъртта си след всичко, което бе преживял. — Вие сте ме измъкнали на безопасно място, нали?

Тя кимна, а прекрасната й кожа на лицето леко порозовя. Той внезапно си спомни защо. Беше я целунал и за няколко невероятни мига тя му бе отвърнала с цялата си страст. После разумът бе надделял и Джослин бе прекъснала прегръдката.

Дейвид реши, че тя ще предпочете да се престори, че подобна целувка никога не е имало, затова каза с тактичността на истински джентълмен:

— Предполагам, че сте ме довели дотук и аз начаса съм заспал.

— Точно така. — По лицето й се изписа облекчение. — Спалнята ми бе най-близката стая и единствената, която бе оправена. Нямах желание да напусна собственото си легло, особено след като то е достатъчно широко и за двама ни.

Ето защо те сега лежаха заедно в смущаваща близост. Ръката му се плъзна по кестенявата й коса, а един копринен кичур се уви около пръстите му.

— Миналата нощ сте спасили живота ми. Едно „благодаря“ едва ли ще бъде достатъчно, за да изрази признателността ми.

Тя се отдръпна леко, сякаш уплашена от топлината в гласа му.

— Ако бяхте паднали, щяхте да изцапате прекрасния мрамор в преддверието.

— А това би било много невъзпитано, особено като се има предвид колко любезна домакиня бяхте.

Осъзнавайки, че така учтиво го бе поставила на мястото му, той отдръпна ръката си. Лейди Джослин може и да бе негова съпруга по закон, но двамата бяха напълно непознати, а той нямаше основания да смята, че я привлича, както тя — него. А той наистина бе привлечен от нея, по силен, но някак си странно платоничен начин, още повече, че все още не се бе възстановил напълно. Мъжкото му желание бе приспано, но го завладяваше силен копнеж за по-голяма близост да опознае живота й, мислите й.

Ако изпитваше такова силно привличане само няколко дни след като бе изтръгнат от лапите на смъртта, как ли щеше да се чувства, когато отново стане мъж в пълния смисъл на думата?

— Миналата нощ изглеждахте много решителен — гласът й прекъсна мислите му. — Накъде се бяхте запътили?

— Предполагам, че съм искал да замина за Херефорд — отвърна той, доволен, че разговорът се насочва към безопасни води.

— Защо точно Херефорд?

— А защо не? Това е много хубаво графство. Почти колкото вас — додаде той, преди да успее да се спре.

Тя седна в леглото, опитвайки се да си придаде строго изражение.

— Започвам да си мисля, че сте опитен флиртаджия.

— Ни най-малко! — Дейвид плъзна поглед по извивките на тялото й, едва загатнати под широката нощница. — Казах истината. Сигурно знаете, че сте красива.

Лейди Джослин сведе поглед, явно почувствала се неудобно. Той се почуди защо. От опит знаеше, че повечето жени обичат да им се възхищават. Може би Джослин приемаше думите ми като намеци към съпруга, която няма желание да изпълнява задълженията си.

Тази отрезвяваща мисъл бе прекъсната от Мари, камериерката на Джослин, която се втурна в стаята.

— Милейди, майорът го няма… — Очите й се разшириха от разкрилата се гледка пред нея. — Господи!

— Както виждаш, майорът е тук — каза Джослин със спокоен глас, сякаш приемаше гости в салона си, а не се намираше неглиже облечена в леглото си. — Миналата нощ се разхождаше в коридора и беше много по-лесно да го доведа тук, отколкото да разбуждам цялата къща. Ако поспаливият ти любим се е събудил, информирай го, че не е зле да помогне на майор Ланкастър да се върне в стаята си.

Мари сведе глава и се измъкна заднешком от спалнята, но устните й се извиха в дяволита усмивка.

Дейвид потисна недоволната въздишка от завръщането в действителността и предпазливо спусна крака от края на леглото. Изправи се, опрял ръка на едната табла.

— Мисля, че мога да се прибера в стаята си и без чужда помощ.

Джослин също стана от леглото.

— По-добре изчакайте Морган, майор Ланкастър. Бяхте много болен и едва ли се чувствате устойчиво на краката си.

— Смятах, че съм ви убедил да ме наричате Дейвид.

Тя пристегна пеньоара си — несъзнателен акт, с който искаше да се прикрие, макар че всъщност тънката материя очерта още по-ясно формите на тялото й.

— По-лесно ще спазваме определена дистанция помежду ни, ако ви наричам „майор“.

Хванал се здраво за таблата, той се извърна с лице към нея.

— Няма да направя нищо, което не искате.

— Аз… всъщност не смятам, че ще направите — въздъхна младата жена. — Но ние и без това сме обвързани и се намираме в доста неприлично положение.

Когато този въпрос бе повдигнат за пръв път, той бе избегнал отговора, тъй като искаше първо да се пребори със зависимостта от наркотика. Този път обаче положението трябваше да се обсъди.

— Вярвам, че има начин да се излезе от този нежелан брак. И то така, че да запазите наследството си и всеки от нас да поеме по житейския си път.

Тя го изгледа с благодарност. Очите й бяха изпълнени с надежда.

— Наистина ли мислите, че е възможно?

— Трябва да погледна завещанието. Имате ли копие в къщата?

— Мисля, че да.

Дейвид потри брадичката си и усети наболите косми. Господи, сигурно изглеждаше ужасно — небръснат, неумит, с явни следи от преживените мъки от делириума през последните дни.

— След като се изкъпя, избръсна и закуся, ще погледна завещанието. Не бива да се четат официални документи на празен стомах.

Джослин кисело се усмихна.

— Само като си помисля за постъпката на баща ми, получавам стомашно разстройство.

Хю Морган нахлу в спалнята. По лицето му още личаха следите от страха, който бе изпитал, когато се бе събудил и открил, че пациентът му е изчезнал. Заливайки Дейвид и лейди Джослин с извинения и обяснения, той улови майора под ръка и го поведе към стаята му.

След като вратата се затвори зад двамата мъже, Джослин се озърна, за да потърси Изида. Котката се бе разположила върху перваза на прозореца, където бе прекарала нощта, след като мястото в леглото й бе заето.

— Е, писанке, изглежда нашият майор наистина се възстановява много бързо. Но какво ще правим сега с него?

Изида презрително се прозина. Котките умееха много по-добре да уреждат любовните си връзки, отколкото разглезените благородни дами.

Глава 12

След два часа, когато Джослин се присъедини към майор Ланкастър, беше трудно да се повярва, че само преди броени дни този мъж, който сега се бе настанил удобно край прозореца само по копринен халат след гореща вана и бръснене, е бил на косъм от смъртта. Когато тя влезе, той стана и леко се поклони въпреки скорошната операция на гърба.

Джослин седна и остави купчина листа на подноса върху масичката за кафе помежду им.

— Майоре, вие сте истинско чудо. Дори доктор Кинлок смяташе, че ще можете да станете най-рано след седмица.

— Бързото оздравяване е качество, което много се цени в армията, където времето е от огромно значение. Искате ли чаша кафе? Хю Морган донесе каничка с прясно кафе.

— Благодаря, ще изпия една чаша. — Тя го изучаваше внимателно, докато той наливаше ухаещата течност в двете чаши.

Макар че все още бе много слаб, а страните му — хлътнали, цветът на лицето му бе здрав. Вълнистата му и гъста коса бе старателно сресана и пригладена по военному. Той бе по-млад, отколкото бе предполагала — по-близо до тридесетте, отколкото до четиридесетте.

— Като заговорихте за Морган, къде е той в момента? — попита младата жена, когато Дейвид й подаде чашата с кафе.

— Реших, че може би ще иска да навакса с останалите си задължения или да прекара малко време с брат си. — Отгатнал правилно повдигнатите й вежди, той побърза да обясни: — Аз наистина вече не се нуждая от денонощен болногледач.

— Предполагам, че не. Морган няма много работа за наваксване. През този сезон Лондон не е оживен и слугите не са особено заети.

Майорът добави сметана в чашата си и я разбърка с лъжичката.

— Когато преди малко камериерката се появи в спалнята ви, вие нарекохте Морган неин любим. Влюбени ли са?

— Така ми се струва. Икономката ме увери, че са много дискретни, но със сигурност помежду им съществува силно привличане.

— Вие сте твърде либерална работодателка, след като позволявате подобни отношения в дома си. Мнозина благородници предпочитат слугите им да нямат близки отношения.

— В човешката природа е мъжете и жените да се привличат. Работодателите, които го забраняват, само принуждават слугите си да се крият и хитруват. След като това не се отразява на работата, глупаво е да се дават заповеди, на които никой няма да се подчинява.

— Лейди Джослин — усмихна се майорът, — струва ми се, че сте много романтична жена.

— Ни най-малко. По-скоро съм прагматична. — Макар че навярно не бе лишена от романтика, тъй като в противен случай едва ли щеше да мечтае за херцог Кандоувър, което й напомни за обърканото й положение. Подаде му документите. — Ето, това е копие от завещанието на баща ми.

— С ваше разрешение? — Дейвид започна да го прелиства. Последното завещание на един богат благородник представляваше доста обемист документ, но той го прегледа набързо и се съсредоточи само върху един раздел.

Остави документите на масичката.

— Не са споменати други условия относно правото ви да получите наследството си, с изключение на изискването да сте омъжена, когато навършите двадесет и пет години. Дори разводът или убийството не могат да ви лишат от наследство, след като вече сте омъжена.

— Това ли са единствените възможности? — обезпокоено запита младата жена.

— Не съвсем. Можем да живеем разделени, но това няма да е добре и за двама ни. За мен със сигурност. Най-доброто решение е бракът да бъде анулиран.

Тя сбърчи вежди.

— Какво означава това?

— Анулирането на брака се извършва от духовен съд, който разтрогва брака и партньорите са свободни отново да се оженят в бъдеще — обясни той. — Това се случва рядко, но ако основанията са убедителни, анулирането може да стане по-бързо и по-евтино от развода, а в същото време и не толкова скандално, ако не става дума за съпружеска изневяра.

— Това със сигурност е за предпочитане, но какви трябва да бъдат основанията? Навярно неоспорими, иначе анулирането ще се използва често.

Дейвид я погледна вглъбено.

— Един брак може да бъде разтрогнат поради липса на взаимно разбирателство, двуженство, лудост, липса на пълнолетие и още няколко други причини. В нашия случай това ще бъде импотентността.

Нужни й бяха няколко секунди, за да осмисли думите му. После се втренчи смаяно в него.

— Искате да кажете, че заради парализата не можете да?…

— Не се плашете толкова, лейди Джослин. Всъщност няма причини да смятам, че в случая наистина е така, но като се имат предвид раните ми, ще бъде много по-просто да заявя, че бракът не може да бъде консумиран и следователно трябва да се анулира. Тази неспособност трябва да съществува по време на брака и медицинско лице да се закълне в истинността на раните ми, но това едва ли ще бъде проблем.

Лицето й пламна й тя отпи от чашата си, за да прикрие смущението си. Не бе осъзнавала в каква степен неудобна ще бъде тази дискусия. Знаеше смътно, че мъжете гледат прекалено сериозно на мъжествеността и изявата си като любовници. Явно Дейвид бе изключение, след като така спокойно говореше, че ще признае на всеослушание срамната си неспособност.

— А няма ли да се чувствате неудобно да заявите подобно нещо? — попита тя.

— След като нямам ясно и неоспоримо доказателство за противното, с чиста съвест ще мога да се закълна, че съм бил… неспособен да изпълня брачните си задължения.

Младата жена вдигна глава и срещна погледа му.

— От ваша страна е много великодушно да направите нещо, което със сигурност ще бъде унизително за вас.

— И без това ще има достатъчно неудобства. Ще се наложи и лекар да удостовери, че сте девствена. — Дейвид се поколеба и допълни: — Извинете ме, но… това ще представлява ли проблем?

— Разбира се, че съм девствена! — възкликна Джослин, а лицето й се покри с гъста червенина. Макар че не можеше с лекота да заяви „разбира се“, защото дори и сред нейната класа не бе рядко явление младоженките да пристъпват към олтара с дете в утробата си. Но Джослин имаше строги принципи по въпроса, а освен това не бе изкушена да ги престъпи.

— В такъв случай смятам, че анулирането на брака е напълно възможно — отвърна Дейвид, като се престори, че не забелязва пламналото й лице.

Искрено се надяваше да се окаже прав.

— Откъде познавате законите така добре? — попита тя, за да смени темата.

— Две години учих право. Мислех, че тази професия ще бъде най-подходяща за мен.

— А защо не сте продължили? — заинтригувано попита тя. Дейвид се усмихна.

— Реших, че предпочитам смъртта пред ежедневието на адвокат и постъпих в армията.

— Думите ви потвърждават собствените ми предразсъдъци. Тъй като обикновено адвокатите са скучни стари досадници, сигурно правото е доста отегчително занимание.

— Не е точно така. Голяма част от същността на англосаксонското законодателство е тъкмо това, което прави нацията ни уникална. Нашите закони се основават върху прецеденти, върху правото на ползване и са различни от френските закони или т. нар. Наполеонов кодекс, който пък се основава на римското право. Общото право притежава удивителната способност да се разраства, променя и допълва с течение на годините. Не се съмнявам, че след хиляда години потомците ни все още ще управляват, използвайки основните законови правила, които важат и днес.

— Каква прекрасна мисъл! — възхитено възкликна тя. — Освен това току-що направихте нещо почти невъзможно — правната наука да звучи романтично. Може би е трябвало да станете адвокат и да пледирате в съда или какъвто и да било адвокат.

— Всъщност по-голямата част от работата се състои в ровене из документи, а подобно занятие не ме привлича. — Дейвид потупа с пръсти завещанието на баща й. — Макар че със сигурност този документ е доста интересен. Какво, за Бога, е мислил баща ви?

— Не е ли очевидно? — сърдито попита тя. — Явно ме е смятал за твърдоглава и много особена според всеобщите представи.

— Никак не е благородно от негова страна — отбеляза майорът със сериозен глас, но очите му се смееха.

Не го обвиняваше, че се забавляваше. Ситуацията бе доста смехотворна за всички с изключение на нея.

— Всъщност сигурна съм, че баща ми е бил искрено загрижен за мен. Той вярваше, че за жената няма по-лоша съдба от тази да остане стара мома. В същото време, макар да нямаше нищо против титлата да се наследи от брат му Уилъби, не искаше да остане без поколение, ако аз не се омъжа.

— Това е разбираемо.

— Може би, но не означава, че аз ще приема покорно тази принуда. — Джослин сви устни. — Всичко е прекалено парадоксално. Поради начина, по който той ме възпита, аз никога не бих могла да се задоволя с обикновения живот на дама от висшето общество, какъвто той искаше за мен.

Дейвид взе каната с кафе и наля по още една чаша.

— А как сте били възпитавана?

— Той се отнасяше към мен така, сякаш аз щях да бъда неговият наследник. Обикаляхме заедно имението, обсъждахме напояването, добитъка, реколтата, посевите, изобщо всички неща, които едрият земевладелец трябва да знае. Имението на рода Кендъл — нарича се „Чарлтън“ — е кръвта, мислите и душата ми. — Гласът й пресекна. — Но… „Чарлтън“ никога няма да бъде мой.

— Няма да бъде същото, но сега можете да си купите друго имение. С любов и грижи да го превърнете в свой дом, какъвто е бил „Чарлтън“ за вас.

Тя го погледна срамежливо.

— Вие ме разбирате, нали? Рядко говоря за това. Предполага се, че жените не се интересуват от земята.

— Всеки, който твърди това, е глупак.

— Ако трябва да бъда честна, винаги съм споделяла подобно мнение, но малко мъже биха се съгласили с мен — откровено заяви тя. — Сега, след като наследството ми е осигурено, ще започна да търся подходящо имение, за да го купя. Може да ми отнеме години, но съм сигурна, че ще открия онова, което ми трябва.

— Да станете жена-земевладелец е голяма амбиция, но аз не се съмнявам, че ще постигнете целта си. — Дейвид се вгледа изпитателно в лицето й. — Но какво е отношението ви към брака? Спомням си, че първия път, когато се запознахме, вие споменахте, че има един мъж, за когото се надявате да се омъжите.

Джослин се зае усилено да бърка захарните бучки в чашата си с малката сребърна лъжичка, чудейки се доколко да му се довери. Реши да се придържа към фактите.

— Връзката ни е още в началото. Времето ме притискаше и нямах възможност да преценя дали наистина имаме общо бъдеще.

— Какво представлява въпросният господин?

— Той е много богат, със знатен произход, изключително впечатляващ мъж за тези, които копнеят единствено за титла и богатство. Остроумен и интелигентен е, както и мил и деликатен. Освен това е достоен за възхищение земевладелец и уважаван член на Камарата на лордовете. — Джослин се поколеба. Не можеше, а и не биваше да обяснява копнежа, който изпитваше винаги, щом си помислеше за Кандоувър. — Аз… искрено се наслаждавам на компанията му.

— Звучи ми като много подходящ за съпруг. — Дейвид я огледа. Погледът му бе загадъчен. — Освен това трябва да е пълен глупак, ако не ви оценява.

— Струва ми се той също се наслаждава на моята компания, но винаги се е държал изключително благопристойно, защото съм… или по-скоро бях стара мома от добър произход — шеговито отвърна младата жена. — Той има репутация на мъж, предпочитащ жени, които са… обиграни като него.

— Подобно поведение е обичайно за мъже, които не са готови да сключат брак — заяви майорът, разбрал намека й. — Не се съмнявам, че той чака да срещне подходящата жена.

— Така смятам и аз. — Джослин завъртя в ръка фината чашка от китайски порцелан — нетипична за нея проява на нервност. — Сигурно ви се струвам доста глупава, задето се интересувам от мъж, който може би никога няма да отвърне на чувствата ми.

— Съвсем не. Интересът е необходимо условие за първата стъпка, а ако сте права, той е взаимен.

— Вие сте много разбиращ мъж. Иска ми се да сте мой брат, но предполагам, че госпожица Ланкастър едва ли ще се зарадва на подобна перспектива.

Дейвид тъжно се усмихна.

— Значи бихте искали да съм ваш брат?

— Знам, че е невъзможно, но поне се надявам да бъдем приятели. През последните дни преживяхме твърде много, за да останем чужди.

— Без съмнение сте права. — Протегна й ръка. — Значи приятели?

Топлината и силата на ръкостискането му я изненадаха. Всъщност почувства нещо подобно на това да стъпиш на дебел пухкав килим в студен и влажен ден. Той наистина се възстановяваше много бързо.

— Като заговорихме за сестра ми, предполагам, че ще анулирате издръжката, която и определихте, тъй като не изпълних своята част от сделката — рече той, след като си стиснаха ръцете.

За миг тя се изкуши от мисълта. Петстотин лири на година не бяха малка сума, а едва ли можеше да се каже, че Сали Ланкастър е особено благоразположена към нея. Но тя бе сключила сделка.

— Разбира се, че няма да отменя издръжката. Вие се оженихте за мен, а това бе същността на споразумението ни.

— Много сте честна.

Погледът му бе одобрителен, но лицето и отпуснатите му рамене издаваха признаци на умора.

— Струва ми се, че ви уморих — извини се младата жена. — Съжалявам, но изглеждате добре и забравих колко болен бяхте само преди няколко дни. Искате ли да си легнете?

— Може би идеята не е лоша. — Надигна се внимателно от креслото. — Предполагам, че през следващите две седмици ще трябва да ям и да спя малко повече.

Джослин също се изправи, питайки се дали да повика Морган.

— Имате ли нужда от помощ?

— Ще се справя и сам, лейди Джослин. Благодаря ви за загрижеността.

Атмосферата помежду им бе станала странно официална за двама души, които току-що бяха скрепили приятелството си.

— Ще се видим по-късно тогава — кимна тя.

Ръката й бе на дръжката, когато вратата рязко се отвори и графиня Кромарти нахлу в стаята. Зачервеното й лице бе в тон с яркочервените пера, полюшващи се над главата й. Впери изпепеляващ поглед в Джослин и изръмжа:

— Какво означава всичко това?

Глава 13

— Моля! — едва успя да промълви Джослин.

— Ти си една безсрамница! Какви са тези глупости, че си се омъжила? Та едва миналата седмица нямаше никакъв кандидат! — Присвитите очи на графинята заприличаха на две ивици. — Или си си купила съпруг, някакъв зестрогонец, който е съгласен да те вземе въпреки коварството и лошия ти характер?

Джослин бе потресена от злобата, която се изливаше върху нея. Макар че двете с графинята не се харесваха, досега поне успяваха да се държат цивилизовано и учтиво една с друга. Но пък и досега Елвира не е била заплашвана от възможността да бъде лишена от богатството, което се надяваше да наследи съпругът й.

Леля й пое дъх, за да се впусне в нова атака, когато в стаята се чу студен глас:

— Ще бъдеш ли така добра да ни представиш, Джослин?

Тя бе забравила за Дейвид, но отстъпи настрани, за да може леля й да види, че е нахлула в стаята на джентълмен. За нещастие на графинята не й бе до благоприличие. При вида на майор Ланкастър от гърлото й се изтръгна ниско ръмжене.

— Дейвид, това е леля ми, графиня Кромарти — рече младата жена, съжалявайки с цялото си сърце, че не може да му спести тази неприятна сцена. — Лельо Елвира, позволи ми да ти представя майор Ланкастър. — Тя нарочно представи леля си на Дейвид, защото бе убедена, че графинята, която стриктно държеше на ранга в обществото, ще го приеме като обида, каквато всъщност и беше.

— Значи вие сте този, който играе важна роля в този фарс! — с възмущение възкликна Елвира. — Никога не съм чувала за вас! Вие сте никой!

Дейвид направи безупречен поклон пред графинята.

— Разбира се, едва ли бихте одобрили факта, че племенницата ви се е омъжила за човек без знатно потекло и богатство. С нейната красота, произход и очарование тя би могла да вземе за съпруг най-изтъкнатия благородник. Всъщност и аз самият неведнъж съм го изтъквал пред моето скъпо момиче.

Високият и представителен млад мъж пристъпи напред и обви с ръка раменете на Джослин.

— Напълно съм съгласен с вас, че не съм достоен за съпругата си. Но любовта не знае граници, а нашата издържа проверката на времето. След като чувствата ни не се промениха, аз се предадох на изкушението и помолих Джослин да се омъжи за мен.

Неговото „скъпо момиче“ се взираше в него с безмълвен потрес. Той я дари с предана усмивка и скришом й смигна.

— Споделям мнението ви, че нито един мъж не е достатъчно добър за племенницата ви, лейди Кромарти. Мога единствено да се закълна, че ще прекарам живота си, опитвайки се да бъда достоен за нея.

Смайването на Джослин за малко да премине в неконтролируем смях. С огромно усилие на волята тя се овладя и изрече с мил глас:

— Дейвид, скъпи, колко мило се изразяваш! Като че ли всяка жена не би била горда да бъде твоя съпруга. — Извърна се към леля си и пламенно додаде: — Подобно благородство, такива високи принципи и морал нямат цена. Освен това съпругът ми притежава и лъвско сърце — знаеш ли, той е герой от Ватерло. — Плъзна ръка около кръста на мъжа си и оброни глава на рамото му. — Аз съм най-щастливата жена на този свят!

Елвира се вторачи слисано във влюбената двойка. Бе очаквала всичко друго, но не и гледка на взаимно обожание. И макар че досега не бе чувала за майор Ланкастър, той безспорно бе истински джентълмен.

— Значи вие се обичате от дълго време?

— О, ние се познаваме от цяла вечност — безцеремонно заяви Дейвид. — Но разликата в положението ни в обществото и войната ни бяха разделили. — Отправи към Елвира най-невинната си усмивка. — Надявам се, че ще ни пожелаете щастие.

— Тази работа ми се струва съмнителна — изсумтя Елвира. — Нямаше обявяване на годежа в църквата, не е присъствал никой от семейството. Най-малко трябваше да поканиш Уилъби и мен. Като глава на семейството негово задължени е да те предаде на младоженеца.

Джослин направи трагична гримаса.

— Кажи на чичо, че не съм искала да го обидя. Нямаше време, за да организираме по-голяма сватба. Дейвид беше сериозно болен. Всъщност животът му висеше на косъм, а, повярвай ми, той притежава силно чувство за чест, за да не ми позволи, да се омъжа за него.

Лейди Кромарти не изглеждаше много убедена.

— Всичко това звучи мило и романтично, но как се запознахте?

— Беше много любезно от твоя страна да ни засвидетелстваш уважението си, лельо Елвира, но не мога да ти позволя повече да уморяваш съпруга ми — твърдо отвърна Джослин, решила, че представлението и без това е стигнало твърде далеч. Отдръпна се от Дейвид и разклати шнура на звънеца.

Дъдли се появи почти незабавно. Джослин подозираше, че при по-близка инспекция ще открие шпионска дупка в ухото му.

— Моля те да съпроводиш графинята до долния етаж. Съжалявам, че няма да те придружа, лельо, но със съпруга ми обсъждаме много важни въпроси. — Хвана Дейвид под ръка и запърха настойчиво с мигли.

След тази безцеремонна покана да напусне стаята графинята се извърна рязко и профуча така бързо покрай Дъдли, че перата й го удариха през лицето.

Джослин изчака стъпките й да заглъхнат, след което се отпусна в креслото и избухна в смях.

— Сега вече знам защо не умряхте от раните си, майоре — рече тя, след като успя да си поеме дъх. — Очевидно сте роден, за да свършите на бесилката. Никога през живота си не съм чувала толкова полуистини накуп. Познавали сме се били „от цяла вечност“, как пък ли не!

— Това е резултат от юридическото ми обучение, скъпа. Опитният адвокат си служи ловко с думите, за да убеди всеки разумен човек, че черното е бяло. Ако си спомните думите ми, ще се уверите, че всъщност не съм казал каквато и да било лъжа. — Дейвид приседна на леглото и лека усмивка заигра на устните му. — Ако аз съм роден, за да свърша на бесилката, то пък вие сте родена, за да блестите на сцената на „Друри Лейн“. Бързо навлязохте в ролята си.

— Наистина много лошо от моя страна — отвърна Джослин без капка съжаление. — Но как може леля Елвира да си позволява да се държи по този начин в собствения ми дом!

— Винаги ли сте толкова „любезни“ една с друга?

— Тя се е омъжила за чичо ми, когато съм била на две години. Разказвали са ми, че когато сме се срещнали за пръв път ме вдигнала на ръце, за да демонстрира майчинския си инстинкт, а аз съм я ухапала по носа. Оттогава отношенията ни непрекъснато се влошават.

Той се усмихна.

— Лейди Кромарти беше права. Вие наистина сте безсрамница.

Джослин му се усмихна най-невъзмутимо.

— Желанието ми да купя земя е най-важната причина да запазя наследството си, но ако трябва да съм честна, втората причина е твърдото ми намерение да не позволя на леля Елвира да се добере до него. — В този миг й хрумна една мисъл. — Ако анулираме брака си, тя ще може ли да оспори с основанието, че всъщност не съм била омъжена?

Дейвид сви рамене.

— По принцип всеки може да съди всеки за всичко. Не мисля обаче, че тя може да спечели, но предполагам, че ще е по-добре да обсъдите подробностите с вашия адвокат. Как смятате, чичо ви ще ви призове ли в съда? Дори и да не спечели делото, борбата ще бъде прекалено скъпа и болезнена.

— Уилъби вероятно ще направи това, което Елвира желае. Той е мил и приятен човек, но е под чехъл. — Младата жена се замисли за вероятността от съдебно дело. Време бе да се консултира с адвоката си Джон Крандъл. Във всеки случай един граждански процес за имуществен спор няма да бъде толкова ужасен, колкото едно бракоразводно дело.

Посещението на Елвира я накара да се замисли за бъдещето.

— Какво ще правите, след като се освободите от формалния ни брак?

— Още не съм мислил за това. Вероятно ще се върна в армията. Мисълта за гарнизонна служба не ме въодушевява особено, но не съм сигурен, че ставам за друга работа. — Майорът се усмихна тъжно. — Разбира се, в армията може и да не ме искат. Сега, след като Бонапарт е окончателно победен, ще се намали численият състав.

Тя се намръщи.

— Струва ми се нечестно, ако мъжете, които спасиха Англия, бъдат изхвърлени като… непотребни вещи.

— Ще приемаме живота по-лесно, ако не очакваме всичко в него да бъде честно.

На вратата се почука и Дъдли влезе в спалнята.

— Дошъл е доктор Кинлок, за да види майор Ланкастър.

Кинлок влезе почти веднага след иконома, крачейки с обичайната си припряност. Рунтавите му вежди се повдигнаха при вида на уютната сценка, разкрила се пред смаяния му поглед.

— Мислех днес да се отбия по-рано, но по всичко личи, че загрижеността ми за здравето ви е била напразна.

При появата на хирурга Дейвид се изправи.

— През следващите две седмици може и да не мога да яздя или да марширувам тридесет километра, но се чувствам добре. Напълно.

— Вашето мнение не се брои, майоре — усмихна се Кинлок. — Аз съм лекарят и аз ще кажа дали сте добре или не.

Джослин разбра, че хирургът се кани да го прегледа и се изправи.

— Ще се видим по-късно, майор Ланкастър. Да помоля ли адвоката си утре да се срещне с нас?

— Колкото по-рано, толкова по-добре — въздъхна Дейвид.

Когато излезе от стаята, младата жена осъзна, че е прекарала с него повече време, отколкото бе възнамерявала. Компанията му наистина бе много приятна. Жалко, че не можеше да го направи свой брат, но в такъв случай Сали Ланкастър трябваше да й стане сестра, а това вече бе немислимо.

Дейвид и Кинлок проследиха с възхитени погледи елегантното оттегляне на лейди Джослин.

— Тя е много красиво и добро момиче — отбеляза хирургът със силния си шотландски акцент, преди да се заеме с прегледа на пациента си.

— Имате физика на истински бик — рече Кинлок след като приключи внимателния оглед, включващ преслушване на сърцето през тръба от твърд картон. — Раната е почти зараснала и няма признаци за инфекция. Освен това отказването от опиума е преминало без странични ефекти. Трябва да призная, че вчера бях доста загрижен.

— Аз също — призна Дейвид.

— Няма да си губя времето да ви давам инструкции относно възстановяването ви, след като и без това ще направите това, което сам си решите. — Хирургът се намръщи изпод рунтавите си вежди. — Предполагам, че притежавате достатъчно здрав разум, за да се храните добре, да почивате често и да не се преуморявате, нали?

— Не се тревожете. Имам известен опит с раните и възстановяването. Няма да направя нищо глупаво. — Изгледа сериозно хирурга. — Дължа ви много повече, отколкото някога ще мога да ви платя. Надявам се знаете, че много ценя това, което направихте за мен.

— Не благодарете на мен, а на сестра си. Тя не се отказа, макар че всички се бяха отчаяли. Сестра ви е опасно момиче. Накара да ми се разтреперят мартинките. — Кинлок топло се усмихна. — Не съм направил нищо особено, освен че ви прегледах по-основно. За нещастие лекарите в болницата вече са били решили, че сте безнадежден случай.

— Подценявате уменията си. — Дейвид завърза колана на халата си, доволен, че прегледът е приключил. Фактът, че бе почти здрав, не означаваше, че лекарското опипване не боли. — Предполагам, че повече няма да идвате?

— Следващата седмица ще сваля конците, но с изключение на това, няма да се нуждаете повече от мен, майоре. — Кинлок затвори рязко медицинската си чанта. — Трябва да тръгвам за „Сейнт Бартоломю“. Днес ме очакват седем операции.

Дейвид протегна ръка.

— За мен бе удоволствие.

Ответното ръкостискането бе силно и енергично.

— Удоволствието бе изцяло мое. Наред с всички неуспехи в живота на лекаря, истинска награда от време на време е, да се постигне успех. — Усмихна се с дяволита, момчешка усмивка. — Освен това лейди Джослин вече ми плати скандално високата сметка, която й изпратих. Това ще подсигури медикаменти за благотворителната ми практика за цяла година напред. Желая ви приятен ден.

След като Кинлок си тръгна, Дейвид се изпъна върху леглото, като внимаваше да не натиска все още бодящия го гръб. Значи лейди Джослин бе платила хонорара на лекаря. Може би само по себе си парите не бяха от значение за такава богата жена, но това бе още един знак за благородството й въпреки жестоката шега, която съдбата й бе изиграла. Тя бе дама в пълния смисъл на тази дума.

Младият мъж затвори очи. Чувстваше се безкрайно уморен. Джослин бе всичко, за което мъжът можеше да мечтае. Бе негова съпруга, а той й помагаше да се отърве от нежеланото му присъствие. Наистина бе проклет глупак.

Ала в действителност нямаше избор. Лейди Джослин Кендъл, единствената и богата дъщеря на граф Кендъл, не бе родена да бъде съпруга на офицер с половин заплата, без никакви средства и перспективи.

Когато в късния следобед Сали Ланкастър влезе в стаята на брат си, тя толкова се зарадва като го видя на крака, че едва се сдържа да не го притисне силно в обятията си. Една гореща прегръдка обаче едва ли щеше да бъде най-подходящото лечение за един инвалид. Ограничи се да грабне ръцете му и да ги стисне силно.

— Ще се оправиш напълно, нали?

— От тази сутрин вече съм толкова здрав, че не представлявам интерес за доктор Кинлок — усмихна се той. — Няколко седмици питателна храна и ще бъда като нов. И всичко това го дължа на теб, Сали. Всички ме бяха отписали, включително и аз самият. Но ти не се отказа.

Тя му отправи игрива усмивка.

— Помогнах ти от егоистични подбуди, Дейвид. Кой друг ще ме търпи, освен ти?

— Много мъже биха били щастливи да бъдат с теб. — Посочи й с ръка да седне. — Сега, след като имаш независима издръжка и не се налага да бъдеш учителка, за да преживяваш, какво искаш да правиш? Обмисляла ли си възможността за брак?

Въпросът му я изненада.

— Със сигурност споразумението за издръжка ще бъде прекратено, след като скъпата лейди Джослин не се сдоби с мъртъв съпруг, за какъвто сключи сделката.

— Днес обсъждахме този въпрос с нея. Тя не възнамерява да анулира нашето споразумение. Женитбата й действително я улеснява да постигне целта си — да запази само за себе си наследството си. Разбира се, по-продължителното ми пребиваване в нейната къща създава и ще създава доста усложнения, но не чак толкова сериозни, защото се бяхме разбрали по всички въпроси.

— Нали вашият брак е само формален, за да се сдобие тя със законно основание да наследи баща си? — сърдито попита Сали. — Тази жена има ледено сърце.

Дейвид смръщи вежди, огорчен от прекалено бурната реакция на сестра си.

— Наистина ли никак не я харесваш?

Сали обаче заговори сковано, защото си припомни, че брат й всъщност не бе виждал проклетата си съпруга в истинската й светлина:

— Все още не я познавам достатъчно. — Замисли се за миг, търсейки някакви положителни черти в характера на снаха си. — Лейди Джослин отделя доста внимание на дома си и на прислугата си. Освен това беше така любезна да ми изпрати бележка тази сутрин, за да ме уведоми, че си започнал да се възстановяваш от зависимостта си от опиума, което бе огромно облекчение за мен.

Въпреки решението си да прояви повече възпитание и благост, все пак накрая Сали не успя да се въздържи и вметна с язвителен тон:

— Но кръвта ми закипява, честно казано, само при мисълта, че до края на живота си ще бъда принудена да я търпя, ако завинаги остане свързана с теб.

Дейвид още повече се намръщи. Тъкмо се канеше да й отвърне подобаващо строго, когато откъм вратата го прекъсна един отривист женски глас:

— Не е необходимо да се опасявате от това, госпожице Ланкастър. — Лейди Джослин влезе в стаята с вестник в ръка. — Ние с брат ви обсъдихме всички възможности за анулиране на нашия брак, така че кръвта ви може да продължи да циркулира необезпокоявано във вените ви.

Лицето на Сали пламна. Почувства се ужасно неудобно. За съжаление тя винаги бе по-добра в нападение, отколкото в извиненията, затова хапливият език отново бе пуснат в действие:

— Чудесно! Ако е възможно да се анулира бракът ви, предполагам, че вие повече няма да сте заплаха за живота на Дейвид.

— Сали, престани! — гневно извика той.

— Не се тревожете, майоре — спря го лейди Джослин с влудяващо спокоен тон. — Сестра ви не за пръв път ми отправя подобни обвинения. Прекомерната й загриженост за вас вероятно действа много възбуждащо на въображението й. — Тя остави вестника на масичката. — Мисля, че ще се зарадвате, ако хвърлите един поглед на последните известия. Моля ви да ме извините, че прекъснах братския ви разговор.

— Моля ви, почакайте, лейди Джослин — обади се Дейвид. Подразнена още повече от властната нотка в тона на офицера, домакинята го изгледа хладно.

— Да, слушам ви, майор Ланкастър.

Сали не можеше да отрече умението на лейди Джослин да демонстрира вродените си аристократични обноски, когато бе най-необходимо. Човек можеше да си представи колко поколения от рода Кендъл преди нея са били нужни, за да наследят техните потомци това изтънчено изкуство да бдят над фамилната чест. Нямаше съмнение, че в този миг предшествениците й биха се гордели с нея.

Дейвид обаче не се отказваше така лесно от плановете си.

— Вие двете защо не приберете кинжалите си?

Надвисна неловка пауза, прекъсната, след продължителен размисъл, от леденото прецеждане на лейди Джослин:

— Вашата сестра си е втълпила, че застрашавам съществуването ви. Или че се забърквам в сантиментална история с вас. Очевидно има склонност да вижда опасности там, където ги няма.

Сали повече не можеше да се сдържа.

— Опасности, където ги нямало, така ли! Дейвид, никак не ми се искаше да го научаваш, но трябваше насила да я убедя да те приюти в къщата си. След като получи онова, което искаше, да те ожени за себе си, тя не искаше нищо друго, освен да издъхнеш в онази отвратителна болница, за да не затрудняваш егоистичното й живуркане.

Вцепенен от изненадата, Дейвид мрачно изгледа съпругата си.

— Вярно ли е това?

Сали обаче още не бе свършила.

— Когато ми връчи първата четвърт от годишната ми издръжка, аз я попитах дали това не са тридесет сребърника. — Измери снаха си с гневен поглед. — Твоята скъпа женичка ми отвърна, че среброто било само за простолюдието, а пазарувала винаги в злато.

— Наистина ли сте казали това? — удиви се Дейвид. Сега бе ред на лицето на лейди Джослин да се покрие с ярка червенина.

— Опасявам се, че точно това заявих. — Внезапно надменната дама с лед във вените изчезна и на нейно място се появи уплашено момиче, заловено в измама.

За изненада на Сали, брат й избухна в бурен смях.

— Не съм виждал по-глупава женска свада!

В него се впериха два чифта разярени женски очи. Разбира се, Сали отново се оказа по-бърза в реакциите си:

— Какво искаш да кажеш?

— Вие двете сте най-способните и най-деспотичните жени, които познавам. Съвсем естествено е, когато кръстосате шпаги да демонстрирате най-лошите си черти. — Той поклати глава с насмешлива гримаса. — Който твърди, че жените са по-слабият пол, явно не се е сблъсквал с вас двете. На бедния мъж не му остава нищо друго, освен да се съгласява с всичко и да се надява да не бъде изподран от ноктите ви.

— Не вярвайте нито на дума от брътвежите му! — кисело осведоми Сали надменната аристократка. — Обикновено Дейвид е разумен, в сравнение с повечето мъже, но когато си науми нещо трябва да се вдига бяло знаме.

— Вече забелязах тази особеност на характера му — недоволно присви устни лейди Джослин. — Всъщност ние двете като че ли за пръв път сме на едно мнение.

Сали неловко се усмихна и скептично процеди:

— Което не ме радва особено.

Дейвид пое ръката на сестра си в своята длан.

— Сали, струва ми се, че прекаляваш. Сигурно си въобразяваш, че лейди Джослин е твой враг, предвид необичайните обстоятелства около нашата сватба. Само че грешиш. Ако тя искаше да ми причини зло, снощи можеше да ме остави да се прекатуря през перилото на коридора пред стаята ми. Тогава тя наистина щеше да овдовее много скоро.

Сали трепна изплашено, защото моментално си представи смъртоносното падане.

— Ти си бил на крачка от смъртта!

— Разсъдъкът ми бе помрачен и очевидно съм бил способен на всичко. Но Джослин ме опази от падането и ме отведе в леглото си. — Пристъпи към жена си, за да хване и нейната ръка. — През най-тежките дни от боледуването ми тя се грижеше лично за мен, макар че бяхме почти непознати. Не вярвам, че щеше да бди по-неотстъпно, дори и ако бяхме женени от двадесет години.

— Нима вие… наистина сте се грижили като медицинска сестра за моя брат, лейди Джослин? — смая се Сали.

— Да, макар че съм доста изненадана от това, че той помни такива подробности. — призна Джослин. — През повечето време не беше на себе си.

Пред очите на Сали изплува споменът от деня, когато те се бяха оженили. Тогава тя лекомислено бе отказала помощта й. При тези обстоятелства Джослин трудно можеше да бъде упреквана, че не бе предложила да отведат Дейвид в дома й. Сали явно се бе проявила като глупачка. Но въпреки това или може би точно по тази причина сега й бе дяволски трудно да погледне снаха си в очите.

— Дължа ви извинение. Това, което казах, беше отвратително.

Според Сали сега трябваше да се очаква, че непоносимо гордата и властна аристократка няма да пропусне възможността да сипе сол в раната на зълва си. Но вместо това лейди Джослин се задоволи със суха и унила констатация:

— Да, но не може да се отрече, че бяхте предизвикана от необичайните обстоятелства. Нека да забравим за случилото се.

Двете жени размениха предпазливи погледи през главата на Дейвид, който все още ги държеше за ръце.

— Вие притежавате удивителната дарба да ме изкарвате от нерви и ме принуждавате да изричам ужасни слова. Ако леля ми Лора ме бе чула, незабавно щеше да ме изпрати в леглото и за наказание да ме остави без вечеря за месец. Искате ли да се престорим, че изтеклата седмица не е съществувала и да започнем всичко отначало? — Тя й подаде с усмивка свободната си ръка. — Добре дошла. Колко е хубаво, че се отби при нас.

Сали отново забеляза онова, което наскоро й бе направило силно впечатление: лейди Джослин бе неустоима с прелестната си усмивка.

Не можа да се сдържи и също се усмихна в отговор, протягайки ръка.

— Здравейте, лейди Джослин. Името ми е Сали Ланкастър. Вярвам, че сте се омъжили по любов за моя брат. Моля ви да приемете моите поздравления.

Когато двете жени си стиснаха ръцете, Сали безмълвно благодари на брат си, че именно на него дължеше възможността да започне на чисто. Вече никой не можеше да я разубеди, че за самата нея е по-изгодно да разчита на лейди Джослин като на приятелка, вместо да я има за свой враг.

Глава 14

Примирието бе отпразнувано с чай и кейк. Сега Сали трябваше да признае, че под хладното държане на лейди Джослин се криеха топлина и добро сърце. Тя осъзна, че първоначалното й лошо мнение се дължеше на собствените й предразсъдъци. Да си роден в знатно семейство не означаваше непременно да бъдеш егоист. Богатите, също като бедните, може да притежават благороден дух.

След около час лейди Джослин се извини със задълженията си в къщата. Сали остана с брат си, но си тръгна, като видя, че е уморен.

— Доктор Кинлок каза ли кога ще дойде пак, Дейвид? — попита тя, докато си взимаше чантичката.

— След няколко дни ще ми махне конците, но няма да идва повече, освен ако отново не се разболея, което няма да допусна.

Той се бе запътил към леглото и не забеляза как лицето й помръкна.

— О, колко жалко. Аз… не успях да му благодаря, както подобава.

— Можеш да бъдеш сигурна, че съм го направил. — Брат й легна и леко потръпна. — Той е интересен мъж, както и прекрасен хирург. Съжалявам, че няма да го виждам, но доктор Кинлок не е от тези, които си губят времето с оздравяващи пациенти.

— Предполагам, че не. — Лицето й светна, когато й хрумна нещо. — Ще се отбия в частния му кабинет, за да уредя сметката. Той живее само на няколко пресечки от къщата на семейство Лонстън.

— Лейди Джослин вече се е погрижила за това, което Кинлок нарече „скандално високата сметка“.

— Ние би трябвало да я платим. — Сали прехапа устни. — Макар че щях да използвам парите, които лейди Джослин ми даде.

— Склонен съм да се съглася с теб, но в момента не искам да споря с нея. Ако желаеш, можеш да се скараш с нея за сметката. — Бавно притвори очи.

Тя не биваше да го уморява с подобни делнични грижи.

— Повече няма да има скандали. Освен това открих, че сега, след като се сдобрих с нейно благородие, вече нямам особени възражения срещу щедростта й. — Целуна брат си по челото. — Ще се видим утре следобед.

Когато излезе от „Кромарти Хаус“, Сали зави наляво към „Хайд Парк“. Семейство Лонстън смятаха, че през лятото децата им трябва да имат занимания само сутрин, затова нямаше да се връща на работа. Младата жена имаше голям късмет с работодателите си. Въпреки това беше само въпрос на време да ги предупреди, че смята да напусне. Работата на гувернантка й харесваше, но тя мечтаеше за нещо по-различно. Макар че не знаеше какво ще бъде то.

Въпреки красивия летен ден и зеленината в парка, тя си спомни острата болка, която изпита, когато Дейвид й каза, че доктор Кинлок повече няма да го посещава. Защо това толкова я бе натъжило? Госпожица Сали Ланкастър бе образец на практичност, лишена от романтични фантазии.

Сякаш в потвърждение на това тя продължаваше да си мисли за мускулестата и силна фигура на доктора, за големите му ръце, които можеха да бъдат толкова прецизни, но това беше просто възхищение от силата и уменията му на хирург. А това, че постоянно си представяше преждевременно побелялата му коса и гъстите му тъмни и рунтави вежди, отдаваше на твърде необичайния му външен вид.

Младата жена изсумтя с раздразнение. Кого се опитваше да излъже?

Стъпките й неусетно я бяха довели до Серпантината. Тя намери една свободна пейка, отпусна се на нея и с невиждащ поглед се загледа в спокойните вълни на малкото езеро. Не обичаше да се крие от неудобната истина, затова трябваше да си признае, че Иън Кинлок я привлича по начин, който нямаше нищо общо с изключителните му професионални умения. Тя харесваше този мъж. Харесваше страстната му отдаденост на работата, допадаше й грубия му език, начина, по който се движи, бликащата енергия и сила, които се излъчваха от него.

Сали въздъхна. Типично за нея! Първият мъж, който й бе харесал след училищната скамейка, бе най-неподходящият. Иън Кинлок живееше само за работата си. Както каза Дейвид, той нямаше да си губи времето със здрави хора. А дори и да бе така, безличната и обикновена Сали Ланкастър не бе жената, която би го отвлякла от мисията на живота му — да спаси Лондон от смъртта.

Дали това не бе една от причините толкова да се дразни от лейди Джослин, чиято красота и очарование бе забелязал дори този зает лекар? Сали смачка нервно ръкавиците си, щом осъзна, че завистта бе в основата на враждебността й. Обезсърчаващо бе да си признаеш, че не си чак толкова добър и благороден човек.

Доставяше й удоволствие да заклеймява лейди Джослин като безсърдечна фатална жена, но последните няколко дни доказаха, че съпругата на брат й е прекрасна не само по външност, а и по характер. Тази безупречна светска красавица лично се бе грижила за Дейвид, макар че той всъщност й бе непознат. Да, урокът бе много поучителен и отрезвяващ: човек никога не бива да се ръководи по външния вид.

Сали опъна ръкавиците си на коляното и се опита да изглади гънките. Иън Кинлок можеше и да не обърне внимание на една безлична и обикновена гувернантка, но със сигурност се нуждаеше от приятел. От малкото, което знаеше за живота му, бе разбрала, че той непрекъснато се грижи за другите. Време бе някой да се погрижи и за него.

Стана от пейката, опитвайки се да си припомни графика му. Днес бе един от дните му в „Сейнт Бартоломю“, а тя бе видяла колко уморен е той след работа. Как би могла да му помогне да възстанови силите си?

Внезапно се сети какво точно трябва да направи.

Когато Иън Кинлок се върна в малката и мрачна стая, която му служеше за кабинет в „Сейнт Бартоломю“, бе толкова изтощен, че едва успя да отвори вратата. След посещението си при майор Ланкастър хирургът прегледа пълна стая с пациенти, а след това оперира една жена, която, за съжаление, умря на операционната маса. Още една може би щеше да я последва, въпреки усилията му. В дни като този той се питаше защо не се стреми към печеливша частна практика, която няма да изисква прекалено емоционални и физически усилия.

Щом влезе в стаята, хирургът се запъти към заключеното чекмедже на бюрото, макар отлично да знаеше, че алкохолът няма да излекува това, което го измъчваше. Не разбра, че има компания, докато не чу един жизнерадостен женски глас:

— Ще можете да пийнете повече, ако преди това хапнете нещо.

Кинлок примигна, обърна се и видя госпожица Ланкастър, която седеше върху единствения стол за посетители. Остави настрани книгата, която четеше, и извади една кошница.

— Помислих, че може да сте гладен, и затова ви донесох нещо за хапване.

Смаяният доктор издърпа стола зад бюрото и уморено се отпусна върху него.

— В края на работния ден в „Сейнт Бартоломю“ обикновено не мога да си спомня кога съм ял за последен път.

Тя му подаде все още топло парче пай с месо. Препечената му коричка изхрущя апетитно, когато той заби зъби в нея. Плънката бе говеждо с гъби. Великолепно! Той отхапа още една хапка и усети как силата му се възвръща. Наистина се нуждаеше от храна, а не от уиски. Храна вместо моментно забвение.

— Вие няма ли да ми правите компания? — попита хирургът, когато тя извади кана с бира и му наля една халба.

— Надявах се, че ще ме поканите.

Двамата заедно изследваха съдържанието на кошницата за пикник. Освен пая с месо и бирата, тя бе донесла хляб, сирене, туршия от мариновани лукчета и топли бисквити с конфитюр от праскови. Всичко бе вкусно и не изискваше много прибори за ядене.

Като изяде и последната бисквита, Иън напълни отново халбата си с бира.

— Сега, след като вече отново се чувствам човек, ми хрумна да се запитам какво правите тук.

Сали започна да разчиства остатъците от храната.

— Когато Дейвид ми каза, че повече няма да го посещавате, осъзнах, че не съм ви благодарила, както подобава за това, че спасихте живота му.

— Обичам практичните благодарности — усмихна се той. От седмици не се бе чувствал така отпочинал. — Знаете ли, това, което ми казахте преди известно време, беше напълно вярно. Аз съм само един инструмент. Правя каквото е по силите ми, но понякога излекуването на някой болен не зависи изцяло от професионалните ми умения.

— Не очаквах подобно мистично твърдение от човек на науката.

— На повърхността може и да съм рационалист, но дълбоко в душата си оставам див и мистичен келт. — Погледът му се плъзна по спретнатата й и добре облечена фигура. — Но една уважавана английска лейди едва ли ще го разбере.

Сали затвори кошницата и стана.

— Внимавай кого наричаш англичанка, момко. Майка ми беше от Уелс, истинска келтка, също като теб. — Приближи до бюрото с пакет в ръка. — Увих хляба и сиренето в хартия, за да се запазят още няколко дни. На пациентите ви няма да навреди, ако от време на време се храните.

Оглеждаше бюрото за свободно място, където да остави храната, тъй като не искаше сиренето да изцапа документите му, когато един плик привлече погледай. Веждите й се смръщиха, щом прочете на глас: „За благородника Иън Кинлок“.

Взе плика и го наклони към него.

— Съжалявам, но привлече вниманието ми. Сигурен ли сте, че сте див келт?

Хирургът се изчерви. Не би повярвала, че е възможно, ако не го бе видяла с очите си.

— Майка ми настоява да се обръщат към мен по този начин — обясни той. — Баща ми е лорд на Кинтайър. Майка ми редовно ми пише писма, в които настоява да се откажа от всички тези медицински глупости и да се върна вкъщи, за да живея като истински Кинлок.

— За да убивате безпомощни животни и да проиграете на комар състоянието си — отбеляза Сали, спомняйки си онова, което й бе казал онази вечер в кръчмата.

— Да, братята ми са специалисти в подобни занимания. Трябва да призная, че нито един от тях не е пропилял на комар семейното наследство и по свой начин те са добри момчета. Двама от тях са офицери като брат ви. Но ние сме различни като огъня и водата.

— Мога да си представя. — Сали бе очарована от неочаквано разкрилата се пред нея страна на характера на този груб лекар. — Смятам, че животът на благородник ще ви отегчи за по-малко от две седмици.

— Да, но майка ми така и не го разбра — въздъхна Кинлок. — Освен това е убедена, че ще се поддам на чара на някоя безнадеждно бедна жена. Бог да я благослови, но тя смята, че никоя жена не може да устои на петимата й синове. Тя още не може да се примири с мисълта, че не е в състояние да направлява живота ми, макар че имам повече бяла коса от баща си.

— Както ми я описвате, вероятно е доста мила.

— Да, наистина е мила, макар и да е безнадежден случай. — Пъхна пакета с храна в чекмеджето. — Хайде да вървим. Ще извикам файтон, тъй като съм твърде уморен да ви изпратя до вкъщи.

— Не е нужно да се безпокоите за мен — увери го тя, понеже не искаше да го затруднява. — Навън е още светло, а аз от години живея в Лондон.

— Може и да не съм истински джентълмен, но със сигурност няма да позволя на дама да се прибира сама по тъмно. — Усмихна й се. — Освен това живеете на три пресечки от дома ми.

— Да, доктор Кинлок — покорно се съгласи тя, макар пулсът й да се ускори при мисълта, че още малко ще бъде с него. Присъствието му я караше да се чувства по-жива.

— Наричайте ме Иън. Почти никой не ме нарича вече така — добави, докато я избутваше през вратата. — Понякога ми идва до гуша да ме наричат само доктор или хирург Кинлок, сякаш съм на една крачка след Бога.

— На мен също ми омръзна да съм госпожица Ланкастър — образец на примерна и квалифицирана гувернантка. — Стрелна го с поглед. — Между другото, как ти се струва „Сали“?

Той се засмя, докато пристъпиха навън в меката лятна вечер.

— Ами погледни се в огледалото, малката, и сама ще разбереш.

Махна към един файтон и я поведе. Тя се настани върху износената седалка, доволна от посещението си при него. Хирургът не се държеше като влюбен и навярно никога нямаше да я забележи като жена, но изглежда нямаше нищо против да бъдат приятели.

Докато пътуваха сред лондонския полумрак, тя крадешком изучаваше изсеченото лице на спътника си под разрешената му грива от бяла коса. Той може и да приеме нейното приятелство, ала дали това щеше да й стигне?

Глава 15

Адвокатът на Джослин дойде на следващия ден. Тя оцени благородното му въздържание да не отбележи „Нали ви казвах“ относно прибързания й брак, макар че изражението на лицето му бе доста мрачно. Настроението му обаче се подобри, когато Дейвид му съобщи за намеренията си да анулира брака. А когато разбра, че майорът бе изучавал право, определено се настрои благосклонно.

— Ще трябва да обсъдя положението с някой адвокат от Духовния съд — замислено отбеляза Крандъл. — Предполагам, че по закон в подобна ситуация се изисква делото да бъде заведено от вас, лейди Джослин. Вие ще трябва да съжителствате известно време, за да се… хм… установи, че проблемът не е временно явление. Както и да е, след като процесът започне, анулирането на брака може да се очаква след пет или шест месеца, когато никой няма да оспори повдигнатата молба.

Почти половин година, преди отново да бъде свободна? Нямаше да бъде много благоприятно за плановете й, но можеше да бъде и по-лошо.

— Много добре, господин Крандъл.

Изражението на адвоката отново помръкна.

— Предполагам разбирате, че законното ви положение ще бъде установено, но това ще ви направи уязвима спрямо оспорване легитимността на брака ви, дали сте изпълнили условията в завещанието?

— Наясно съм със съществуващите проблеми.

— Макар че със сигурност ще спечелите в подобен процес, делото ще получи нежелана гласност. — Втренчи се в нея през дебелите стъкла на очилата си. — Не бихте ли обмислили възможността да останете омъжена? Това би било най-простото разрешение на въпроса.

— Простите отговори невинаги са най-добрите, господин Крандъл — рязко отвърна младата жена, почувствала, че търпението й се изчерпва. — Особено, когато се отнася за нещо толкова важно като брака.

Адвокатът въздъхна и си тръгна.

— Смятате ли, че е станал адвокат, защото е твърде мрачен по природа, или просто професията му го е направила черноглед? — попита Джослин, когато вратата се затвори зад гърба му.

Майорът леко се усмихна.

— Предполагам, че има по малко и от двете. Адвокатската професия не е нещо много весело, щом се налага постоянно да се занимаваш с житейските проблеми на хората.

— В такъв случай се радвам, че сте избрали армията. Да рискуваш живота си може би е за предпочитане, отколкото постоянно да съставяш разни договори.

Почукването на вратата възвести пристигането на Ричард Далтон. След като го поздрави, Джослин се извини и остави приятелите насаме.

Ричард се отпусна на един стол, а Дейвид стана и неспокойно закрачи из стаята.

— Не ми обръщай внимание. След срещата с адвоката на лейди Джослин не ме свърта на едно място. — Препъна се и се вкопчи в близката табла на леглото, за да не падне. — Ще трябва да попитам Морган дали не може да ми намери някой бастун, докато започна да ходя свободно.

— Добра идея. — Ричард му предложи една от патериците си. — Междувременно можеш да вземеш това. На Джослин едва ли ще й се понрави, ако си счупиш врата, докато аз безпомощно те наблюдавам.

Патерицата помогна на Дейвид да пази равновесие. Започна да обикаля из стаята, благодарен на възможността да раздвижи мускулите си.

Сега, след като не се напрягаше толкова да запазва равновесие, Дейвид забеляза изопнатото лице на приятеля си.

— Нещо не е наред ли?

Ричард се намръщи.

— Реших да посетя твоя чудодеен хирург, за да разбера дали може да направи нещо повече за този проклет крак, отколкото лекарите в болницата. Кинлок каза, че може би ще може да ми помогне, но процедурата ще бъде експеримент.

— Не съм сигурен, че бих искал да бъда опитно зайче дори и в ръцете на способен хирург като Кинлок — намръщи се Дейвид. — Каква е диагнозата му?

— Костите в крака ми са зараснали зле след раняването ми в битката. Това не е изненадващо като си припомня колко уморени и изтощени бяха хирурзите, които ме оперираха. — Ричард мрачно огледа изкривения си крак. — Кракът ми е така превит, че ще остана сакат до края на живота си. Ако имам късмет, ще мога да се предвижвам с бастун вместо с патерици, и то при хубаво време. И… постоянно ще изпитвам силни болки.

Дейвид потръпна. Не бяха обсъждали раната на Ричард и той смяташе, че е въпрос на време приятелят му да се възстанови.

— Какво предложи Кинлок?

— Да счупи костите, които са зараснали накриво, и да ги намести отново. Това е много радикално решение, но той смята, че има доста добър шанс кракът ми да зарасне правилно и аз отново да мога да ходя нормално, дори да яздя без проблем. Макар че не обещава, че болката ще изчезне напълно, вероятно ще има изключително подобрение.

Дейвид тихо изруга. Предложението на Кинлок имаше смисъл, но хирургическата намеса винаги криеше риск, а дори и операцията да бъде успешна, Ричард ще трябва да преживее дълъг и мъчителен възстановителен период.

— Ще се съгласиш ли с предложението му?

— Да. Бог ми е свидетел, че не горя от желание да изживея тези мъки, но Кинлок е първият хирург, според когото има надежда да се отърва веднъж завинаги от проклетите патерици! — пламенно отвърна Ричард. — Още една или две операции и няколко месеца в болницата са твърде малка цена за възможността да заживея почти нормален живот.

Дейвид се засрами от себе си. През последните кошмарни седмици приятелят му все бе до него, готов да му подаде ръка, да го развесели с някоя история или да помълчат заедно. Той бе приемал разбирането и приятелството му като нещо дадено, без да се замисли за тревогите и притесненията на Ричард.

Реши, че през следващите няколко месеца ще се отплати на Ричард за добротата и съчувствието.

— Съдейки по себе си — уверено рече той, — кракът ти ще бъде сто процента здрав, когато той приключи с него.

— Не е нужно да е сто процента здрав. Ще се задоволя и с по-малко. Какво ново около теб? — смени темата Ричард. — Изглеждаш ми малко потиснат за човек, който внезапно се е озовал във вълшебния свят на приказките, заобиколен от чудеса и прекрасна принцеса.

Дейвид се придвижи към прозореца, облягайки се тежко на заетата патерица.

— Приказките свършват със „след това заживели щастливо до края на дните си“. Действителният свят е по-сложен.

— Какво искаш да кажеш?

— Искам да кажа, че внезапно се озовах женен за красива принцеса, която ме възприема единствено като брат, и която е болезнено нетърпелива да се отърве от мен, колкото е възможно по-скоро — — отвърна майорът, изпитал внезапното желание да се довери на някой близък.

— Чудех се дали няма да се влюбиш в нея — тихо изрече Ричард. — Джослин е прекрасна жена, толкова мила и интелигентна, колкото и красива.

Дейвид остро го изгледа.

— Ти също ли си влюбен в нея?

Ричард поклати глава.

— Не, но мога да оценя стойностното, когато го видя.

Забеляза скептичната физиономия на Дейвид и извинително добави:

— Осъзнавам, че да не съм влюбен в нея показва отвратителна липса на вкус от моя страна, но това е положението.

Дейвид се засмя.

— От това, което съм чувал за гостуването й през онази зима в гарнизона в Испания, ти си бил един от малцината офицери, които не са й предложили брак.

— Може би е истина. — Лицето на Ричард придоби замечтано изражение. — Може би именно затова двамата с нея станахме добри приятели. Изглежда тя не вземаше насериозно мъжете, които й се кълняха във вечна любов. Шегуваше се с тях, че са твърде непостоянни и лекомислени, след като лесно заявяват, че са влюбени, и че само след седмица със сигурност ще въздишат по някоя друга. Всъщност аз прекарах с нея много повече време, отколкото всичките й ухажори. Може би толкова често я ухажват и й се кълнат в любов, че тя се чувства отегчена от подобни излияния.

— Това не звучи многообещаващо — каза Дейвид, опитвайки се тонът му да прозвучи небрежно. — В мига, в който я видях, бях готов да поставя в краката й главата, ръката и сърцето си, също като лекомислените и непостоянните й ухажори.

— Ти не си нито лекомислен, нито непостоянен. Ако изпитваш подобни чувства, то те не са мимолетно увлечение. — Ричард се поколеба. — Спомняш ли си наздравицата по време на сватбата ви? Когато казах, че вие изглежда сте създадени един за друг, това не бяха просто красиви думи. Мисля, че двамата много си подхождате.

Дейвид се вторачи учудено в приятеля си.

— Мили Боже, ти наистина имаш дяволско подсъзнание! Не си могъл да предположиш как ще се развият нещата.

— Разбира се, че не. Тогава изглеждаше малко вероятно да оживееш до края на седмицата. — Ричард сви рамене. — Просто ми се струваше правилно вие двамата да се съберете, нещо като онези бойни инстинкти, когато знаеш кога да залегнеш.

— Този път май инстинктът ми изневери. — Дейвид прокара свободната си ръка през косата си. — В сделката, която сключи лейди Джослин, не фигурираше един жив съпруг, и ще бъде непочтено да бъде обвързана с мен против волята й. Адвокатът й вече разглежда възможността за анулиране на брака.

— Предполагам, че анулирането ще отнеме известно време.

— Най-малко няколко месеца.

— Това ти дава време да я накараш да промени намеренията си.

— По дяволите, Ричард, та ние сме неравностойни! Тя е богата, а аз със сигурност не съм. Тя е дъщеря и племенница на лорд, а аз нямам никакви близки, с изключение на Сали, които бих искал да призная.

— Да не би да смяташ да се откажеш без битка само заради гордостта си? — попита Ричард с влудяващо спокоен глас. — Може и да не си й равностоен по произход, но си истински джентълмен и имаш забележителна военна кариера. Ти си напълно приемлив съпруг.

— Тя е влюбена в друг мъж — отвърна Дейвид, спомняйки си за това непреодолимо препятствие.

Думите му смутиха Ричард, но само за кратко.

— Този мъж може би не отговаря на чувствата й. В противен случай тя не би ти предложила да се ожениш за нея. А може и да е женен, но предполагам, че тя притежава достатъчно разум, за да се забърка с женен мъж.

Дейвид поклати глава.

— От това, което ми разказа, връзката им е многообещаваща, но е в начален етап. — Ръката му се вкопчи в патерицата. — Навярно проклетникът е красив, богат, с титла и чудесен характер и във всяко отношение ще бъде идеален съпруг за Джослин.

— Вероятно, но също така е възможно той да не иска да се обвързва — възрази Ричард. — Докато ти си свободен, силно заинтригуван от нея, с представителна външност, която със сигурност очарова жените. А това са значителни преимущества. Защо да не се възползваш от тях?

— Предполагам, че съм чакал някой да ми каже, че е в реда на нещата да се възползвам от положението си и да се опитам да завоювам сърцето й — бавно отвърна Дейвид. — Но все пак не ми се струва правилно. Тя може да има много по-добър съпруг от мен.

— По отношение на богатство и титла, може би да, но мисля, че ти ще й бъдеш много по-добър съпруг, отколкото някой, за когото най-голямото предизвикателство в живота е да си ушие костюм по последна мода. — Ричард разсеяно разтри болния си крак. — Ако си притеснен от мисълта, че може да те сметнат за зестрогонец, никой, който те познава, не би повярвал в подобна клевета, а какво значение има мнението на останалите?

— В твоите уста всичко звучи много просто.

— То наистина е просто. Лейди Джослин едва ли ще те възприеме като сериозен кандидат за съпруг, ако ти не по-малко от нея си нетърпелив да сложиш край на брака ви. Дай й възможност сама да вземе решение. Винаги може да ти каже да си събереш багажа и да си тръгнеш, но изборът трябва да бъде неин. Недей да смяташ, че си предугадил желанията й, нито пък, че е невъзможно тя да те хареса толкова силно, както ти нея.

Дейвид усети как пулсът му се ускори от вълнение. Ричард бе напълно прав.

— Благодаря ти, че ми каза това, което исках да чуя. Знаех си, че ще го направиш, в противен случай никога не бих заговорил за това.

— На твоите услуги — засмя се Ричард. — Лейди Джослин си заслужава човек да се бори за нея.

— Така е — тихо рече Дейвид.

Трябваше много внимателно да я ухажва, за да не провали шансовете си. Да не даде Бог да го сметне за поредния лекомислен и непостоянен ухажор. Трябваше да бъде търпелив, да й даде време да го опознае. А фактът, че живееха под един покрив, му предоставяше огромни възможности.

И въпреки че съперникът му може би притежаваше богатство и знатен произход, Дейвид имаше предимството да бъде опитен стратег, който бе решен да спечели тази битка.

Глава 16

Джослин се събуди на зазоряване. Единственият сън, който си спомняше, бе последният й валс с херцог Кандоувър. Вълнуващите моменти от наново преживяната сцена все още отекваха в нея, когато внезапно си припомни неудобното положение, в което се бе озовала.

Когато през септември Кандоувър се върне в града, тя все още щеше да бъде законна съпруга на Дейвид Ланкастър вместо богата вдовица и привлекателна партия за женитба. А това означаваше, че не можеше да започне любовна връзка с херцога. Въпреки че бракът й ще бъде в процес на анулиране, подобни отношения ще бъдат изневяра. Немислимо.

Младата благородничка стана с въздишка от леглото, като внимаваше да не събуди Изида. Приближи към прозореца, който гледаше към градината зад къщата. Трябваше да отложи мечтите и копнежите си. А ако Кандоувър срещне друга, докато тя очаква свободата си? Можеше завинаги да го изгуби. За разлика от родителите си, тя не бе непостоянна и лекомислена и може би никога нямаше да намери друг мъж, който дай подхожда точно толкова.

Почувства странно спокойствие. Ако го изгуби, значи така й е било писано. Можеше да направи компромис с някои от принципите си, но изневярата бе немислима. Дори и с мъж, когото търсеше от години.

Някаква фигура в градината привлече вниманието й. Дали бе майорът? Господи, наистина бе той. Облечен в цивилни дрехи, той се движеше бавно покрай пътеката, която обикаляше градината, подпирайки се на тежък бастун.

Вероятността да се нарани, в сравнение със среднощната му разходка по коридора на балкона на третия етаж бе минимална, но тя се разтревожи. Можеше да се спъне и да падне върху влажната земя. Ако не успее да се изправи, можеше да лежи с часове, преди някой да го открие. Можеше да изстине и да умре от пневмония…

Помисли си иронично, че позволява на майчинските си инстинкти да вземат връх. Майорът бе оцелял по време на война в чужда страна и едва ли щеше да пострада в лятна английска градина.

Все пак няма да е зле да отиде и да го пази. Облече се набързо, като избра семпла утринна рокля, която можеше да надене без помощта на Мари. Привърза косата си с панделка и слезе по тесните стълби.

От кухнята се носеше дразнеща миризма на печени кифли и тя влезе вътре. Под втрещените погледи на готвача и неговата помощничка взе две горещи кифлички със стафиди от печката, уви ги в носната си кърпичка и излезе, махвайки весело с ръка.

Когато слезе при майора, той започваше втората си обиколка. Поздрави я с приятелска усмивка.

— Станали сте доста рано, милейди.

Тя му се усмихна и напрежението й от неспокойната нощ изчезна.

— Както виждам, вие също.

Закрачи редом с него. Градината бе доста голяма и тя обичаше често да се разхожда по тази пътека. Ранната утрин бе свежа и приятна, върху листата и цветята дребните капчици роса блестяха като късчета кристал.

— Обичам това време на деня. Много е спокойно. — Той се усмихна приветливо. — Освен това твърдо вярвам, че човек трябва да се движи, колкото може повече, когато се възстановява от някоя болест, а е много по-лесно да го правя, когато наоколо няма кой да ме спре.

— Когато погледнах през прозореца и ви видях, мигом си ви представих как падате сред розовите храсти — призна младата жена. — Градинарят щеше да се разстрои, ако ви бе намерил в подобна поза, още повече, ако сте смачкал и цветята му.

— Значи сте дошли да проверите дали цветята и аз сме добре. — В топлите нотки на гласа му прозвуча одобрение. — Вие сте особено грижлива стопанка.

Тя се смути и извърна поглед към пътеката пред себе си.

— Няма нищо необичайно в това да се погрижиш за гостите си.

— Всъщност имах предвид градинаря. Сигурен съм, че много трудно се намират добри градинари. — Тонът му бе сериозен, но очите му се смееха.

Джослин избухна в смях.

— Луис работи тук поне от тридесет години. Срамота е да го накараме да си тръгне на тази преклонна възраст.

— Свършил е чудесна работа. — Дейвид махна с ръка към заобикалящите ги лехи с цветя и храсти. — Трудно е да се повярва, че сме в центъра на Лондон. Градината е толкова майсторски поддържана, че изглежда по-голяма, отколкото е.

— Беседката в далечния край е едно от любимите ми места. Идеална е за пикник или за четене в слънчев летен ден. — Подаде му едната от двете горещи кифлички. — Вземете тази кифличка, тъй като явно нямате намерение да се появите за закуска.

Той отхапа от кифличката и на лицето му се появи блажено изражение.

— В случай, че съм забравил да го спомена досега, вашият готвач е истинско съкровище.

— Имам късмет с прислугата — съгласи се тя. — След като не мога да имам „Чарлтън“, реших да превърна „Кромарти Хаус“ в колкото е възможно по-приятно място за живеене.

Дейвид я стрелна с поглед.

— Известно време ще имам удоволствието да се наслаждавам на уменията на вашия готвач. Възнамерявах скоро да си потърся квартира, но това няма да е необходимо, след като с вас трябва да живеем под един покрив. Съжалявам за неудобството.

— Няма нужда да се извинявате. — Тя преглътна една хапка от ухаещата кифличка със стафиди. — Къщата е достатъчно голяма. Ще се радвам да имам компания. — Особено с такъв приятен и възпитан компаньон. Погледна към изсечения му профил. Дейвид беше по-добър от брат. Нищо чудно, ако тя имаше брат, да не го харесва, колкото харесваше майор Ланкастър.

— Никога ли не сте имали компаньонка, която да живее с вас? — попита той. — Необичайно е привлекателна млада жена да живее сама в Лондон.

— Леля Лора Къркпатрик живееше с мен преди съпругът й да се върне от Континента. Много се ядоса обаче от скандалната сделка, която сключих с вас, и реши да посети имението си в Кент — жално отвърна Джослин. — Предполагам, че рано или късно ще се върне в града, но не знам точно кога.

— Надявам се да е скоро. Ще се радвам да я видя отново.

— Непременно ще я видите. Когато са в Лондон, „Кромарти Хаус“ винаги е бил дом на леля ми и нейното семейство. След като баща ми почина, тя остана да живее с мен, освен когато не придружава съпруга си с полка му. Когато леля Лора е с чичо Андрю, обикновено имам други компаньонки, но тя е любимата ми.

— Вие много приличате на нея.

— Надявам се. Тъй като тя има само синове, винаги се е отнасяла с мен като с родна дъщеря.

— Майка ви е починала, когато сте била малка, така ли?

Джослин се напрегна, както винаги, когато някой споменеше майка й.

— Почти не я помня — отвърна тя, избягвайки директния отговор.

— Съжалявам — тихо изрече младият мъж. — Аз имах щастието да имам баща достатъчно дълго, за да го опозная добре. Доставяше му удоволствие да ни обучава мен и Сали. Най-хубавите ми спомени от детството са тези, когато седяхме заедно с него в библиотеката, докато той ни преподаваше география, показвайки ни отделните страни и континенти на големия глобус или се разхождаме из ливадите около къщата.

В съзнанието на Джослин изникна внезапен спомен: майка й плете венче от пролетни цветя, после го поставя на главата й със смях и целувки. Тя преглътна с усилие, борейки се със сълзите, появили се незнайно защо и откъде.

— Изглежда баща ви е бил много мил човек с нежна душа. За разлика от братята ви.

— Разликите помежду ни са такива, че човек би помислил, че децата са сменени — съгласи се той. — Първият брак на баща ми е бил уреден. Майка ми е била съпругата, която е обичал.

Двамата замълчаха, докато дояждаха кифличките. Джослин го следеше с поглед. Въпреки че ходенето му струваше немалко усилия, той се справяше добре. Може би имаше право да твърди, че трябва да се движи, колкото е възможно повече. Цивилните дрехи, които бе носил в Белгия, сега висяха върху отслабналата му фигура. Той се облягаше тежко върху бастуна, но вече не изглеждаше немощен и болен. Всъщност с високия си ръст и широките си рамене майорът бе доста впечатляващ и хубав мъж.

— Мислех си за въпросите, които Крандъл зададе вчера — заговори Дейвид.

— Аз също. Забелязах, че не попита дали основанията за анулирането на брака ни са достоверни. Той се ограничи само с обсъждането на най-добрата стратегия за получаване на постановление за анулиране на брака.

Спътникът й сви рамене.

— Работата му е точно това — да брани интересите ви. Вероятно за него в този случай е по-лесно да не знае цялата истина.

Почувства се виновна, задето Дейвид заради нея трябваше да балансира на границата между истината и лъжата. Не й харесваше фактът, че трябваше да скрият истината, но това бе най-простото разрешение на взаимния им проблем.

— Има нещо друго, което Крандъл спомена и което много ме безпокои, Джослин — продължи Дейвид със сериозен тон.

— Да? — подхвана тя, тъй като той не каза нищо повече. Майорът пое дълбоко дъх. От вълнение забрави за миг официалностите и й заговори на „ти“:

— Аз не съм от най-желаните съпрузи, но ние официално сме семейство. Обмисляла ли си възможността да останем женени, както предложи той? — Спря и се извърна към нея. — Не знам какъв съпруг би искала да имаш, но ако желанието ти е да бъдеш обичана… е, мисля, че мога лесно да се влюбя.

Тя се закова на място.

— Не — прошепна. Двамата бяха станали добри приятели. Тя му вярваше и се чувстваше спокойна с него. Как можа той да предложи нещо подобно, което щеше да промени всичко помежду им, при това не към добро?

Мълчанието, надвиснало между тях, пулсираше от напрежение. Искаше й се да извърне глава, но не можеше. Той се бе надвесил, скръстил ръце върху дръжката на бастуна и впил питащ поглед в очите й. Майор Ланкастър бе силен мъж, духовит, интелигентен и почтен. Какво ли би било усещането да бъде обичана от него?

При тази мисъл почувства, че се задушава. Та тя не искаше любовта му! Приятелството бе много по-безопасно и трайно чувство.

— Не — повтори тя. — Аз… много ви харесвам, но не като съпруг.

Той застина и тя се изплаши, че го е разгневила. Вместо това след колебание, което й се стори безкрайно, той й се усмихна топло.

— Подозирах, че реакцията ви ще бъде такава, но щеше да е глупаво да не попитам. — Протегна ръка. — Да си изпросим още някоя и друга кифличка от вашия готвач?

С глава, замаяна от облекчение, тя го хвана под ръка и те се запътиха към кухнята. Джослин не бе осъзнавала колко много цени приятелството му, докато за миг не си помисли, че завинаги го е изгубила.

Нейно благородие бе напълно права, когато каза, че беседката е чудесно място за четене през горещите летни следобеди, но Дейвид дори не гледаше към последния брой на „Морнинг Кроникъл“. Вместо това погледът му се рееше разсеяно над лехите с розите. Припомни си как двамата с Джослин се разхождаха тази сутрин по тази пътека. Семпло облечена, със светлокафяви къдрици, които улавяха слънчевите лъчи, тя бе невероятно щастлива и спокойна.

Решил, че сега е най-подходящият момент да изпита чувствата й, той бе повдигнал въпроса за бъдещето на брака им и изражението й мигом се бе променило, превръщайки я в едно уязвимо и уплашено момиче. Оттогава напразно се опитваше да разбере реакцията й. Тя не бе обидена. Изненадана — да, дори може би шокирана, но имаше и още нещо.

Страх? Сигурно грешеше. Но каквото и да бе помрачило погледа й, в онзи миг тя не приличаше на жена, влюбена в един мъж и принудена да съобщи на друг кандидат, че няма надежда. Възраженията й извираха от някакъв по-дълбок и по-тайнствен източник.

Дейвид едва бе устоял на импулса да я сграбчи в прегръдките си и да я увери, че с него тя ще бъде в безопасност. Подобен жест със сигурност щеше да бъде погрешен, затова той бе разведрил обстановката и бе възнаграден с усмивката й.

Да завоюва сърцето й щеше да бъде все едно да примами пеперуда да кацне на дланта му. Изискваха се търпение, нежност и може би някоя и друга молитва.

Дали обаче щеше да бъде достатъчно? Оставаше му единствено да се надява и да се моли.

Лейди Лора Къркпатрик се протегна с наслада, после се настани удобно зад масичката до прозореца на спалнята си. Копринената й роба прошумоля край нея. Подносът със закуската, която бе поръчала, бе поставен върху масата, а сутрешната поща бе подредена грижливо до каничката с кафе. Писмото най-отгоре бе надписано с елегантния нетърпелив почерк на Джослин.

Тя разчупи печата и се усмихна, когато до слуха й достигна плисъкът на вода в съседната стая. Имението Кенингтън се намираше встрани от главния път от Дувър до Лондон. Полковник Андрю Къркпатрик бе пристигнал късно предишната нощ с пощенския кораб, прекосил Ламанша. Срещата бе неочаквана и за двамата и бе много сърдечна и радостна. Прашен и небръснат от пътя, Андрю не бе губил време и веднага се бе пъхнал в леглото при жена си. Споменът за това, което последва, я накара да се изчерви до пръстите на краката си.

Сияеща като романтично влюбена ученичка, макар и не толкова невинна, Лора прегледа набързо първия лист, ухаещ на жасмин, от писмото на племенницата си. От гърдите й се изтръгна вик на радост, тъкмо в мига, когато съпругът й влезе в спалнята, бършейки с кърпа току-що избръснатото си лице. Той бе мъж със силна и широкоплещеста фигура и под кадифения халат се движеше с енергията и жизнеността на човек, много по-млад от своите петдесет години.

— Добри ли са новините, любов моя?

— Възможно най-добрите, Дрю. Получи ли писмото, в което ти писах, че Джослин се омъжи за Дейвид Ланкастър?

Съпругът й изпусна кърпата.

— Мили Боже, не! Кога е станало това? Последното, което чух, бе, че Ланкастър е смъртоносно ранен и изпратен да умре в Лондон.

Докато си пиеха кафето и похапваха от препечените филийки, намазани с мед и масло, тя му обясни как племенницата й бе разрешила проблема с женитбата си.

— Направили са му операция и Джослин пише, че се възстановява много добре. Безкрайно се радвам! Той ми беше любимецът.

— На мен също. — Полковникът въздъхна. — Много загинаха при Ватерло. Но британските офицери са замесени от кораво тесто. Може би си чула, че Майкъл Кениън е бил на смъртно легло? Също като майор Ланкастър го е споходило чудотворно избавление благодарение на Катерин Мелбърн, която се е грижила за него в Брюксел след битката.

— Чудесно! — Споменаването на приятелката й Катерин й напомни за дългите часове, когато двете работеха в болниците в Испания. С Божията помощ дано не им се наложи отново да превързват раните на умиращи млади мъже.

Лора и Дрю забравиха за закуската и се унесоха в спомени за общи приятели, някои от които вече не бяха между живите, а други се бяха завърнали невредими. След голямата битка новините достигаха трудно, но най-накрая се разбра пълният списък на загиналите.

— И сега, когато палавата ти племенница няма шанс да бъде вдовица, какви са намеренията й спрямо Дейвид Ланкастър? — попита Дрю, след като си размениха последните новини.

Лора отново погледна към писмото.

— Тя се надява да се прекрати брака. Жалко. Смятам, че Дейвид би бил прекрасен съпруг за нея, но понякога се питам дали тя не се страхува от брака и затова не се обвързва с никого.

— Подозирам, че тъкмо това е причината за завещанието на брат ти — замислено продължи Андрю. — Да я принуди да се омъжи, тъй като се е боял, че големият скандал в семейството им може да я превърне в стара мома за цял живот.

Лора примигна.

— Дрю, ти наистина си много проницателен. Сигурна съм, че си прав. Това обяснява всичко. Колко непочтено от страна на Едуард!

— За мъртвите или добро, или нищо — заяви съпругът и.

— Предполагам, че ще трябва да се върна отново в Лондон като компаньонка — със съжаление отбеляза Лора. Предпочиташе да остане в Кенингтън. Съпругът й разполагаше с няколко свободни седмици, преди да се върне в полка си, и един втори меден месец в провинцията щеше да бъде прекрасно преживяване.

— Защо, за Бога, двойка младоженци ще се нуждаят от компаньонка? — ухили се Андрю. — Ако не си там, може би ще се сближат дотолкова, че да решат да останат женени.

— Може би — намръщи се съпругата му. — Но се боя, че възмутителният начин, по който Джослин използва Дейвид, може да го отврати от нея.

Гъстите вежди на полковник Къркпатрик се извиха нагоре.

— И ти смяташ, че постъпката на племенницата ти е възмутителна? Нима това е същата лейди Лора Кендъл, която ме молеше да я отведа в Гретна Грийн, когато баща й отказа да ми я даде за жена?

— За Бога, никога не го казвай на Джослин! Години наред се опитвах да изграждам образа си на благовъзпитана и почтена дама. Ще ми натяква, ако разбере каква непокорна и луда глава съм била. — Очите й заблестяха. — Макар че трябва да призная, че ако баща ми не бе капитулирал, щях да те отведа в Шотландия.

Погледите им се срещнаха и двамата за миг се потопиха в най-съкровените си спомени. За повече от двадесет години като съпруга на офицер бракът им не само бе оцелял, но и бе укрепнал. Те бяха танцували на баловете в португалските дворци и яли мършави испански пилета в кирпичени колиби. Останала сама, понякога Лора прекарваше дълги мъчителни часове в очакване на най-лошата вест. Веднъж бе защитила себе си и малките си синове от бандити, насочила към тях пистолет с двете си треперещи ръце.

Това бе много вълнуващо, но лейди Къркпатрик вече жадуваше за нов етап в живота си. Изпълнен със спокойствие и сигурност, с лениви закуски и продължителна езда сред хълмовете на Кент. А когато момчетата й се оженят и народят деца, тя ще ги глези безумно. Андрю, Бог да го благослови, сигурно ще ги глези още повече.

— Би било чудесно, ако Джослин и Дейвид се влюбят един в друг — забеляза лейди Къркпатрик, като се върна в настоящето. — Тя се нуждае от мъж, който няма да се опитва да я промени, но и няма да й позволи да му се качи на главата.

Андрю прегърна съпругата си през кръста и започна нежно да хапе ухото й.

— Жените от семейство Кендъл никога не са могли да устоят на офицерите. На Джослин ще й бъдат нужни още двадесет години, за да стане красива като леля си, но и сега е достатъчно хубава, за да омае младия Ланкастър. Надявам се само, че няма да разбие сърцето му. Той не е от онзи тип мъже, които се отнасят несериозно към любовта.

Ръката му се плъзна чувствено по копринения й пеньоар и се спря на една от гърдите й.

— А сега ще спрем ли да приказваме за досадната ти племенница?

Лора се засмя и се извърна към съпруга си.

— Досадна? — шеговито повтори тя. — Но ти винаги си харесвал Джослин.

— В момента определено не я харесвам. — Устните му посрещнаха нейните и той промърмори: — Припомни ми докъде бяхме стигнали миналата нощ.

Андрю бе прав: Джослин не се нуждаеше от компаньонка. Двамата с майор Ланкастър щяха сами да се справят със ситуацията.

А леля й имаше много по-интересни занимания.

Глава 17

След като бе видяла кабинета на доктор Иън Кинлок в болницата „Сейнт Бартоломю“, Сали не остана изненадана, когато пристигна в частния кабинет на „Харли Стрийт“ и завари приемната в безпорядък. Все пак не бе очаквала подобен хаос.

Спря се объркано на прага. Пейките покрай стените бяха заети с чакащи пациенти. Деца пълзяха по пода, две момчета се бяха настанили върху разнебитеното бюро, а двамина се караха на висок глас кой е наред.

Младата жена преглътна дълбоко при вида на това безобразие и попита най-близката пациентка — жена в напреднала бременност:

— Това ли е кабинетът на доктор Иън Кинлок?

Жената само кимна, сякаш бе твърде уморена, за да разговаря. Сали огледа помещението.

— Тук винаги ли е така?

— В дните, когато приема без заплащане — да. В другите е доста по-спокойно.

Сали бе донесла кошница за пикник, надявайки се да хапне с Иън, но явно той скоро нямаше да се освободи. Тъкмо се питаше дали да не си тръгне, когато разгорещените гласове на спорещите мъже преминаха във викове. Размахаха се юмруци и сбиването изглеждаше неизбежно.

Без да мисли какво би причинил един побой на жените и децата в приемната, младата жена стисна решително устни и пристъпи напред.

— Извинете ме — със смразяващ тон заяви тя, — но ако възнамерявате да се биете, най-добре е да излезете навън.

Мъжете изненадано се извърнаха. По-високият — едър и плещест работник — отвърна войнствено:

— Този казва, че жена му е наред, но аз имам по-голяма нужда да ме види хирургът. Виждаш ли това? — Размаха неумело привързаната си ръка към Сали.

— Може да си чака реда като всички — изръмжа другият. — Жена ми е първа.

Надигнаха се гласове — някои изразяваха мнение, а други категорично взимаха страната на единия от двамата спорещи. Явно надеждите й за тиха и спокойна вечер нямаше да се сбъднат. Сали потисна въздишката си, отиде до бюрото и сложи кошницата зад него.

— Слизайте долу! — нареди тя на удобно разположилите се там момчета.

Едното смушка с лакът другото и хлапаците се изпискаха. Сали им метна поглед, който би смразил и най-палавия ученик.

— Трябва ли да повтарям?

Хлапаците си размениха уплашени погледи и слязоха от бюрото.

— Като помощничка на доктор Кинлок, аз ще реша кой ще се прегледа пръв — заяви младата жена все още права. — Има ли някой, който спешно да се нуждае от лекарска помощ? Такъв, чиято рана или състояние може да причини смърт, ако лечението се забави?

Работникът понечи да вдигне ръка, но я отпусна, когато пронизващият поглед на Сали се впи в него. Пациентите се размърдаха и замърмориха нещо, но никой не заяви, че спешно се нуждае от помощ.

— Много добре. — Погледът й огледа приемната. — Кой е дошъл пръв?

Няколко души се обадиха, като всеки твърдеше, че е първи.

— Тишина! — Въпреки ниския си ръст, Сали още от ранните си години на учителка се бе научила да усмирява негодуващите с вътрешната си сила и авторитет, които излъчваше. Мигом се възцари тишина.

— Прегледите ще се извършват много по-гладко и спокойно, ако си помагаме — твърдо заяви тя. — Доктор Кинлок щедро ви предоставя безплатно уменията и времето си. А вие не бива да подлагате на изпитание търпението му. Ясно ли е?

Присъстващите занимаха енергично.

— — Ще направя списък с имената ви, подредени по реда, по който сте дошли — продължи тя. — Кой чака най-дълго?

След кратка пауза стеснителна възрастна жена вдигна ръка. Сали подозираше, че по-агресивните пациенти я бяха изпреварили. Намери лист хартия и записа името й.

Привършваше със списъка на пациентите, когато вратата на вътрешния кабинет се отвори. Излезе жена с малко момче с превръзка през рамото. Зад тях се показа умореното лице на Иън.

— Кой е следващият?

— Аз, сър — прошепна възрастната жена.

Тя се изправи, за да влезе в кабинета, а погледът на Иън се плъзна из чакалнята. Не бе свикнал пациентите му да се държат възпитано.

После зърна Сали и всичко му се изясни.

— Госпожице Ланкастър, радвам се, че днес ще можете да ми помогнете. — Думите бяха изречени напълно сериозно, но очите му приветливо блестяха.

Тя би вървяла с боси нозе през целия Уелс, за да заслужи подобно одобрение.

— Съжалявам, че не дойдох по-рано, докторе. Както и да е, вече всичко е под контрол.

— Виждам. — С игриви искрици в очите той хвана ръката на възрастната жена и й намигна да влезе в кабинета.

Решила, че това може да е полезно, Сали започна да разпитва пациентите за причините, които ги бяха довели в лекарския кабинет. Скоро разбра, че половината бяха дошли само като придружители на тези, които се нуждаеха от лечение. Други имаха незначителни проблеми, с които и сами можеха да се справят или имаха нужда просто някой да ги изслуша. Например една млада майка със сълзи на очите обясни колко много работа има около едно новородено и как се тревожи, че не се грижи както трябва за него.

Сали подържа бебето й и я изслуша съчувствено, след което увери младата майка, че детето е пълничко, изглежда здраво и явно за него се грижат много добре. Ободрена, първескинята реши, че леката кашлица на бебето й не е нещо опасно и си тръгна, без да се види с лекаря.

Прегледите се движеха с изненадваща бързина. Щом тълпата понамаля, Сали огледа бюрото и в най-долното чекмедже откри счетоводна книга и нахвърлени листове хартия с имена и суми. Бъркотията в счетоводството на Иън не я изненада.

Когато и последният пациент си тръгна, тя се опитваше да внесе ред в сметките. Иън се показа на прага, облегна се на рамката на вратата и скръсти ръце пред гърдите си.

— Тази вечер свърших много по-рано. Как, по дяволите, успя да намалиш тълпата?

— Не всички се нуждаеха от лекар. Някои имаха нужда просто да бъдат изслушани. — Тя се облегна назад и изпъна скованите си мускули. — А ти как досега си успявал да се справяш без помощник?

— Имах един, но той напусна. Нямам време да си потърся друг. — Лицето му се озари от надежда. — Предполагам, че работата тук едва ли ще те интересува? Не, едва ли.

Тя се поколеба дали да го запита доколко сериозно е предложението му. Всъщност работата този следобед й бе доставила удоволствие. Организацията на пациентите на Иън й бе дала прекрасната възможност да се прояви едновременно като тиранин и добър съветник. Неустоима комбинация.

— Мога да ти помагам, докато си намериш нов помощник — отвърна тя, напомняйки си, че вече нямаше нужда да работи. — Всъщност мога да ти помогна при подбора на помощник.

— Ти си ангел — пламенно заяви хирургът. — Не бих искал да предизвиквам щастливата си съдба, но не мога да не те попитам какво те доведе днес тук.

Тя посочи към кошницата за пикник.

— Донесох студена вечеря, но я подарих. Една жена с четири деца се нуждаеше от нея много повече, отколкото ние двамата.

— Истински ангел! Колкото щедра, толкова и способна — меко рече той. Вдигна ръка и докосна лицето й. Силните му пръсти бяха нежни като перце.

Тя затаи дъх, питайки се как е възможно само едно докосване да я развълнува. За миг се вгледаха един в друг, а атмосферата помежду им бе наситена с очакване.

Навярно очите й я бяха издали, защото той се прокашля и отпусна ръка.

— Разреши ми да те почерпя с една вечеря.

— Очаквам добра храна — съгласи се тя, горда че гласът й прозвуча спокойно, въпреки напрежението.

Докато се изправяше на крака, Сали вече бе сигурна в едно: поне за миг доктор Кинлок я бе възприел по начина, за който жадуваше.

Глава 18

Джослин погледна към своя компаньон за тазсутрешната закуска. Три седмици след операцията Дейвид изглеждаше много добре и почти нямаше нужда от бастуна си. След още месец с добро хранене и редовни физически упражнения щеше да се възстанови напълно.

Тя се усмихна, когато той тайно хвърли парче шунка на Изида, която чакаше до стола му. Котката глътна мръвката с удоволствие и най-безсрамно се отърка около крака му.

— Това е любов по сметка, майоре — закачливо подметна Джослин. — Тя би обичала и Бонапарт, ако й е изгодно.

— Чувал съм, че императорът не понасял котки. — Дейвид подхвърли още едно парче шунка на Изида. — Безспорно доказателство за лош характер.

Домакинята му се засмя.

— Леля Лора мрази котките.

Двамата си размениха развеселени погледи. Последните дни бяха спокойни и приятни, а те сякаш се намираха на необитаем остров като Робинзон Крузо. Леля Лора беше в Кент със съпруга си, а повечето от висшето общество бяха напуснали Лондон. Няколко пъти се отби Сали и ги посетиха неколцина от приятелите на Дейвид от армията. Дейвид бе прекрасен компаньон и Джослин се наслаждаваше на дългите и лениви дни, които прекарваха заедно в разходки из градината, обеди в беседката и оживени и интересни дискусии за книги и статии във вестниците.

Докато го наблюдаваше как почесва Изида зад ухото, младата жена за пръв път се запита дали той не намира живота им малко скучен. Престоят му в Лондон се бе ограничил до болницата и нейната къща.

— Искате ли днес да се поразходим с файтона? — попита тя.

— С удоволствие.

— Аз ще го карам и ще бъда безкрайно недоволна, ако се вкопчите в седалката, мърморейки по адрес на вятърничавите и лекомислени жени, които карат карети и файтони — рече тя с престорено заплашителен тон, доволна, че се бе досетила да предложи разходката.

— Всеки, който се е сблъсквал лице в лице с императорската гвардия на Наполеон, е привикнал към предизвикателствата — отвърна й той с искри в очите.

Тя се усмихна, наслаждавайки се на остроумието му. Още преди години трябваше да си осинови брат.

Беше слънчев августовски ден. Докато файтонът се движеше през парка към реката, лекият вятър носеше не особено приятните градски миризми. Щом стигнаха в Челси, Джослин спря файтона пред конюшнята. Беше силно впечатлена, че майорът не прояви любопитство по отношение целта на пътуването. Бе спокоен.

— Искам да ви покажа любимото си място в околностите на Лондон — обясни милейди, когато един коняр излезе от конюшнята, за да отведе конете.

Дейвид скочи от седалката и заобиколи към нейната страна, за дай помогне да слезе. Тя пое ръката му, но в този миг полъхът на вятъра вдигна полите й до глезените. За миг загуби равновесие и полетя към него.

Дейвид я хвана преди тя да издаде звук, а сетне внимателно я пусна върху тревата. За кратко останаха притиснати един в друг и тя усети уханието на лавандула, което се разнасяше от тъмносиньото му сако.

Джослин почувства силата и топлината на тялото му, чу ударите на сърцето му. Мислите й се върнаха към онази нощ на балкона, когато я целуна. Споменът за устните му, за трескавата топлина на тялото му бе толкова ярък, че тя се смути да не би той да отгатне мислите й.

— Да не би да проверявате доколко съм се възстановил? — с игрив тон прошепна той в ухото й.

Тя се изчерви и отстъпи засрамено назад.

— Дори и да е така, вие издържахте изпита с отличен, майоре. Само преди няколко дни щяхме да се озовем на земята, ако се бях препънала така.

— Хубаво е, че този път успях да ви спася. — Дейвид се наведе, за да вдигне бастуна, който бе паднал, докато я хващаше. — Разбира се, щеше да бъде много по-впечатляващо, ако ви бях спасил от банда скитници, но тъй като не се виждат такива, ще се задоволя да ви предпазвам от падане.

Младата жена реши да не мисли за странната реакция на тялото си.

— Трябва да вървим надолу по този път, покрай жълтата тухлена стена.

— Това частно имение ли е? — попита Ланкастър, когато се спуснаха по пътя.

— Сега ще разберем. — След няколко минути се озоваха пред входа на имението. Месингова табелка гласеше: „БИЛКОВА БОТАНИЧЕСКА ГРАДИНА КЪМ ЛОНДОНСКОТО ДРУЖЕСТВО НА ФАРМАЦЕВТИТЕ, 1686 г.“

— Това е ботаническата градина в Челси — обясни тя, докато натискаше звънеца. — Собственост е на почитаемото дружество на аптекарите. Тук се отглеждат билки, лечебни растения и храсти от цял свят, с цел откриването на нови лекарства.

Появилият се пазач поздрави Джослин като стар познат. Когато се озоваха вътре, тя поведе Дейвид към реката, която се извиваше покрай имението.

— Билковата градина не е отворена за посещения, но приятел на баща ми, член на Кралското дружество, веднъж ме доведе тук. Обиколката ми достави такова удоволствие, че той издейства разрешение да наминавам, когато пожелая.

Градината се простираше приблизително на двайсетина декара, а необичайната флора я правеше да изглежда екзотична. Разходиха се по ветровитите пътеки, възхищавайки се на редките растения и дървета като ливански кедър например, растящи покрай шлюза на Темза, и алпинеума, изграден от ирландски скали. Седнаха на пейка под сянката на статуята на сър Ханс Слоун, един от първите дарители, подпомагали създаването на градината.

Джослин, напълно успокоена, вдъхваше с наслада непознатите аромати на редките растения.

— Нали е чудесна ботаническата градина? Повечето от растения не могат да бъдат открити другаде в Англия.

— Не бях чувал за това място. Както доктор Кинлок разширява границите на хирургията, така фармацевтите разширяват границите на медицината — замислено изрече Дейвид. — Точно сега никак не искам да си спомня за опиума, но не може да се отрече, че това лекарство е донесло облекчение на милиони хора. Кой знае какви други чудесни лекове могат да бъдат създадени от билките тук?

Хареса й способността му да осъзнава собствената си драма, както и да харесва, също като нея, тази ботаническа градина, но най-много я радваше, че повече от предпочитанията им съвпадаха.

Той се наведе и откъсна едно от златистожълтите цветя, растящи покрай пейката. Затъкна цветето зад ухото й.

— Когато сте в жълто, очите ви придобиват златист оттенък.

Замаяна от нежния аромат на благоуханните билки, Джослин се вгледа в спътника си. Сърцето й отново заби ускорено. Лекото докосване на пръстите му по ухото й предизвикаха тръпки по цялото й тяло. Тя отново не можеше да си обясни защо реагираше така емоционално.

По дяволите, какво ставаше с нея? Нали той беше само неин близък приятел, неин почетен брат, а не някой от онези досадни поклонници? Нали нямаше намерение да остава за цял живот омъжена за него? Обезпокоената Джослин нервно се надигна от пейката.

— Време е да се връщаме, за да избегнем движението в края на следобеда, когато се прибират чиновниците. Конете ми не понасят уличната врява.

Разделиха се с прелестната ботаническа градина. Вчера неволно го бе хванала под ръка, но днес не посмя, защото, дори най-невинното докосване, можеше да я изправи пред неподозирани опасности.

— Искате ли да управлявате каретата? — попита тя, когато конярят запретна конете.

— Толкова ли си личеше, че исках да ви сменя? — смутено попита той. — С радост ще поема поводите, но само при условие, че сте сигурна в решението си.

— Ще се изненадам, ако се окажете непохватен — засмя се Джослин. — Но ако съм сгрешила в преценката си, ще бъда принудена отново да поема юздите.

Точно както очакваше, той се оказа много опитен. С лекота управляваше каретата, макар че държеше здраво поводите и камшика. А тя не можеше да откъсне поглед от силните му уверени ръце, възмъжали по бойните полета, прекалено различни от изнежените ръчички на лондонските контета.

Тогава съзря тънък белег върху дясната му китка. Запита се от какво ли може да бъде. Да не би да е спомен от вражески щик, от ръкопашна схватка с френските гренадири? Тази топла и силна ръка, която не можеше да забрави от мига, в който хвана нейната по време на брачната им церемония.

„Докато смъртта ни раздели“.

С усилие отмести поглед от ръцете му. Сърцето й биеше тъй силно, сякаш бе бягала, преследвана от злосторници. Плъзна унесен поглед по гърбовете на конете, ала дори и това не я успокои. Спомни си, че херцог Кандоувър бе избрал тези коне специално за нея, тъй като жени не биваше да присъстват на търговете на породисти коне в Татърсол. Допадаше й, че херцогът с уважение изслушваше мненията й за конете.

Но Дейвид я изслушваше с уважение не само по въпроси, свързани с конете.

Опита се да си наложи да мисли само за Кандоувър. Искаше й се да види светлите искрици, които понякога заиграваха в сивите му очи. До септември…

Но странно, в този миг не можеше да си спомни как изглеждаше лицето му. Да, отлично знаеше, че беше много красив, само че защо прелестните му очертания се размиваха в съзнанието й?

Лицето на Дейвид си представяше съвсем отчетливо. Разбира се, това нищо не означаваше. През последните няколко седмици той беше постоянно около нея — или по-скоро, тя около него. Да, абсолютно нищо не означаваше.

Отново го изгледа крадешком, доволна, че в момента бе изцяло погълнат от конете и поводите. Имаше мъжествен, запомнящ се профил, макар че в гънките около устните и очите му се долавяше насмешливост. И въпреки че беше болен от седмици, лицето му още пазеше тена на воин, който повечето от времето си прекарваше на открито. Силно, обветрено лице, забележително привлекателно, дори покоряващо.

„Дяволите да ме вземат“ — упрекна се Джослин. Докога мислите й ще бъдат обсебвани само от майор Ланкастър? Може би този смут в душата й се дължеше на отсъствието на Кандоувър? Явно бе крайно време да се срещне с херцога, при това, колкото е възможно по-скоро, за да не забрави съвсем, че за нея нямаше по-подходящ партньор.

Но оставаше най-малко месец преди той да се върне в Лондон. А и когато херцогът се прибереше в столицата, тя щеше да се окаже в незавидното положение да измисля неловки оправдания защо не бърза да се обвързва с него, тъй като ще трябва да изчака, докато отново бъде свободна. Как би могла да се надява, че при подобна непохватност от нейна страна ще оцелее и без това неустановената им и нестабилна близост?

Джослин въздъхна. Дали някога ще подреди безнадеждно объркания си живот?

Може би бе съвпадение, но щом прекрачи прага на дома си, икономът я осведоми, че я очаква подарък от херцог Кандоувър — тънък бележник, изпълнен с неговия старателен почерк. Херцогът собственоръчно бе преписал за нея няколко поеми на Самюъл Тейлър Колридж[5]

В бележката, придружаваща подаръка, херцогът бе написал:

Мисля, че това ще ви зарадва. Поемите още не са публикувани, макар да не се съмнявам, че приятелите на Колридж ще го насърчат да ги направи всеобщо достояние. Особено бях впечатлен от „Кубла хан“.

До септември.

Кандоувър

Гърлото й се стегна още преди да остави бележника на масата. Това бе изключително ценен и грижливо подбран подарък, съответстващ на интересите й, рядък и специален, напълно подходящ да бъде поднесен от джентълмен на лейди.

Съвпадение? Не, подаръкът по-скоро имаше символично значение. Това бе знак, че той не я бе забравил. Защото тя се нуждаеше от напомняне, че в сърцето й Кандоувър заемаше централно място. Дейвид може и да бе неин съпруг, но бъдещето й принадлежеше на Кандоувър. Държеше в ръцете си доказателството за това.

Глава 19

Приятелството, което бе възникнало между двете жени, подтикна Сали да сподели проблема си с Джослин. Когато пристигна в дома й, бе късен следобед и нейно благородие току-що бе наредила дай поднесат чая в утринната гостна.

Щом Сали влезе, Джослин вдигна глава и се усмихна.

— Идваш тъкмо навреме. Надявам се, че ще се присъединиш към мен за чая. Дейвид обаче не е вкъщи. Отиде да посети Ричард Далтон, който претърпя още една операция и през последните няколко седмици ще бъде на легло.

— Знам. Иън Кинлок ми каза, че е счупил и отново наместил ранения крак на Ричард. Прогнозите са обещаващи. — Сали сведе поглед към ръцете си и видя, че мачка нервно ръкавиците си. — Всъщност знаех, че Дейвид няма да е тук. Исках да говоря с теб.

Джослин тактично се престори, че не забелязва притеснението на гостенката си. Наля чай, предложи сладки и кекс, докато поддържаше лек и любезен разговор.

— Мога ли да ти помогна с нещо? — попита най-после тя, след като направи няколко забележки колко мрачно е времето през последните няколко дни, необичайно за август. — За мен ще бъде удоволствие.

Сали преглътна с усилие. Апетитният кейк имаше вкус на пепел.

— Не знам дали можеш да ми помогнеш, но нямам с кого да поговоря.

Джослин я погледна подканващо. Сали нямаше сили да срещне погледна й, затова се втренчи в една картина, изобразяваща селски пейзаж.

— Как може жена да накара мъж да се влюби в нея? Сигурна съм, че имаш опит в тези работи и някой и друг съвет ще са ми от полза. Макар че това навярно ще бъде загуба на време за някого като мен — горчиво додаде.

Джослин остави чашката от фин севърски порцелан, която изтрака върху чинийката.

— Разбирам… Не е лесно да се отговори на подобен въпрос.

Поне не й се присмя и Сали й бе благодарна за това.

— Съмнявам се, че има някакъв метод — намръщи се Джослин. — Всъщност не знам колко мъже наистина са били влюбени в мен. Казват, че всички богати наследници са красиви, затова смятам, че богатството ми е основната причина за възхищението и комплиментите, които съм получавала.

— Глупости. Предполагам, че си привлякла някои зестрогонци, но повечето от обожателите ти наистина са влюбени в теб. Вземи например Дейвид и Ричард Далтон.

— Сали, добре ли си? — възкликна Джослин. — Не е възможно да си получила слънчев удар, след като времето е мрачно. Може би си яла развалени стриди? Харесвам Дейвид и Ричард и се надявам и те да ми отвръщат със същото, но нито един от двамата не е влюбен в мен.

Сали се замисли.

— Може би Ричард не е, макар че с малко окуражаване непременно ще се влюби. Дейвид обаче със сигурност е влюбен в теб.

За нейна изненада думите й разстроиха Джослин.

— С Дейвид сме приятели, Сали. Помежду ни няма романтични чувства.

Дали не възрази прекалено разгорещено? Тъй като не желаеше повече да разстройва снаха си, Сали сви рамене.

— Няма значение. След като не знаеш нищо по въпроса, няма смисъл да ти искам съвет. Съжалявам, че те обезпокоих.

— Не си ме обезпокоила. — Джослин отчупи парченце от една сладка, пълна с крем, и я предложи на Изида, която я гледаше с пронизителни очи. — За мен ще бъде чест, ако ми кажеш какво те измъчва. Дори и да не мога да ти помогна, понякога е облекчение да споделиш с приятел.

— Ако ми се присмееш, никога няма да ти го простя!

— Разбира се, че няма да ти се присмея — увери я Джослин. — Доколкото разбирам, ти се интересуваш от мъж, който не отговоря на чувствата ти?

Сали притеснено закърши пръсти.

— Аз… изглежда съм се влюбила безнадеждно в Иън Кинлок. Живеем наблизо и често вечеряме заедно. Понякога се срещам с него в болницата „Сейнт Бартоломю“, а няколко пъти му помагах в частния му кабинет — приемах пациенти, организирах графика на прегледите — нещо, на което той не обръща внимание.

— Вероятно той се радва на твоята компания — окуражаващо рече Джослин.

— Изглежда щастлив, когато го посещавам. Струва ми се, че му харесва да разговаря с мен. Не съм сигурна обаче дали забелязва, че съм жена. Ако се вглеждаше в мен… но това явно не го интересува.

Джослин се намръщи. Разбираше проблема на Сали. Дали Иън Кинлок от работа можеше да забележи изобщо някоя жена?

— Смяташ ли, че един хирург, изцяло отдаден на професията си като доктор Кинлок, ще бъде добър съпруг?

— Осъзнавам недостатъците му — накриво се усмихна Сали. — За него съпругата ще бъде на второ място. Мога да се примиря с това. Възхищавам се на безкористното му отдаване на болните. Подобна загриженост е уникална и достойна за уважение.

Джослин си представи суровото, но привлекателно лице на шотландския лекар и си припомни силата, която се излъчваше от неговата личност.

— Надявам се, че не се възхищаваш единствено на характера му. Той е много привлекателен мъж.

— Повярвай ми, забелязала съм го — иронично промърмори Сали. — Ако не бях, възхищението ми щеше да бъде много по-слабо. Мисля за него през цялото време… Как да го накарам да вижда у мен нещо повече от по-малък брат? Мога да понеса да бъда на второ място в живота му, но искам да бъда от хората, които са най-важни за него.

Джослин огледа изпитателно гостенката си. Както обикновено тя бе облечена в широка рокля, затворена до шията. Нямаше дори панделка, която да освежи семплата и дреха, тъмносиня на цвят, неподхождащ на Сали. Гъстата й коса, тъмнокестенява като тази на Дейвид, бе прибрана в стегнат кок, от който не се подаваше нито един кичур. Макар че чертите на лицето й бяха съвсем обикновени, тя имаше прекрасни зелени очи като на брат си, но се обличаше безлично и всеки би разпознал в нея скучната гувернантка.

— Ако не искаш той да се отнася към теб като към по-малък брат, не се обличай като такъв.

— Моля? — обидено попита Сали.

— Не искам да кажа, че изглеждаш като момче. Подозирам, че имаш хубава фигура, но трябва да я подчертаеш. Ти явно се стремиш да изглеждаш, колкото е възможно по-строга и незабележима.

— Предполагам смяташ, че трябва да се покрия от главата до петите с панделки и дантелки? — язвително попита Сали. — Ще изглеждам смешно. Освен това всички тези финтифлюшки са маловажни. Връзката между мъж и жена трябва да се основава на уважение и взаимно привличане, а не на такива повърхностни неща като външния вид и облеклото.

— Напълно си права — съгласи се Джослин, — но докато привличането и уважението са основата и същността на една добра връзка, всеизвестно е, че много неща зависят от повърхностните неща. Има девойки, които обичат да разговарят за философски и етични проблеми, но повечето предпочитат да прекарват времето си в приятни обеди и разходки и по-леки занимания и развлечения. Не може да се отрече, че приятният външен вид допринася за доброто прекарване на времето. — Помисли си бегло за часовете, които бе прекарала с Дейвид. Той беше много приятен за гледане.

— Може би си права — неохотно се съгласи Сали. — Но ще изглеждам нелепо, ако се облека в рокля като твоята.

Джослин огледа ефектната си рокля с фина френска дантела по краищата и изящна бродерия около деколтето и ръкавите.

— Това може да не е твоят стил, но има и други елегантни модели.

Сали презрително изсумтя. Не изглеждаше убедена. Внезапно Джослин попита:

— Обличаш се безцветно само заради принципите си или защото се боиш, че не можеш да съперничиш на останалите жени?

Очакваше зълва й да избухне, но за нейна изненада тя се замисли над думите й.

— Може би по малко и от двете. Работила съм на такива места, където е по-разумно да бъдеш незабележима, защото мъжете биха усложнили живота ми, ако решат, че съм привлекателна.

— Не бях помислила за това — отвърна Джослин, шокирана от откровеността, с която Сали говореше за ситуации, които можеха да бъдат много неудобни.

Сали почеса разсеяно врата на Изида, когато котката отърка глава в крака й.

— Още преди да стана гувернантка, смятах, че е по-разумно да се обличам в строги и семпли дрехи. Дейвид постъпи в армията, когато бе на деветнадесет години, и аз трябваше да управлявам домакинството. Майка ми беше мила и добра жена, но никак не бе практична. Тъй като бях дребна на ръст, се стараех да изглеждам по-възрастна, когато трябваше да се оправям с търговците. След като тя почина, се наложи да си потърся работа. Първата ми работа бе като учителка и сигурно нямаше да ме назначат, ако не изглеждах по-строга и по-възрастна, отколкото бях. Този начин на обличане ми е помагал досега.

Джослин кимна. Разбра защо Сали бе твърда и непреклонна и се отнасяше покровителствено към брат си. Нищо чудно, че Дейвид проявяваше търпение към понякога прекалено острия й език.

— Време е за известна промяна в стила ти — заяви тя и се изправи. — Ела горе с мен, за да видим какво можем да открием в гардероба ми.

Сали я погледна изненадано и очите й гневно блеснаха.

— Не съм дошла да прося дрехи от теб.

— Разбира се, че не. — Джослин избута зълва си от стаята. — Обичам да си играя на кукли, но от години не съм го правила.

Сали се засмя.

— Камериерката ми Мари е твърде изискана и затова и подарявам дрехи, които вече не обличам — продължи Джослин, когато влязоха в просторната й спалня. — Тя е добре облечена, почти колкото мен, но без това да й струва нещо.

Устните на Сали се извиха в иронична усмивка.

— Искаш да кажеш, че ако се постарая, може да изглеждам добре, колкото камериерката на една дама?

— О, не чак толкова добре. Мари притежава непогрешимия усет на французойка. Наистина й завиждам. — Джослин се гмурна в огромния гардероб, който заемаше цялата стена в гардеробната й. — Ще погледнеш ли по-снизходително на моята лекомисленост, ако ти доверя, че компенсирам това, което харча за дрехи, с щедри дарения за домовете за сираци? Върша и друга благотворителна дейност, но тази специално зависи от това колко пари давам за нови дрехи.

Сали се сепна. Не й бе хрумвало, че Джослин се занимава с благотворителност.

Изпитвайки дяволито удоволствие да предизвиква предразсъдъците на зълва си, Джослин позвъни за камериерката си.

Мари се появи. Тя бе дребничка, не по-висока от Сали, но надарена с по-пищна фигура. Облечена в една от роклите на Джослин, които умело бе преправила, тя наистина изглеждаше много представително.

— Мари, трябва да разберем какъв стил ще подхожда най-добре на госпожица Ланкастър — обясни господарката й. — Първо косата. А докато работим по този въпрос, ти си помисли кои от моите рокли ще й стоят най-добре.

Сали измърмори нещо в знак на протест, но Джослин решително я настани пред тоалетката си. Мари разпусна косите й и прокара четка през гъстите вълни.

— Прекрасна коса — замислено отбеляза камериерката. — Но май се нуждаем от нещо не толкова строго, нали?

Скоро трите жени оформиха новата прическа на Сали — косата й бе вчесана назад, а после увита на изящни плитки около ушите й. Сали неохотно позволи на Мари малко да я подстриже. В резултат лицето й се оказа обрамчено от меки къдрици. Макар че новата й прическа не изглеждаше подходяща за гувернантка, госпожица Ланкастър изглеждаше с няколко години по-млада и много по-хубава. Под умелото напътствие на французойката, тя скоро се ориентира към най-подходящия за нея стил. Затова не възрази, когато Мари и лейди Джослин се заровиха из огромния гардероб. Джослин измъкна една лятна рокля от муселин с цвят на узряла праскова.

— Тази вече ми омръзна. Пробвай я, Сали.

Мари отвори уста, за да възрази, че господарката й още не бе обличала въпросната рокля, но Джослин многозначително я стрелна с поглед. Зълва й повече се нуждаеше от красивата рокля.

Сали покорно облече роклята. Мари забоде с карфици подгъва и отне от широчината.

— Огледалото, мадмоазел — нареди доволно французойката.

Ланкастър се извърна, за да се погледне във високото огледало.

— Нима това съм аз?

— Разбира се. Досега си прикривала хубавата си фигура — увери я Джослин, оглеждайки със задоволство резултата от усилията им. Зълва й притежаваше стройно и елегантно тяло, а топлите тонове на роклята подчертаваха свежия тен на лицето й. Макар че никой не можеше да я нарече класическа красавица, сега тя бе млада дама, която щеше да предизвика множество възхитени погледи. Дори Иън Кинлок със сигурност щеше да я забележи.

Извърна се отново към гардероба си и замислено сви устни.

— Какво още ще ти подхожда?

Докато Изида мъркаше доволно, изтегната върху захвърлената тъмносиня рокля, Джослин прибави още четири рокли, които смяташе да подари на снаха си. Когато свърши, Сали погледна безпомощно към огромната лъскава купчина.

— Не мога да приема толкова дрехи, Джослин.

— Помисли за сираците. Ще спечелят доста, когато си подновя гардероба.

Сали се засмя.

— Щом е така…

Седнаха отново на чаша чай, докато Мари преправяше роклята в прасковен цвят. Щеше да се види с Иън Кинлок по-късно. Изтръска котешките косми от тъмносинята си рокля и я облече. Застана пред огледалото и отново внимателно се огледа.

— Изумително е какво може да направи една нова прическа. Дори и с роклята си на гувернантка сега изглеждам много по-хубава.

— Забравихме още нещо. — Джослин отвори едно чекмедже и извади шал от мек кашмир в червеникавокафяво и златисто. С оттенъка си в тъмносиньо и кафяво щеше да отива на почти всяка дреха. Изпита мигновено съжаление да се раздели с него, но той изглеждаше идеален за Сали. — Вземи и това.

— О, Джослин — тихо възкликна Сали, докато докосваше с благоговение разкошната тъкан. — Това е най-прекрасното нещо, което съм притежавала. Още веднъж ти благодаря. Щедростта ти ме кара да се срамувам.

Снаха й поклати глава.

— За щедра се смята онази жена, която споделя скромната семейна вечеря с гладуващ странник. Не заслужавам благодарност заради това, че се отказвам от нещо, което всъщност не ми е чак толкова необходимо.

— Богатите семейства, в които съм работила, никога не са проявявали подобна щедрост към нуждаещите се. — Сали я стрелна изпитателно. — Защо не приемаш комплименти, Джослин?

Неочакваният въпрос стъписа лейди Кендъл. На устните й напираше да отговори: „Защото не ги заслужавам.“ Знаеше го още откакто…

— Коя е Жанет? — попита, сменяйки темата.

— Как си узнала за нея? — Сали преметна шала през раменете си и се завъртя пред огледалото.

— Дейвид спомена името й, когато бълнуваше — отвърна Джослин, стараейки се тонът й да прозвучи нехайно. — Попитах го коя е тя, за да й изпратя съобщение, че се е възстановил, но той не ми отговори. Да не би да е от онези жени, за които мъжете не обичат да говорят?

— Не. Тя не е от леките жени. За да бъда честна, през последните месеци ми се случиха толкова много неща, че почти забравих за съществуването й. — Сали оправи една непокорна къдрица. — Съдейки по писмата на Дейвид, Жанет произхожда от френско роялистко семейство и е много хубава. Подозирам, че е възнамерявал дай предложи брак, но тъкмо тогава е бил изпратен в Брюксел. Откакто се върна в Англия, не я е споменавал.

— Разбирам. Нищо чудно, че предпочита да й пише лично. — Джослин опакова внимателно прасковената рокля, за да не се измачка по пътя. Значи Дейвид също имаше планове за брак. Това обясняваше защо бе предложил анулирането като най-бързия начин за край на принудителното обвързване.

Припомни си онзи път, когато я бе попитал дали не е мислила да останат женени. Сега осъзна, че беше напрегнат, докато очакваше отговора й. Изглеждаше облекчен, когато тя решително отхвърли подобна вероятност. Явно бе направил предложението единствено от практични съображения, също като адвоката Крандъл. Очевидно имаше други намерения за бъдещата си съпруга.

С Божията помощ и с добрата воля на Духовния съд до пролетта те щяха да бъдат свободни, за да последват желанията на сърцата си. Джослин бе доволна, че той се оказа емоционално обвързан. Може би затова им бе толкова лесно да станат добри приятели. Надяваше се, че Жанет го заслужава.

Но защо, с тъга си помисли тя, един мъж изглежда още по-привлекателен, когато се окаже, че не е свободен? Колко е унизително да осъзнаеш, че в живота му има друга, която е създадена за него.

Преди да си тръгне, Сали се огледа за последен път. Страните й бяха порозовели от вълнение.

— Как изглеждам?

— Прекрасно. Изглеждаш хубава, но в същото време си самата ти — добави Джослин. — Запомни, че хубавата външност е само част от това, което е нужно на жената, за да завоюва мъжа. Много по-важно е наистина да се чувстваш привлекателна. Ти трябва да вярваш, че е напълно естествено Кинлок да те намира за неустоима.

Сали се засмя.

— Значи все пак съществува тайна, с която да накараш един мъж да се влюби в теб? Самата ти току-що я изрече.

— Може би — отвърна Джослин, изненадана от думите си. Сали силно я прегърна.

— Благодаря ти за всичко, Джослин. Пожелай ми късмет и не казвай нито дума на Дейвид, докато не успея.

Глава 20

Сали трябваше да се срещне същата вечер с Иън в частния му кабинет, но не се изненада, когато той не отговори на звънеца. Вероятно го бяха извикали при пациент. Тя отключи с треперещи ръце с ключа, който той й бе дал. Хирургът й се доверяваше достатъчно, за да й повери счетоводните си книги и ключа от кабинета си, но това не означаваше, че ще забележи новата й външност. Ако и това не дадеше резултат, тя не знаеше какво друго би могло.

Приемната изглеждаше много по-добре, отколкото при първото й посещение. Сали се бе уговорила с една от пациентките на Иън да идва и да чисти всяка седмица. Многодетната и бедна жена бе доволна, че срещу услугите си ще получава безплатна медицинска помощ и лекарства. Иън би се грижил за децата и без тази услуга от нейна страна, но сега жената имаше възможност да запази гордостта си.

Върху бюрото имаше бележка, която хирургът набързо бе надраскал:

Извикаха ме по спешност. Не знам колко ще се забавя, но ще те разбера, ако не ме изчакаш. Съжалявам!

Иън

Тя се усмихна. Думите звучаха в негов стил.

Нямаше нищо против да го почака. Настани се зад бюрото и извади счетоводната книга. Въпреки че се възхищаваше на желанието му да лекува безплатно, не виждаше причина богатите пациенти да не плащат сметките си.

Беше късмет, че Иън разполагаше с малък независим доход. Парите му помагаха да не фалира, но в същото време го подтикваха да не обръща внимание на деловата част от работата си. Той определено се нуждаеше от някого, който да се грижи за него. Как да го убеди обаче, че тъкмо тя е този човек?

След като заведе фактурите по текущите сметки, тя надникна в лекарския кабинет, за да провери дали всичко е наред. Контрастът между разхвърляната приемна и безукорния ред в кабинета винаги я изненадваше.

Увери се, че всичко е по местата си, с изключение на кората от хляб, оставена до керамичното бурканче, където той държеше онази отвратителна руска смес, която налагаше върху раните. Повдигна капака и надникна вътре. Въпреки противния си вид, мазилото бе помогнало на Дейвид и на мнозина други. Сместа изглеждаше малко изсъхнала. Вероятно Иън е бил прекъснат, тъкмо когато се е канил да добави вода и плесенясал хляб.

Сали начупи кората на парчета и ги добави към сместа в бурканчето. Без знанието на Иън тя си бе занесла малко от сместа вкъщи. Принципът на поддържането беше също като този на закваската, която жените култивираха от поколения — дъщерите взимаха от закваската на майките си и ги отнасяха в новите си домове, когато се омъжваха.

Може би маята бе главната съставна част, която правеше сместа на Иън лечителна. Може би, защото миризмата бе различна от тази на маята, която тя използваше. А може би, защото бе донесена чак от Русия. Във всеки случай, ако нещо се случеше с тази оригинална смес, Сали щеше да я замени с онази, която бе взела.

Младата жена тъкмо добавяше вода в бурканчето, когато чу, че външната врата се хлопна.

— Иън? — извика тя. — В кабинета съм.

Той влезе и лицето му се озари от усмивка, когато я видя какво прави.

— Дали има друга жена в Англия, която би се грижила с такава нежност за парчета плесенясал хляб?

Тя се извърна, за да може да види прасковената й рокля в цялото й великолепие. Усмивката му мигом се стопи и той се вторачи в нея, сякаш бе някое насекомо, току-що изпълзяло изпод някоя скала.

— Какво има? — заекна тя, смразена от реакцията му.

— Нищо. — По лицето му заигра един мускул. — Току-що ми хрумна, че е неблагоприлично за една млада дама да идва тук сама. Не разбирам защо ми е трябвало толкова време, за да го осъзная. В крайна сметка съм отгледан и възпитан като джентълмен, макар и вече да не отговарям напълно на високите стандарти за такъв.

— Откога посещението при лекар е скандално поведение? — попита Сали, опитвайки се да прикрие тревогата си зад небрежния тон.

— Но ти не си тук като пациент. Ти си млада и привлекателна жена, а присъствието ти тук може да съсипе репутацията ти. Какво ще си помислят работодателите ти, когато разберат, че се виждаш с мъж без придружителка? Може да загубиш работата си.

— Семейство Лонстън са либерални хора и се придържат към радикалния възглед, че тези, които работят за тях, имат право на известна свобода. Те ми се доверяват изцяло и знаят, че няма да навредя на децата им — сковано изрече тя. — Освен това скоро ще ги предупредя, че напускам. С издръжката от лейди Джослин повече не ми се налага да работя като гувернантка.

Той остави лекарската си чанта върху масата, без да я поглежда.

— Това е още една причина да се грижиш за репутацията си. Не биваше да ти позволявам да идваш тук.

С трепереща ръка Сали постави капака на порцелановото бурканче.

— Да не би да искаш да кажеш, че повече не желаеш да ме виждаш? Мислех… че сме приятели. — Въпреки усилията си не можа да прикрие треперенето в гласа си. Иън досега не бе казвал, че е привлекателна, нито пък му бе хрумвало, че е непристойно присъствието й в кабинета му. Мили Боже, никога нямаше да се опитва да се промени, ако знаеше, че ще се стигне дотук и това можеше да го отдалечи от нея.

— Ние наистина сме приятели и ти много ще ми липсваш — рече той с по-мек тон. Шотландското завалване бе станало по-осезателно. — Но кабинетите ми, тук и в болницата „Сейнт Бартоломю“, както и кръчмите, не са подходящи места за теб. Колко често съм те карал да ме чакаш? Три от всеки четири?

Въпросът бе реторичен и те знаеха отговора. Лекарската работа бе непредсказуема и често спешен случай или неочаквано многото пациенти го забавяха.

— Не съм сигурен кое е по-лошо — да те карам да ме чакаш в кръчмата или да се срещаш с мен тук насаме — продължи Иън. — Нито едно от тях не е допустимо за една млада дама.

Сините му очи издаваха загриженост и тя изпита ужасяващото чувство, че избликът на благородство може завинаги да го откъсне от нея.

— От край време има един почтен начин мъжът и жената да бъдат заедно без репутацията им да пострада. Нарича се брак — избъбри отчаяно тя.

Сали замръзна, ужасена от това, което бе изрекла. Иън се втренчи в нея.

— Сали, да не би току-що да ми предложи да се оженя за теб?

Тя кимна безмълвно с пламнало от срам лице.

Той прекоси стаята, отиде до прозореца и се загледа към „Харли Стрийт“. Спускащият се мрак хвърляше дълги сенки. Трябваше да предположи, че ще се случи нещо подобно. Сърцето й бе жадно и готово за любов. Знаеше го, но въпреки това отказваше да мисли за последствията. Приятелството й значеше много за него, но той не искаше да признае, че се е превърнало в нещо повече.

— Някога имах съпруга — рязко заговори той и болка стегна гърдите му. Бяха изминали години, откакто бе говорил за брака си, но времето не бе притъпило страданията му.

— Разкажи ми за нея — тихо каза Сали зад него.

— Двамата с Елиза бяхме приятели от деца. Тя бе прекрасно създание, нежна и грациозна като фея. — Отвън вече се бе стъмнило достатъчно, за да вижда изпитото си отражение в прозореца на стъклото. Беше още момче, когато се ожениха. Сякаш преди цяла вечност. — Винаги съм искал да уча медицина. За мен това бе призвание, също както за някои духовният сан. Четях медицински книги, грижех се за ранени животни, придружавах местния лекар по време на посещенията му при болните. Но медицината не е занятие за джентълмен. Елиза бе дама и заслужаваше нещо по-добро. Оженихме се веднага след като завърших Кеймбридж и се установихме в Единбург, където получих правителствена работа. — Пое дълбоко дъх. — Четири месеца след сватбата Елиза падна по стълбите на малката ни къща. Отначало изглеждаше, че няма особени наранявания, но същия следобед припадна. Кръвоизлив в мозъка. Умря след дванадесет часа.

— Съжалявам — прошепна Сали. — Каква трагедия за теб и близките й.

Младият мъж усети присъствието й зад гърба си. Знаеше, че ще види съчувствие в очите й, но не бе сигурен дали ще може да го понесе. Тя бе толкова добра, толкова доверчива и открита и вярваше, че и той е същият.

— Не знам дали някой хирург на света би могъл да спаси Елиза. Аз със сигурност не можах. — Овладя напиращите си чувства и се извърна към Сали. — Ала едно знам със сигурност — ако бях повярвал на инстинктите си и бях учил медицина вместо да се оженя, Елиза нямаше да умре. Тя щеше да избере друг път в живота. Щеше да се омъжи за по-добър, по-умен и по-достоен мъж и щеше да бъде щастлива. Тя… бе родена да бъде щастлива.

Сали поклати глава в знак на несъгласие.

— Ти си прекалено строг към себе си, Иън. Не можеш да знаеш каква би била съдбата на Елиза, ако не сте се оженили. След като те е обичала, може би бе избрала да бъде четири месеца твоя съпруга, отколкото да прекара живота си без теб.

— Не мога да знам каква би била съдбата й — горчиво се съгласи той. — Но знам, че й причиних зло, като предпочетох любовта пред призванието си. След смъртта й с всички сили учих медицина и хирургия. Пътувах по света, работих като военен хирург, учих и практикувах навсякъде. Понякога си мисля, че лекарите не помагат кой знае колко, но има случаи, когато те имат огромно значение за живота на хората. Именно на това съм се посветил — на това значение. Не на брака, парите или амбицията, както повечето мъже.

— Ами самотата? — Гласът й бе нежен шепот.

Искаше му се да зарови ръце в мекотата на косите й, да се потопи в успокоението и топлината на душата й. Вместо това трябваше да й разкрие колко беше неблагороден, греховете, които бе извършил въпреки строгия презвитериански морал, в който бе възпитан.

— Разбира се, че съм бил самотен. Понякога имаше жени, които ми бяха благодарни за това, което бях сторил за тях или за техните любими и искаха да изразят благодарността си по интимен начин. В повечето случаи отказвах. Както казах, възпитан съм като джентълмен. Но понякога… аз съм само един мъж с всички мъжки слабости.

Изражението на лицето й показваше, че тя разбира какво й казва, но въпреки това в него нямаше и следа от погнуса.

— И с мъжка сила — не го забравяй, Иън.

— Ти си ми благодарна, задето помогнах на брат ти — грубо заяви той. — Не прави грешка и не бъркай благодарността с любовта.

Изненадващо тя се усмихна.

— Не ме смятай за пълна глупачка, Иън. Разбира се, че съм благодарна за това, което направи. Бих ти дала и последното си пени в отплата на това, че спаси Дейвид. — Сложи ръка на рамото му. — Ала благодарността не би ме накарала да те обичам. Любовта ми е предизвикана от това, което си — от доброто и лошото в теб, дори от глупостта, която проявяваш в момента.

Той се отдръпна рязко, опитвайки се да потисне естествената реакция на тялото си, но гласът му бе дрезгав, когато заговори:

— От мен ще излезе ужасен съпруг, Сали. Аз съм обсебен от работата си и забравям за всичко останало. Не съм практичен и никога няма да спечеля повече пари, отколкото за един скромен живот. Раздразнителен съм и често крещя. Освен това мисля за работата си по шестнадесет часа на ден.

— Осъзнавам колко е важна работата за теб и не бих ти пречила — твърдо и решително заяви тя. — Погледни ме, Иън. Аз съм здрава и практична жена, а не крехко растение, което се нуждае от специални грижи и внимание. Работи доколкото искаш. Нали накрая ще се прибереш у дома при мен. Ще работя заедно с теб, защото ще ти помагам да отделяш повече време за това, което най-добре умееш.

Невъзможно бе да оспори думите й. Откакто бе започнала да организира живота му, той бе по-щастлив и в работата си бе много по-добър. Перспективата да прекара живота си с нея, да има до себе си силата и топлината й бе почти непоносимо съблазнителна.

Тя може би видя вътрешната борба, отразена в очите му, и тихо рече:

— Обичам те какъвто си и нямам намерение да те променям. Правя ти съвсем почтено предложение: ти ще продължиш да се опитваш да спасиш света, а аз ще се опитвам да спася теб.

Изпита желание да се засмее въпреки смесицата от болезнени чувства.

— Сали, малко дяволче, чу ли нещо от това, което ти казах?

— Чух всяка дума. — Тя впи поглед в очите му, предизвиквайки го да бъде докрай честен с нея. — Но не каза, че не се интересуваш от мен.

— Разбира се, че се интересувам от теб! — избухна той, питайки се защо се съмнява. — Когато сме заедно, съм спокоен и щастлив, както не съм бил от дете. Ти… запълваш празнотите в живота ми, които са толкова отдавна, че съм забравил какво е да ги няма.

Повече не можеше да потиска желанието си да я докосне. Погали нежно лицето й, кожата й, скулите й, дори и волевата й брадичка, за да стигне накрая до предизвикателната мекота на устните й.

— А когато те гледам, си мисля само каква чудесна и прелестна божия творба е женското тяло. При това го мисля по начин, който няма нищо общо с професията ми — тихо промълви той. — Не смея да поставям диагноза на чувствата си, но тъй като ти заслужаваш истината, нямам друг избор, освен да ти призная, че те обичам.

Тя прошепна, озарена от щастие, от което лицето й внезапно се разхубави, както никога досега:

— Няма съмнение, че ще се разберем, защо да не предприемем нещо по-решително?

Обзет от незапомнена радост, Иън Кинлок се покори на волята на съдбата и я стисна тъй силно в прегръдките си, че едва не я вдигна във въздуха. Стори му се лека като перце, но знаеше, че си струваше всеки грам.

— Ех, Сали, скъпа моя, ти, уелска магьоснице! Мислех си вече, че съм се превърнал в свадлив старец и че не бих могъл да се влюбя отново. Но неочаквано ти се появи в болницата „Сейнт Бартоломю“, за да търсиш един луд хирург. Още при първата ни среща ми се стори прелестна и едва се сдържах да не те сграбча. Освен това беше безкрайно смела. Помогна ми при операцията, макар да беше бледа като платно. Тогава си мислех че брат ти е щастлив с такава предана сестра. Надявах се Господ да се смили над Дейвид, за да не страдаш.

Прелестна! Сали бе смаяна. Не я бяха наричали така и не бе свикнала с подобни ласкателства, но й хареса. Дори много.

— Няма да страдам. Ти можеш да продължиш да си мислиш за професията си по шестнадесет часа на ден, но нали ще остават часове? Е, не очаквам, че ще ги проспиш всичките.

Той избухна в смях, а лицето му изглеждаше момчешко въпреки побелялата му коса.

— Как мога да спя, когато ти ще си край мен?

Той наведе глава към нейната, за да я целуне. Направи го толкова нежно, че телата и душите им поискаха още и още. Така останаха за дълго там, до прозореца, без да се досетят, че предлагаха безплатна наслада на минувачите по „Харли Стрийт“. На Сали преживяването се стори вълшебно, което бе лесно обяснимо, тъй като се очакваше един лекар да умее да целува много по-добре, защото познаваше анатомията.

Искаше й се още сега да се качи на горния етаж, в неговата квартира, но той я пусна. Бялата му коса беше още повече разрошена, особено там, където тя бе заровила пръстите си.

— Дължа ти една вечеря, малката — задъхано заговори той. — А после ще отидем до „Кромарти Хаус“, за да съобщим новината на брат ти. Няма да му искам разрешение, за да се оженя за теб, защото, ако притежава капка здрав разум, ще ми откаже.

— Дейвид ще бъде доволен, че ще се омъжа, преди да съм се превърнала в безнадеждна стара мома. — Запърха с мигли, чувствайки се замаяна от щастието, че мъжът, в когото бе влюбена, също я обичаше и желаеше. — Да пиша ли на майка ти, за да искам одобрението й? Нямам влиятелни връзки и разполагам само с петстотин лири на година.

— Нима издръжката ти е толкова голяма? — учудено попита Иън, докато я изпращаше до вратата. — Ако знаех, че си богата, по-рано щях да ти предложа да се оженим.

— Забрави ли, че аз ти предложих? И не се безпокой, когато поема делата ти в кабинета, ще спечелиш доста пари. В крайна сметка нима ти не си най-добрият лекар и хирург в Лондон?

Младият мъж спря насред стъпалата и погали бузата й с опакото на силната си ръка.

— Не знам дали съм най-добрият лекар, но със сигурност съм най-големият късметлия — нежно рече той със силен шотландски акцент.

Без да я е грижа дали някой ги гледа, госпожица Сали Ланкастър, бившата принципна гувернантка, придърпа главата на годеника си и пламенно го целуна.

Глава 21

Дейвид имаше чувството, че живее в омагьосан свят, недокоснат от грижите и тревогите на ежедневието. С Джослин прекарваха заедно дните си и с всеки изминал час той я желаеше все повече. След посещението си в ботаническата градина, те се разхождаха из околностите на Лондон, макар че не се бяха появявали заедно в обществото. Беше им по-лесно, ако не се налагаше да обясняват връзката си.

Най-трудно му бе да крие чувствата си. Джослин бе прекрасна компаньонка и чудесна събеседница. С изключение на един-два случая, когато бе проявил любопитство. Тогава се бе затворила веднага и напълно. Избягваше дори най-обикновените докосвания, като например да й помага да слезе от каретата. Може би усещаше желанието му и не искаше да го поощрява.

Но всяка магия рано или късно изчезваше. Беше средата на август, лятото бе в разгара си. Скоро птиците щяха да отлетят на юг, висшето общество щеше да се завърне в столицата, а Джослин щеше да подаде молба за анулиране на брака им. Дейвид инстинктивно усещаше, че ако дотогава не я накара да промени решението си, след това ще бъде късно. Щеше да изгуби онова, което всъщност никога не бе притежавал в действителност.

Денят бе топъл и те обядваха в беседката в дъното на градината. Носеха си книги за четене и се гласяха да прекарат следобеда единствено в компанията на Изида, която, излегнала се доволно в краката на господарката си, следеше за някоя достатъчно глупава птичка да приближи до лапите й.

— Още кафе, Дейвид?

— Да, моля.

Той я наблюдаваше, докато му наливаше, едва сдържайки се да не я целуне по грациозната извивка на тила й, където се виеха малки нежни къдрици. Колкото повече възстановяваше силата си, толкова по-трудно му бе да прикрива поривите си.

По-добре да си мисли за Сали и Иън Кинлок, които бяха обявили годежа си. Дейвид бе учуден. Как сестра му бе успяла да се влюби и да си завоюва добър и достоен за уважение съпруг под носа му, без той да забележи?

Джослин не бе изненадана. С усмивка, която му напомни за Изида, тя заповяда да отворят бутилка шампанско и всички вдигнаха тост за годениците. Никога не би повярвал, че неспокойният и забързан хирург може да изглежда доволен и спокоен, но явно любовта бе направила чудеса. Малко им завиждаше, но бе искрено радостен.

— Не само, че Кинлок ще бъде добър съпруг за Сали, но и си мисля колко удобно е да имаш лекар в семейството — подчерта той, зареял поглед встрани от Джослин.

Тя се засмя.

— И аз си го помислих. Мога ли да го заема, ако ми потрябва лекар?

Дейвид извърна глава при напомнянето, че Джослин не възнамерява да остане част от семейство Ланкастър. Погледът му се спря на Дъдли, който приближаваше, придружен от висок мъж със сериозно лице. Имаше вид на човек с определена тежест и влияние в Лондонското сити. Икономът бе свил неодобрително устни, но това бе обичайната му физиономия.

— Извинете ме, лейди Джослин, но господинът твърди, че има спешна работа с майор Ланкастър — рече Дъдли, когато двамата приближиха до беседката.

Непознатият трябва да е бил много красноречив, за да убеди Дъдли да обезпокои господарката си и госта й. Дейвид огледа изпитателно новодошлия, но със сигурност двамата никога не се бяха срещали.

Мъжът пристъпи напред и се поклони.

— Простете ми за безпокойството, но действително имам спешна работа с майор Ланкастър. — Напрегнатият му поглед се впи в Дейвид. — Вие ли сте почитаемият Дейвид Едуард Ланкастър, роден в Уестхолм, графство Херефорд, през 1783 година?

Дейвид почувства как космите на врата му настръхнаха. Подобно официално въведение не предвещаваше нищо добро.

— Аз съм — студено отвърна. — Извинете, но защо се интересувате?

— Разрешете да се представя. Името ми е Джеймс Роули. Може би не си спомняте, но адвокатската кантора на Роули от три поколения представя делата на семейство Ланкастър.

Трябваше да се досети, че този човек е адвокат. Опитвайки се да потисне гнева, който Роули бе предизвикал, Дейвид язвително рече:

— Явно братята ми са чули, че съм на смъртно легло и са ви изпратили, за да потвърдите щастливото събитие. Можете да ги осведомите, че нямат късмет. Здравето ми е отлично и нямам никакво намерение да им доставям удоволствие със скорошна кончина. Да смятам ли, че през следващите двадесет години няма да ме безпокоят?

Слисаният адвокат притеснено възрази:

— Не съм дошъл за това. Всъщност, радвам се да видя, че сте се възстановили… — Роули замълча, после натъртено добави: — лорд Престън.

Дейвид замръзна вцепенен, сякаш огромна скала се бе стоварила отгоре му. От другата страна на масата лейди Джослин трепна в почуда, когато осъзна изреченото.

Майор Ланкастър пое дълбоко дъх и каза:

— По-добре седнете и обяснете, господин Роули.

Адвокатът пристъпи навътре в беседката, настани се на един стол и остави кожената си чанта на пода.

— Всичко е съвсем просто. Братята ви са мъртви и тъй като нямат наследници, през последните няколко седмици вие сте седмият лорд Престън.

— Нима и тримата негодници едновременно са се срещнали със Създателя си? — саркастично попита Дейвид, неспособен да се отърве от усещането, че това е безвкусна шега. — В такъв случай някой е подпалил къщата, докато са били вътре.

— Не е особено мелодраматачно. Не съвсем. — Адвокатът се изкашля. — Средният ви брат Роджър се удави преди три години при злополука с лодка. После, тази година, в началото на юли, братята ви Уилфред и Тимоти се замесили в пиянска свада. — Погледна към Джослин, която слушаше напрегнато. — Заради дребен спор. Решили да се дуелират на южната ливада, за да разрешат въпроса. Въпреки всичките им недостатъци, те бяха отлични стрелци. Тимоти е убит на място, а Уилфред живя още няколко дни.

— Смея ли да се надявам, че е издъхнал в мъки? — попита Дейвид, неспособен да прикрие горчивината си.

Джослин се пресегна през масата. Той улови ръката й и я стисна, сякаш бе спасително въже. А може би наистина беше, помисли си младият мъж, докато се бореше с нахлулите отдавна забравени спомени.

— Имате пълното право да сте разгневен. Най-големият ви брат се държа отвратително, когато заедно с майка ви и сестра ви ви прокуди от имението „Уестхолм“. За нещастие баща ви не бе уредил официално издръжката за второто си семейство. Той бе благороден и доверчив човек — тъжно отбеляза Роули. — Но това е минало. Сега те са мъртви, а вие сте жив. Сега вие сте седмият лорд Престън с всички произтичащи от това последствия.

Дейвид с усилие потисна раздразнението си.

— Доколкото си спомням що за човек бе Уилфред, той със сигурност е оставил големи дългове. Дали ще остане нещо, след като те се уредят? Би било напълно в негов стил, ако е проиграл на карти „Уестхолм“.

— Имението е в тежко състояние, но не е безнадеждно — отвърна адвокатът. — Попечителите, единият от които съм аз, не му позволиха да ипотекира собствеността, както той искаше.

Това бяха добри новини. От три поколения „Уестхолм“ принадлежеше на семейството. Щеше да бъде горчива ирония на съдбата да наследи титлата без имението, което някога е било сърцето и душата на рода Ланкастър.

— Предполагам, че едва ли има някакви пари, но щом като имението е оцеляло, винаги има надежда — каза той, започнал да осъзнава огромното значение на новината.

— Не съм желал смъртта на братята ви, но съм повече от доволен, че вие наследихте имението — сериозно заяви Роули. — Поддържах връзка с майка ви, след като тя напусна „Уестхолм“, и бях осведомен за военната ви кариера. Вие двамата със сестра си сте от друго тесто, отколкото заварените ви полубратя.

— Това е очевидно — остро се намеси Джослин. — Изглежда братята са били ужасни.

— В семейството на майка им е имало наследствена лудост — обясни адвокатът. — Те не бяха просто опърничави и избухливи. Струва ми се, че мозъците им бяха увредени.

Дейвид отпусна ръка върху масата. Отгоре се виждаше тънкия бял белег, от китката до пръстите, а наоколо имаше още няколко по-леки.

— Виждате ли тези белези? Тимоти наряза ръката ми с италианска кама и беше много горд. Каза, че ще продължи да ме реже, докато не заявя на висок глас, че майка ми е уличница. Бях на шест години.

Джослин се ужаси. По лицето й и по лицето на адвоката бяха изписани отвращение и възмущение.

— Нима никой не го спря? — попита тя.

— Опитах се да се преборя с него, но той беше на тринадесет години и два пъти по-едър от мен. Нямах шанс, но шумът привлече вниманието на двама лакеи, които ни разтърваха.

— Беше ли наказан? — Лицето на Джослин бе пребледняло.

— Уилфред го сгълча и му каза да не си прави детински шеги — сухо отвърна Дейвид.

— Детински!

Дейвид огледа замислено белезите, спомняйки си силната болка и още по-болезненото унижение от обидите на по-голямото момче.

— Никой не каза на баща ми. Двамата с майка ми не искахме той да узнае колко жестоки и зли са по-големите му синове. Това щеше да го нарани.

Роули поклати изумено глава.

— Нямах представа, че нещата са били толкова зле.

— Съжалявам, не исках да ви разстройвам. Това е стара история. Мама, Сали и аз бяхме щастливи в малката ни къща и благодарни, че сме далеч от „Уестхолм“. След смъртта на баща ми бе невъзможно да останем в имението.

Адвокатът се наведе напред. Лицето му придоби напрегнато изражение.

— Разбирам, че нямате желание да се върнете там, където сте понесли страдания, но „Уестхолм“ се нуждае от вас. Имението бе занемарено, а арендаторите нямаха стимули за работа. Днес дойдох не само за да ви съобщя за наследството, но и да ви помоля да влезете във владение, колкото може по-скоро. Когато това стане, аз и останалите попечители ще освободим парите, които са останали, за някои неотложни нужди.

Дейвид едва не избухна в смях. Изглежда адвокатът смяташе, че той няма да иска да има нещо общо с „Уестхолм“.

— Не бива да имате опасения по този въпрос — заяви той и се изправи. — Аз мразех братята си, но „Уестхолм“ — поколеба се — винаги съм го обичал. Кажете ми къде сте отседнали и утре ще дойда да обсъдим по-подробно положението. Сега трябва да обмисля нещата.

Роули се изправи и сковано се усмихна.

— Заради благото на арендаторите и работниците на имението „Уестхолм“ мога ли да ви поздравя като новия лорд Престън?

Дейвид се усмихна и протегна ръка.

— Можете.

— Лейди Престън. — Адвокатът се поклони на Джослин и пое по градинската пътека.

Все още объркан и опитващ се да осмисли станалото, Дейвид отново се отпусна на стола и изрече с известна ирония:

— Сега вече знаете голямата ми тайна.

— Че сте били благородник, но сте криели този факт? Нямаше смисъл да го премълчавате — от самото начало почувствах, че сте благородник. — Джослин сложи ръка върху неговата и напрегнато се взря в лицето му. — Какво мислите за всичко това, Дейвид? Току-що наследихте огромни отговорности, които никога не сте очаквали.

— Права сте. Никога не съм допускал, че ще наследя имението, не и след като имах трима по-големи братя. — Усмихна се иронично. — Предполагам, че Уилфред и компания опровергаха старата поговорка, че добрите умират млади.

— Или е така, или случилото се е още едно доказателство за Божията справедливост. — Лицето й придоби замислен израз. — На сутринта, когато дойдохте в съзнание след мъчителното отказване от наркотика, ви попитах накъде се бяхте запътили, а вие ми отговорихте: „Херефорд“. Това означава ли, че ще бъдете щастлив да се върнете там?

— Въпреки всичко, да — тихо отвърна младият мъж. — На земята няма по-хубаво място от Херефорд.

Лицето й се озари от усмивка и тя кимна разбиращо.

— Така и аз смятам по отношение на „Чарлтън“.

— Именно. — Той отдръпна ръката си, сякаш внезапно осъзнал последиците от неочаквано сполетялото го наследство. — Ще трябва скоро да замина за „Уестхолм“, за да огледам имението. Ще ме придружите ли? Предполагам, че знаете много повече за управлението на едно имение, отколкото аз, и мнението ви ще ми бъде от полза.

Той затаи дъх, докато напрегнато се взираше в лицето й, по което се смениха няколко изражения: изненада, удоволствие и предпазливост. Дали изпитваше неудобство, че ще бъдат в неговия дом, а не в нейния, където всички слуги й бяха изцяло предани?

— За мен ще бъде удоволствие — рече тя след кратък размисъл, но побърза да добави, преди той да се е зарадвал: — След като се предполага, че трябва да изглеждаме като истинска семейна двойка, по-добре е да се държа и като истинска съпруга.

Не съвсем, помисли си Дейвид. Изправи се.

— Ще отида да съобщя новината на Сали. Може би ще мине известно време, преди да получим някакви пари, но тя най-сетне ще наследи онова, което й се полагаше след смъртта на баща ни. — Поколеба се и добави: — Ще имате ли нещо против, ако сам посетя Ричард? Знам, че възнамерявахме да отидем заедно, но сега има някои неща, които бих искал да обсъдя с него насаме.

Предложението му я засегна, но тя прикри разочарованието си с усмивка.

— Разбира се, че не. Предайте му най-добрите ми пожелания. Бих искала след операцията и той да беше дошъл тук за възстановяването си. Щеше да ми бъде приятно.

— Предполагам, че има причини да не дойде.

Дейвид кимна и излезе от беседката. Всъщност Ричард му бе споменавал, че един гост в къщата може да попречи на зараждащата се близост между Дейвид и Джослин. Помисли си горчиво за „големия напредък“ в отношенията си с Джослин и си каза, че Ричард напразно не бе приел поканата й.

Глава 22

Дейвид реши да повърви пеша до болницата „Йоркският херцог“, за да събере сили и да сложи ред в обърканите си чувства. В много отношения неочакваното наследство бе огромна благословия. Сега поне нямаше защо да се тревожи с какво да запълни остатъка от живота си; при всички положения „Уестхолм“ щеше да погълне времето му.

Налагаше са да научи много за селското стопанство, защото не бе обучаван за наследник, и бе напуснал имението само на дванадесет години. При все това управлението на имението бе по-малкото предизвикателство, появило се в живота му. По-обезпокоителен бе въпросът как щеше да се отрази неочакваното наследство върху отношенията им с Джослин.

Болницата „Йоркският херцог“ бе мрачна и потискаща както винаги, макар че сякаш имаше по-малко пациенти — или бяха умрели, или изписани. Когато влезе в стаята на Ричард, приятелят му вдигна глава от книгата, която четеше. Раненият му крак бе в шина и привързан. Щяха да минат седмици преди отново да използва патериците. Но перспективите му за възстановяване бяха отлични, което поддържаше приповдигнат духа му.

— Здравей. Лейди Джослин няма ли я?

Дейвид се ръкува с приятеля си.

— Не, реших да дойда сам. Изпраща ти най-сърдечните си благопожелания.

— Моля те, благодарни за книгите и цветята, които ми изпрати. Аз съм най-глезеният пациент в болницата.

— Тя съжалява, че не си отседнал в „Кромарти Хаус“, където би те разглезила още повече. — Дейвид седна на единствения дървен стол в стаята. — Откакто вчера те посетих, се случиха изумителни неща. Ще започна с това, че сестра ми и Иън Кинлок ще се женят.

— Отлично — засмя се Ричард. — Може да се каже, че на смъртното си легло ти се справи доста добре като сватовник.

— Не съм мислил за нещата по този начин. Ще трябва да кажа на Сали, че трябва да ми благодари задето съм бил ранен. — Дейвид замълча. За негова изненада се оказа трудно да продължи с останалите новини. — Но не е само това. Май ще трябва да напусна армията. Открих ново призвание за себе си. Или ако трябва да съм по-точен, то ме откри.

— Дали това е косвен начин да ми кажеш, че връзката ти с лейди Джослин се е развила задоволително?

— Де да имах този късмет. — Прокара нервно пръсти през разрошената си от вятъра коса. — Разказвал съм ти за тримата си заварени братя, с които никога не съм се разбирал. Това, което не съм ти споменавал, е, че нашият общ баща беше петият лорд Престън. Тази сутрин разбрах, че и тримата са напуснали този свят. И аз внезапно се оказах лорд.

— Мили Боже! — смаяно възкликна Ричард. — Нима ще продължиш да общуваш с нас, простосмъртните?

Дейвид го стрелна с гневен поглед.

— Ричард, не го казвай отново, дори и на шега!

— Извинявай. Знам, че не би изоставил старите си приятели заради нещо подобно. — Вгледа се внимателно в лицето на Дейвид. — Изглеждаш като ударен от гръм.

— Точно така се чувствам — намръщи се майорът. — Не мога да кажа, че не съм недоволен от наследството, но още не мога да свикна с тази мисъл.

— Мога да си представя. За щастие баща ми беше пътуващ дърводелец, затова не очаквам подобни изненади. Да бъдеш лорд ми се струва доста ограничаващо положение.

Дейвид махна с ръка.

— Наистина е ограничаващо, особено като се има предвид, че имението не е в добро финансово състояние. Но… корените ми са в „Уестхолм“. Никъде другаде не бих се чувствал у дома си.

— В такъв случай се радвам за теб. — Ричард замислено смръщи вежди. — Това, предполагам, ще сложи край на тревогите ти, че произходът ти не е като този на лейди Джослин.

— Нейният произход е много по-знатен от моя, но различията в общественото ни положение вече не са толкова огромни, както преди. — Дейвид забарабани с пръсти по ръкохватката на стола. — Лошото на тази промяна е свързано със страстта й към земята. Питам се, дали тя няма да предпочете да остане омъжена за мен заради „Уестхолм“. Какъвто съм си сантиментален глупак, не съм сигурен, че искам да остане с мен само поради тази причина.

— Толкова лошо ли ще бъде, ако го направи? Вие се разбирате много добре. Общата ви страст към земята може да бъде добра основа за по-дълбока връзка.

— Доста студен и прозаичен подход към брака — подметна Дейвид. — Едва ли ще бъдеш толкова практичен и здравомислещ, когато се влюбиш.

— Вероятно не — съгласи се Ричард. — Но смятам, че се тревожиш прекалено много. Ако тя е влюбена в онзи тайнствен мъж, наследството ти едва ли ще има някакво значение за нея. Ако остане с теб, това ще бъде поради съвсем други причини.

— Може би си прав — въздъхна Дейвид. — Трябва да призная, че наследството ми помогна да разбера защо Джослин е подозрителна към търсачите на богатства. Изминаха само няколко часа, откакто ми съобщиха, че съм наследник, а вече съм склонен да си мисля най-лошото.

— Скоро ще свикнеш с новото си положение, лорд Престън.

Титлата прозвуча странно от устните на приятеля му, но както Ричард забеляза, трябваше да свикне с нея.

— Тя ще дойде в Херефорд с мен. Всичко ще се реши през следващите няколко седмици.

— Не съм се съмнявал в теб. Ти си първокласен стратег.

— Бих искал да притежавам твоята увереност. — Дейвид си представи грациозната фигура на Джослин, спомни си за топлината и нежността помежду им през тази сутрин, когато се бяха събудили в едно легло. Стисна решително устни. — Но ако се проваля, това няма да бъде, защото не съм опитал.

Изморен от дългата разходка, Дейвид нае файтон, но вместо да се запъти към сестра си, даде на кочияша адреса на Джон Крандъл, адвокатът на Джослин. Разговорът с Ричард му бе помогнал да подреди мислите си. Сега бе време да вземе някои предпазни мерки.

За негов късмет Крандъл бе свободен. Лицето му, обикновено мрачно, се разведри, когато узна за наследството.

— Това означава ли, че вие с лейди Джослин ще останете женени? Би било разумно.

— Решението ще вземе дамата. Засега тя предпочита да анулира брака ни — отвърна Дейвид, като се постара тонът му да прозвучи неутрално. — Тя ще ме придружи до имението ми в Херефорд. Мисля, че е по-добре да подадем молба за анулиране на брака преди да тръгнем.

Крандъл се намръщи.

— Смятате ли, че е необходимо?

— Да. — Дейвид не каза нищо повече. Макар че в миналото се гордееше със силната си воля, сега се боеше, че ако продължи да прекарва дълго време с Джослин, това ще повлияе върху благородните му намерения да я остави да го напусне. По-разумно беше да стартира процедурата по анулирането още сега, за да не може по-късно да я спре, дори и да го желае. Решение трябваше да вземе Джослин, тъй като той не вярваше на себе си.

— Посъветвах се с адвоката от Духовния съд, който ще представи делото в Църковния съд — каза Крандъл, след като разбра, че Дейвид няма да се доизясни. — Църковните съдилища са по-различни от кралските, защото ответникът не свидетелства. Доказателствата се основават на свидетелски показания. — Изкашля се сухо. — Ще се нужни две клетвени медицински декларации, удостоверяващи раните, които сте получили. Предполагам, че познавате лекари, които ще ги издадат.

Дейвид кимна, сигурен че в това отношение нямаше да има проблеми. А ако по-късно реши да се ожени, за да има наследник, е… винаги можеше да заяви, че се е случило чудо.

— А как стои въпросът с доказателството, отнасящо се до лейди Джослин?

— Разбира се, ще се наложи да я прегледат — смутено отвърна Крандъл. — Може би някоя акушерка ще свърши работата, за да не се засегне чувствителността на дамата.

Идеята бе добра, макар че при всички положения прегледът щеше да бъде неприятен, без значение кой го извършва.

— Мислите ли, че съдът ще бъде благосклонен в нашия случай, имайки предвид необичайните обстоятелства?

Крандъл се облегна назад и преплете пръсти. Почувства се по-спокоен след като разговорът бе придобил юридическа насока.

— Да, така смятам. Съдът ще сметне за напълно правдоподобно, че покойният граф Кромарти се е надявал дъщеря му да продължи поне рода му, ако не името му. Фактът, че дамата е последвала повика на сърцето си и се е омъжила за герой от Ватерло, след което се е оказала в положението да бъде лишена от възможността да стане майка… да, смятам, че съдът ще бъде благосклонен, имайки предвид тези обстоятелства.

Слушайки витиеватото слово на адвоката, Дейвид си каза, че мъжът тайно е чел готически романи, но това нямаше значение, тъй като явно бе изключително компетентен в областта на правото.

След като обсъдиха останалите подробности по делото, Дейвид си тръгна, сигурен, че процедурата по анулирането на брака ще стартира в най-скоро време. По дяволите!

Предишната вечер Сали бе споменала, че днес следобед ще бъде в частния кабинет на Кинлок и затова Дейвид отиде там. Завари я свела глава над счетоводната книга с паче перо в ръка, но вдигна глава, когато брат й влезе.

— Запознай се със сестра си, новият счетоводител — весело избъбри тя.

Той я целуна по бузата, после се настани на една от дървените пейки.

— Тази работа ти подхожда. Или сияещото ти лице се дължи на любовта?

— И на двете. По природа имам нагласата да ръководя и ми доставя удоволствие да виждам, че всичко в кабинета на Иън върви гладко. По-добре е за него, по-добре е и за пациентите. А що се отнася до Иън… всеки час ще се пощипвам, за да се уверявам, че не сънувам.

Очевидното й щастие разведри мрачното му настроение.

— Изглежда не ти е отнело много време, за да приемеш предложението му.

Сестра му се изчерви.

— Всъщност аз му предложих. Дори се наложи малко да го убеждавам.

След първоначалната изненада Дейвид се засмя.

— Ти наистина си оправна жена. Когато ни съобщихте новината, той явно вече бе очарован от перспективата да се ожени за теб. — Лицето му стана сериозно. — Днес бях посетен от господин Роули, семейният адвокат на Ланкастър.

Сали се напрегна.

— Да?

— Нашите трима братя са мъртви. Всичките — без предисловие съобщи Дейвид. — Аз съм седмият лорд Престън.

Перото се изплъзна от пръстите й.

— Мили Боже! Колко… удивително. Какво се е случило?

— Предполагам, че като добра християнка трябва да кажа, че съжалявам, но не е така — каза хладно младата жена, след като той й обясни ситуацията. — Пожънали са това, което са посели.

Дейвид и сестра му си размениха многозначителни погледи. Само те знаеха отвратителната истина. Родителите им бяха предотвратили най-лошото, но не подозираха за дребните ежедневни унижения, на които Сали и Дейвид бяха подлагани. Споделените страдания бяха причина за необичайната им близост. Един ден може би щяха да съумеят да изпитат съжаление към тримата по-възрастни братя Ланкастър, но сега, даже не се опитваха да прикрият неприязънта си.

Дейвид пръв наруши тишината.

— В момента имението е доста закъсало за пари, но ще получиш дела си.

— Добре. Годежът ме направи удивително практична — засмя се Сали. — Иън не иска да го признае, но той е син на шотландски лорд. Спомена, че майка му се безпокояла да не би да стане жертва на неподходящата жена с ниско потекло, така че навярно ще бъде доволна да узнае, че съм сестрата на лорд Престън.

— Ти винаги си била.

Лицето й се скова.

— Предпочитам да съм сираче, отколкото да призная, че съм роднина на Уилфред.

В този момент Кинлок се върна от посещението си при пациент. Влезе в приемната, поклащайки в ръка лекарската си чанта и подсвирквайки си като момче. Явно предстоящият брак му се отразяваше много добре.

Хирургът поздрави весело посетителя си, настани се върху бюрото и отпусна ръка на рамото на Сали, докато Дейвид му обясняваше за неочакваното си наследство. Кинлок бе заинтригуван, но не особено впечатлен. Знатният произход не представляваше особен интерес за него.

— Може ли да поговоря насаме с теб, Кинлок? — попита Дейвид, след като привърши разказа си.

— Разбира се.

Видя, че сестра му повдигна вежди и побърза да я увери:

— Няма нищо общо с теб, Сали. Не забравяй, че съм доскорошен пациент на доктора.

Кинлок му даде знак да го последва във вътрешния кабинет.

— Изглеждаш ми почти здрав — отбеляза хирургът, когато двамата останаха насаме. — Да не би да имаш проблеми с възстановяването?

— Проблемът, за който искам да говоря, засяга малко по-различен аспект от раняването ми. — Дейвид се поколеба, чудейки се как да започне. — Не знам дали Сали ти е казала, че Джослин ще подаде молба за анулиране на брака, основавайки се на моята импотентност.

Рунтавите вежди на Кинлок отхвръкнаха нагоре.

— Твърде рано е да се тревожиш за това, приятелю. Ти не си напълно оздравял, а аз не смятам, че раната ти ще има подобни последици. Дай време на природата да следва естествения си ход. Излишната тревога може наистина да доведе до това, за което се опасяваш.

Дейвид вдигна ръка.

— Прав си, рано е, за да съм сигурен. Затова си помислих, че е по-добре да получа медицинска клетвена декларация, когато съвестта ми все още няма да ми създава проблем.

— Разбирам. — Кинлок скръсти ръце. — Всъщност като си помисля, може би не разбирам. Най-добре е да ми обясниш по-подробно.

Дейвид закрачи из кабинета, после спря до прозореца. Мразеше да обсъжда лични проблеми, макар че в сравнение с предстоящия съдебен процес това бе по-малкото зло.

— Чудесата понякога могат да имат неочаквани последици — сковано изрече той. — Нашият брак… не бе предвиден да просъществува дълго.

— Сериозните гръбначни наранявания като твоето често са непредсказуеми — кимна Кинлок след дълго мълчание. — Не е изключено да се предположи, че сексуалните способности могат да бъдат нарушени. Изпрати при мен адвоката си и аз ще подпиша необходимата клетвена декларация.

— Благодаря ти. — Дейвид се извърна от прозореца. Внезапно се почувства много уморен. — Щом смяташ, че можеш да го направиш с чиста съвест. Не искам да злоупотребявам с факта, че скоро ще бъдеш мой зет.

Кинлок сви рамене.

— Законите може и да се основават на ясни и точни положения, но в медицината не е така. Не е моя работа да решавам дали вие с лейди Джослин трябва да останете женени. Макар че личното ми мнение е, че правите грешка.

Дейвид се усмихна унило.

— А ти би ли искал да си женен за Сали против волята й?

По-възрастният мъж се намръщи.

— Не, предполагам, че не.

Дейвид се сбогува с хирурга и сестра си и си тръгна. Въпреки умората отново предпочете да върви пеша. Може би късното следобедно слънце щеше да разсее унинието в душата му.

Горчива ирония на съдбата! Ето че той правеше възможното, за да върне свободата на Джослин, макар че с цялото си сърце не искаше анулирането, а да укрепят и запазят брака си.

Глава 23

Три дни по-късно потеглиха за Херефорд. Джослин се радваше, че напуска Лондон. Навярно Дейвид бе постъпил разумно, задвижвайки процедурата по анулирането на брака им, но лекарският преглед за удостоверяване на девствеността й беше изключително унизителен. Изобщо подробностите около анулирането бяха неприятни. Но все пак това бе по-доброто решение, отколкото разводът.

Рийс Морган пътуваше на капрата до кочияша и изпълняваше ролята на телохранител — отлична възможност да приложи военния си опит. Макар че щеше да мине време преди раната да зарасне и отрязаният му крак да бъде заменен с изкуствен, той вече работеше в конюшните на Джослин и помагаше за конете.

Мари бе очарована, когато разбра, че през следващите няколко дни ще седи до Морган. От болногледач на майора Хю бе станал негов камериер. Макар че уменията му все още не бяха на нужната висота, ентусиазмът му ги компенсираше. Като цяло това бе щастлива експедиция. Единствено Изида бе недоволна, която жално замяука, когато Джослин тръгна. Беше видяла големите вързопи и сандъци с багаж и разбра, че предстои дълго пътуване.

Групата пое по обиколен маршрут, който завиваше на запад към Уелс, където щяха да оставят братята Морган във семейния им дом близо до пазарния град Абъргавени. Бяха минали години, откакто Рийс не бе виждал родителите си и планираше да остане поне две седмици при тях. Хю също щеше да остане една седмица, след което щеше да замине за „Уестхолм“, за да се присъедини към господаря си.

Джослин досега не бе идвала в Уелс и бе очарована от живописния пейзаж. По нейно предложение, когато наближиха Абъргавени, спряха на билото на хълма с изглед към града.

— Семейството ми живее в подножието на планината, която се вижда от прозорците на родния ми дом — заговори Хю с блеснали от напиращите сълзи очи. — Виждаш ли онзи дим, който се извива над дърветата? Мисля, че е от нашата къща.

Мари заслони очи и се взря през малката долина.

— Красиво място, в което да се родиш и израснеш — отбеляза тя с очарователния си френски акцент. — Как се казва тази планина?

— Усгурд Фаур.

Очите на момичето се разшириха.

— Как го каза?

Хю търпеливо се зае да я учи на правилното произношение, но езикът й не се подчиняваше на непознатите звуци. Джослин и Мари избухнаха в смях, а Хю промърмори нещо на уелски.

За негово изумление Дейвид му отвърна на отличен уелски.

— Нима говорите уелски, милорд? — учудено попита камериерът.

Дейвид се засмя и отново отговори на уелски. По лицето на Хю пробягна сянка на неподправен ужас.

— Съжалявам за всичко, което може би съм казал, милорд. — Усмихна се тъжно. — Трябваше да се досетя, че сте уелсец, когато разбрах, че малкото ви име е Дейвид.

— Майка ми беше от Уелс и от малък говоря и двата езика — обясни Дейвид. — Не се тревожи, не си казал нещо, което да ме обиди.

Джослин развеселено наблюдаваше сцената, забавлявайки се с тази нова страна от характера на майора. Той бе от хората, с които никога не беше скучно.

Всички се качиха отново в каретата, за да изминат последния участък от пътя, и скоро стигнаха до предния двор на къщата на Морган. Мигом настана весела глъчка. С радостни възгласи Рийс сграбчи патериците и слезе от капрата, а Хю, напълно забравил за джентълменските обноски, скочи от каретата.

— Рийс! Хю! — Едра жена със зачервени страни изтича от къщата и се опита да прегърне и двамата си синове едновременно. След миг се появиха трите по-малки деца, следвани от господин Морган, две кучета и няколко пилета, завършващи шумната група.

Дейвид помогна на Джослин да слезе от каретата. Тъй като не желаеше да пречи на щастливата семейна среща, тя се наслаждаваше на гледката на планините Брекън Бийкън, издигащи се на запад, и на долината на река Уск в подножието на планините.

— Сигурно не е лесно да напуснеш такова красиво място. В Англия трудно могат да се намерят прекрасни кътчета.

— Наистина е красиво, но тук няма работа за младите мъже — практично отбеляза Дейвид. — Келтските земи са красиви и бедни. Понякога на човек му се струва, че английската армия се състои само от ирландци, шотландци и уелсци. Хю и Рийс са големи късметлии, тъй като сега имат хубава работа. Не се съмнявам, че и двамата от години изпращат част от заплатите си на семейството си.

Джослин прехапа устни.

— Това никога не ми е идвало наум. Понякога изпитвам срам, че съм родена и отраснала в богато семейство.

— Няма нищо лошо в това да се наслаждаваш на богатството си, стига да проявяваш състрадание към онези, които не са имали подобен късмет. А от това, което съм видял досега, вие сте щедра и благородна личност.

Топлотата в очите му я накара да изпита смущаваща смесица от удоволствие и притеснение. Тя не заслужаваше подобно възхищение.

След като първото радостно вълнение от срещата се уталожи, Хю взе ръката на Мари и я поведе към родителите си.

— Бих искал да ви представя Мари Рено.

Французойката изглеждаше нервна, но след бърз и проницателен поглед госпожа Морган я прегърна.

— Добре дошла, мило дете — изрече тя с мелодичния си уелски акцент.

Мари засия и отвърна на прегръдката. След това госпожа Морган се обърна към Джослин и срамежливо рече:

— Знам, че сте свикнали на по-големи удобства, милейди, но за нас ще бъде чест, ако заедно със съпруга си изпиете по чаша чай със семейството ни.

— По-скоро за нас ще бъде чест — учтиво отвърна Джослин.

Със седмината Морган, Джослин, Дейвид, Мари и кочияша къщата сякаш щеше да се пръсне по шевовете, но храната бе много вкусна. Големите кани с димящ ароматен чай бяха придружени от прясно изпечен хляб, туршия от мариновани лукчета, сирене, прясна извара и апетитни питки, пържени на тиган. Седнал между родителите си, Рийс се смееше високо и заразително, като всеки млад мъж. Мрачният войник от болницата бе само далечен спомен.

Докато отхапваше от вкусната питка, Джослин оглеждаше къщата. Тя блестеше от чистота, а полираният с восък дървен под контрастираше приятно със снежнобелите стени. В другия край на стаята, Хю и тримата по-малки Морган се бяха настанили върху резбован дървен сандък, който изглеждаше на няколко века. До него, на видно място върху полицата на старинен дъбов шкаф, бе поставена една овехтяла Библия. Би била щастлива в дом като този, ако го споделяше с любим мъж. После се усмихна на себе си — трудно можеше да си представи Кандоувър в подобна обстановка. Той бе аристократ до мозъка на костите си.

Когато стана време да си тръгват, семейство Морган благодари горещо на Джослин за всичко, което бе направила за синовете им. Тя отново се почувства засрамена. Стореното от нея не бе кой знае какво, а тези хора й бяха безкрайно благодарни.

Докато Дейвид й помагаше да се настани в каретата, Хю тихо каза:

— Сигурен ли сте, че не желаете да ви придружа до Херефорд, милорд? Баща ми каза, че в Черните планини кръстосват разбойници.

Дейвид поклати глава.

— Не е нужно да се разделяш със семейството си. До „Уестхолм“ има по-малко от петдесет километра и ще бъдем там преди да се стъмни.

— Много добре, милорд — отвърна Хю, доволен, че предложението му бе отхвърлено.

Дейвид се качи в каретата и се настани до Джослин.

— Ще трябва да кажа на това момче да престане да ме нарича „милорд“ — забеляза той, когато каретата потегли. — Така ме кара да се чувствам много по-сериозен, отколко съм.

— Това е естествено — усмихна се Джослин. — Поведението на слугите зависи от поведението на господаря им. Нали така, Мари?

Камериерката, която сега седеше сама на отсрещната седалка, кимна енергично.

— Да, милорд — отвърна на френски тя. — За нас вие сте пример за подражание.

Думите й развеселиха Дейвид, но той не й възрази. Според нея той никога нямаше да гледа на себе си прекалено сериозно. Това бе още нещо, което харесваше у него.

Времето бе сухо, а пътищата — добри, затова стигнаха сравнително бързо до следващата спирка преди Херефорд. За последен път смениха конете. Когато разбойниците ги нападнаха, те се намираха някъде около границата между Уелс и Англия.

Дейвид бе задрямал в каретата. Макар че вече можеше да се движи нормално, силата и енергията му не се бяха възстановили напълно и той спеше повече от обичайното. Разбра, че са ги нападнали, когато един груб глас изрева:

— Стой! Слизайте!

Майор Ланкастър се разсъни напълно, когато изтрещяха оглушителни изстрели. Каретата спря рязко и едва не се преобърна. Мари политна, но в последната секунда Дейвид успя да я хване, преди да се стовари върху Джослин.

— Залегнете! — нареди той и бутна двете жени на пода. През левия прозорец видя двама ездачи с маски на лицата и пистолети в ръцете. Непознат крещеше заповеднически пред каретата. Нападателите бяха поне трима, а може би и повече.

Дали не бе по-разумно да се остави да ги оберат? Мигом отхвърли тази мисъл. Да се подчини безпрекословно щеше да бъде груба грешка, след като в каретата се намираха две красиви жени.

Оставаше му само другия изход — да се бие, а Дейвид от опит знаеше, че в битката всяка секунда е важна. Трябваше да действа незабавно, докато конете цвилеха и се опитваха да се изправят на задните си крака, ангажирайки вниманието на разбойниците и на кочияша.

— Стойте долу. Не излизайте от каретата. — Преди да тръгнат от Лондон, Дейвид за всеки случай бе пъхнал два пистолета в страничните джобове на вратите на каретата. Извади ги заедно с барута и патроните и изскочи през дясната врата, скрит от погледите на нападателите.

Щом се озова на земята, той се притаи зад задното колело. Помоли се то да не го затисне и бързо зареди двата пистолета. Презареждането щеше да му отнеме ценни секунди, затова трябваше да се надява на Бога, с първите два изстрела да прогони разбойниците. Не можеше да разчита на помощ от кочияша, който се опитваше да овладее подплашените коне.

Със заредени пистолети майор Ланкастър пристъпи няколко сантиметра напред, за да вижда по-добре нападателите. Кръвта му се смрази, когато най-близкият от бандитите скочи от седлото и подхвърли юздата на съучастника си. С пистолет в ръка мъжът рязко отвори вратата на каретата. Дейвид се прицели, но преди да успее да стреля, негодникът измъкна пищящата Мари от каретата.

— Ела тук, сладурче — изръмжа той. — Сигурен съм, че имаш нещо, дето ще ни влезе в работа. — Надникна в каретата и очите му се разшириха. — Ей, Алф, я ела да ми помогнеш. Тук има една още по-лъскава кучка.

На Дейвид му причерня от гняв, но не можеше да застреля копелето от упор, докато онзи държеше Мари. Стисна зъби, вдигна пистолета в дясната си ръка и стреля срещу втория нападател. Бандитът изкрещя дрезгаво, а ризата му се обагри в червено.

В този миг изскочи третият разбойник, пришпорил коня си откъм предната част на каретата.

— К’во, по дяволите, става тук?

Дейвид хладнокръвно стреля с втория пистолет, за да го смъкне от седлото. Подплашеният кон побягна. Конят на мъжа, който държеше Мари, се освободи от юздите и препусна след него. Разбойническата атака пропадна. Раненият мъж се отдалечаваше в галоп с коня си, опитвайки се да спаси живота си, оставяйки третия си съучастник без възможност за бягство.

Дейвид знаеше, че бандитът е опасен като заварден звяр. Скочи на крака и се опита да презареди пистолета и да го застреля, преди да е наранил Мари. С лъснали от страх очи мъжът заотстъпва заднешком, стиснал пистолета си в едната си ръка, а с другата стискаше Мари за гърлото и я теглеше пред себе си като щит. Мускулестият едър злодей можеше само с един удар да прекърши врата й. Дейвид не посмя да го нападне, за да не застраши живота на камериерката.

Но така се превърна в лесна мишена. Разбойникът вдигна пистолета и дулото му се насочи право към сърцето на Дейвид. Молейки се за някакво чудо, майорът отскочи настрани.

Падна на земята и се претърколи. Пистолетът изгърмя съвсем наблизо до него, но Дейвид не усети нищо. Вместо това крадецът извика и се свлече на земята. Мари се бе възползвала от възможността да се измъкне от хватката му, и изтича зад каретата.

Дейвид се изправи на крака и видя Джослин застанала пред отворената врата на каретата с димящ пистолет в треперещите си ръце. Изстрелът й бе спасил неговия живот и живота на Мари, но тя бе бяла като платно и всеки миг щеше да припадне.

Раненият бандит повече не представляваше заплаха, а кочияшът най-после бе овладял конете.

— Отлична стрелба, скъпа!

Тя се вкопчи в него, докато ужасът, който до този миг не бе имала време да изпита, я заливаше на огромни вълни. През целия си живот бе познавала военни, често се бе люляла на коляното на чичо си — полковник от армията, бе танцувала и флиртувала с офицери, бе слушала с интерес историите им от войната. Но никога не бе виждала войник в действие. Изуми се от бързите и прецизни действия на Дейвид, съпроводени с хладна жестокост. За пръв път наистина осъзна, че приятелят й със смеещите се очи, деликатен и разбиращ, всъщност е воин, способен да се движи с бързината и ловкостта на нападащ леопард.

Той бе роден за водач. Сила и смелост се излъчваха от личността му. Младата жена скри лице на рамото му, трепереща от спомена за ужасния миг, когато разбойникът бе насочил пистолета си към гърдите му. Дотогава бе парализирана от бързината, с която се развиха събитията, но като видя, че животът му е в опасност, мигновено реагира. Ами ако се бе забавила само със секунда? Прилоша й като си представи Дейвид, проснат на земята с кръв, изтичаща от рана, този път смъртоносна.

— Не знаех, че си толкова добър стрелец — с възхита изрече той. — Откъде се взе този пистолет?

— Баща ми ме научи да стрелям. Винаги държа чифт пистолети в каретата — с треперещ глас отвърна тя. — Но нямаше да реагирам така навреме, ако не беше твоят пример.

Дейвид я притисна още по-плътно към гърдите си.

— Няма значение каква е причината. Ти се държа изключително смело.

Затвори очи. Нежните му ласки действаха успокоително върху опънатите й нерви. Не се докосваха за пръв път, но сега във вените й сякаш потече гореща течност. Навярно бе от нападението, от преживените страх и ужас. Искаше й се завинаги да остане така притисната до него, да го целуне…

Разтревожена, тя разпозна чувството, което се бе смесило с шока и страха. Това бе желание. Привличането помежду им, зародило се постепенно, днес бе избуяло като ярко и жадно за слънчевите ласки цвете. Желаеше Дейвид със страст, каквато не бе изпитвала досега.

Навлажни устните си и вдигна глава към него. Погледите им се срещнаха и той застина за миг. После повдигна брадичката й с пръст и притисна устни към нейните.

Устните й се разтвориха под неговите, а тялото й се разтърси от изгарящите усещания, замъгляващи съзнанието й. Веднъж я бе целунал, когато не бе на себе си, и тогава Джослин се бе запитала какво ли би било да я целуне в пълно съзнание. Сега вече знаеше. Истината се оказа разтърсваща.

Младата жена затвори очи и за миг се отдаде изцяло на вълшебството на момента, без да мисли, без да се съмнява. Той беше нейната сила и опора, нейното безопасно пристанище…

Не. Безопасните пристанища бяха много опасна илюзия. Отвори очи. Трябваше да избяга от плашещата интимност, зародила се от спонтанното му докосване.

Усетил промяната в нея, Дейвид прекъсна целувката и я погледна с безмълвно питащи очи. Джослин не знаеше какви чувства изразява лицето й, но той отпусна ръце. Изражението му стана спокойно и отсъстващо.

Джослин отметна косата си с треперещи пръсти.

— Разбойниците мъртви ли са?

Дейвид отиде до онзи, когото бе застрелял, коленичи и провери пулса на шията му.

— Този е мъртъв.

После уморено приближи до другия и дръпна маската му, разкривайки младо, но грубо лице. Мъжът бе в безсъзнание, раната на рамото му кървеше обилно, но дишането му бе стабилно.

— Този приятел ще оцелее, за да увисне на бесилката.

Джослин пое дълбоко дъх.

— Добре, че не съм го убила, макар че той си го заслужаваше.

Дейвид вдигна глава.

— Убийството винаги слага своя отпечатък върху човешката душа, независимо колко е справедливо. — Гласът му прозвуча мрачно и безнадеждно.

— Мисля, че твоята е останала неопетнена — тихо добави тя.

— Изпълнявах дълга си. А Бог ще реши дали съм бил прав. — Отново сведе поглед, измъкна кърпичката от джоба си и грубо привърза раната на разбойника.

Джослин го наблюдаваше мълчаливо, неспособна да откъсне поглед от него. Макар че не изглеждаше по-различен, представата й за него коренно се бе променила. Вече не виждаше елегантния господин, а гъвкавото му и мускулесто тяло; усещаше мъжката сила, която излъчваше, и за пръв път в живота си се чувстваше жена.

— Милейди?

Очарованието на мига отлетя. Тя се извърна и видя Мари, която бе извадила манерка с бренди от каретата и я предлагаше на господарката си. Джослин уморено се усмихна.

— Пийни първо ти. Ти си тази, която бе в лапите на онова чудовище.

Без да се съобразява с изискванията на етикета, Мари допря манерката до устните си и отпи яка глътка. Задави се, но когато наливаше от коняка в чашката, ръцете й вече не трепереха. Подаде я на Джослин, която я погълна на малки глътки, а после затвори за миг очи, докато течността изгаряше вътрешностите й.

— Добре ли си? — попита, когато главата й се проясни.

— Много по-добре, отколкото щях да бъда, ако вие не бяхте застреляли онази свиня, милейди. — Тялото й неволно потръпна.

Джослин немощно се усмихна.

— Ако искаш да довършиш съдържанието на манерката и да се напиеш до безсъзнание, обещавам, че няма да ти се разсърдя.

Французойката се изкиска.

— Няма да стигна чак до там, но ще пийна още малко.

— Джослин, ще подържиш ли конете, за да можем двамата с кочияша да внесем този приятел в каретата? Трябва да бъде откаран в затвора в Херефорд.

Джослин взе юздата на изоставения кон на главатаря на бандата и го погали по влажния нос. Топлата кадифена муцуна на животното й подейства успокояващо след жестокостта.

Дейвид и кочияшът качиха мъртвеца на покрива на каретата, след което настаниха ранения му съучастник на задната седалка на каретата.

Тъй като не искаше да сяда до него, Мари се покатери на капрата до кочияша. Пътуваха до Херефорд в пълно мълчание. Със зареден пистолет в ръка Дейвид не изпускаше от поглед пленения. Но мъжът не дойде в съзнание.

Джослин се бе завила в единия ъгъл на каретата, потънала във водовъртежа на мислите си. Дали целувката имаше някакво особено значение? Бе склонна да мисли, че не. Писмата, които си бе обменила през годините с леля си Лора, бяха допринесли да осъзнае, че има тайнствена връзка между жестокостта и страстта.

Изтощена от продължителната обсада на Багахос — гранична крепост между Испания и Португалия, където работеше като медицинска сестра в лазарета — Лора й бе описала ужасните гледки, на които бе станала свидетелка. Според нея, ако градовете се предават без съпротива на обсаждащите, след това победителите проявяват по-голямо милосърдие към тях. Но ако нападателите са били принудени да обсаждат дълго крепостта, според варварската логика на войната, след падането й жителите биваха избивани, изнасилвани, изтезавани, а къщите им — изгаряни. Багахос представляваше точно такава кървава победа за англичаните. Два дена и две нощи Уелингтън бе наблюдавал със скръстени ръце как войниците му си отмъщават за избитите си другари. Изнасилванията и убийствата нямаха край.

Допирът до опасността бе далечно ехо на вечната борба между смъртта и страстта за живот. Дейвид ги бе спасил от гибел и затова я бе целунал. Това бе мимолетен мъжки порив, веднага забравен.

Реакцията на Джослин навярно също се дължеше на ужасяващия страх от смъртта и на радостта от избавлението. Но като жена тя дълго щеше да помни тази целувка. Прегръдката бе създала помежду им особена физическа близост, с този, който на книга бе неин съпруг. Още усещаше топлината от тялото му и го желаеше по най-примитивния начин.

Затвори очи, сякаш бе напълно изтощена от нападението. Горещо се помоли дано тази лудост да изчезне, когато пристигнат в „Уестхолм“.

Глава 24

Когато стигнаха до Херефорд, Дейвид настани двете жени в една стая в страноприемницата „Зеленият дракон“, а после побърза да предаде ранения разбойник на полицията. Джослин и Мари си поделиха кана освежаващ чай, докато чакаха Дейвид да се върне при тях.

— Какво ще стане с пленения? — попита го тя и му подаде чаша с чай.

— В Херефорд в момента се провежда съдебно заседание за преразглеждане на нерешените дела в графството — обясни й той, — така че ще го осъдят по бързата процедура. Може би до края на седмицата.

— Ще ни призоват ли като свидетели, за да разкажем за нападението?

— Няма да се наложи. Кочияшът и аз ще свидетелстваме по-добре от теб и Мари. Тъй като няма други престъпления, мога да поискам от съда да прояви снизходителност. Разбира се, нападенията и обирите по пътищата са сериозно престъпление, но след като вече съм лорд, мога да се надявам да издействам този нещастник да смени бесилката с каторга. — Дейвид неспокойно закрачи из стаята. — Време е да потегляме. Искам да стигнем до „Уестхолм“ преди да се е стъмнило.

— Разбира се — кимна Джослин и посегна към шала и чантата си. Внезапно осъзна, че старателно избягваше да го погледне в очите, както и той нея. Ако не успеят да преодолеят тази неловка стеснителност, престоят им в Херефорд можеше да се окаже твърде неприятен.

След четиридесет и пет минути езда, откакто бяха напуснали Херефорд, Дейвид започна видимо да се тревожи.

— Познаваш ли местността? — попита го Джослин.

— Почти стигнахме — кимна той. — По-старите землища от имението се намират след завоя на реката Уай, а тези тук наоколо бяха прибавени по-късно.

Каретата забави ход и се отби към тясната пътека, водеща до два каменни стълба. До единия от тях се виждаше празна къщурка, очевидно предназначена за пазачите. В полумрака пътеката лъкатушеше сред високи и клонести дървета, повечето от които съсухрени.

— Какви са тези дървета, Дейвид? — попита Джослин. — Не съм виждала такива.

— Испански кестени — веднага отвърна той, без дори да погледне през прозореца на каретата. — Посадени са преди две столетия. Пътеката с кестените е дълга почти километър.

Тялото му беше напрегнато като тетива на лък. Само преди ден тя бе отпуснала ръката си върху неговата, за да му демонстрира симпатията си, за да го подкрепи, когато той се завръщаше след толкова продължително отсъствие в своя роден дом, макар че доскоро го смяташе за завинаги загубен. А ето че сега не смееше да го докосне.

Каретата най-после спря пред предната врата на къщата. Дейвид изскочи навън и се огледа с напрегнато изражение. Джослин го последва, но за разлика от него тя огледа с интерес старинната фасада. Къщата бе достроявана в различни стилове, но местният камък с червени жилки свързваше отделните секции. Макар че й липсваше великолепието на „Чарлтън“, сградата бе много привлекателна, а хълмовете и горите наоколо бяха така красиви, както Дейвид й ги бе описвал с любов.

Земите около имението обаче бяха ужасно занемарени. Джослин зърна няколко опитомени сърни, които бяха избягали от парка и сега припкаха на воля сред буйните храсталаци.

Изразът на лицето на Дейвид оставаше някак си далечен и малко отчужден и Джослин можеше само да гадае за какво си мисли той. Докосна леко ръкава му и тихо рече:

— Ще влезем ли?

Той се сепна, после кимна разсеяно и двамата редом изкачиха широките стъпала. Дейвид няколко пъти почука с желязното чукче, оформено като лъвска глава. Ударите отекнаха на кухо в къщата.

— Очакват ли ни за днес? — попита Джослин, докато чакаха някой да им отвори.

Дейвид замислено огледа сградата.

— Изпратих съобщение, но ми се струва, че в „Уестхолм“ едва ли гъмжи от слуги.

След няколко минути вратата се отвори и на прага застана плешив мъж на средна възраст. Лицето му се озари от широка усмивка.

— Господарю Дейвид! Добре дошли у дома! — приветства го мъжът и ниско се поклони. — Или по-скоро трябва да кажа лорд Престън. Всички в къщата с нетърпение очакваме вашето завръщане.

Те пристъпиха във високото преддверие, облицовано с дървена ламперия. Дейвид се втренчи в мъжа и възкликна:

— Мили Боже, Стретън, нима това си ти? Да не би вече да си станал иконом?

Мъжът отново се поклони.

— Имам тази чест, милорд.

Дейвид се обърна към Джослин:

— Помниш ли, че ти разказвах за схватките между мен и брат ми? Стретън бе този, който най-често ме спасяваше от преследванията. — Сетне отново се извърна към иконома: — Радвам се, че ме посрещна стар познат. Вече не се надявах някой тук да си спомня за мен. Освен това съм доволен, че си се издигнал.

Подаде му ръка. Икономът за миг се поколеба, но стисна ръката му и здраво я раздруса. Джослин си помисли, че в този затрогващ миг старата дружба между тях се оказа по-силна от строгите изисквания на протокола.

— Това е съпругата ми, лейди Джослин — продължи Дейвид, — придружавана от камериерката си мадмоазел Рено. Надявам се, че си ни приготвил стаите?

— Да, милорд, но се опасявам, че няма да заварите нещата така, както бихте желали. Брат ви, последният господар на „Уестхолм“, не поддържаше имението. Освен това — Стретън се изкашля смутено, — заради… хм, заради странностите в поведението им — на лорд Престън и на господин Тимоти, трудно може да бъде убедена някоя от местните девойки да постъпи на работа като камериерка.

Дейвид смръщи вежди.

— Да не би ти да си единственият прислужник в имението?

— Не съвсем, сър. Адвокатите, които бяха упълномощени като изпълнители на завещанието, не искаха да бъде наеман нов персонал преди вашето пристигане в „Уестхолм“, но жена ми, която, между другото, е добра готвачка, остана да работи в кухнята, а две момичета от селото се отбиват почти през ден, за да й помагат в чистенето. — Икономът въздъхна. — Страхувам се, че ще е нужно доста време, за да се стегне къщата.

Джослин се огледа и забеляза царуващата навред разруха. Ламперията беше потъмняла и прашна, а мебелите, килимите и завесите — порядъчно износени. Нямаше съмнение коя бе причината за извинителния тон на иконома.

— Радвам се, че поне кухнята е в ред. Може ли да предадеш на жена ти да приготви нещо леко за хапване, да кажем — той погледна въпросително към Джослин, — след около половин час?

Тя кимна утвърдително, радостна, че ще има възможност да отдъхне след пътуването, да се измие и преоблече.

— Ще бъде изпълнено — поклони се Стретън и трикратно издърпа шнура на звънеца, за да й съобщи да отиде в кухнята, след което поведе новопристигналите към горния етаж.

За жалост спалнята, запазена за лейди Джослин, се оказа също толкова занемарена, както останалите помещения, но поне в нея имаше достатъчно простор, а овехтелите завеси и драперии все пак бяха наскоро изпрани. В страноприемниците се беше натъквала на далече по-неприятни и дори отблъскващи гледки. Мари обаче се оказа доста по-взискателна и докато разопаковаше багажа не спря да мърмори под носа си, но за щастие икономът не разбираше френски.

Джослин се спря до прозореца, за да огледа имението. Къщата бе кацнала като самотна птица на стръмен хълм, откъдето се откриваше прелестна гледка към полетата и горите, блестящи в момента от оранжевото зарево на залеза. В далечината се мержелееше лъкатушещата синкава лента на реката Уай. Макар че местният ландшафт не бе толкова начупен, както в планините на Уелс на запад от Херефорд, като цяло местността беше приветлива. Не бе чудно, че Дейвид страстно жадуваше да се завърне в Херефордшър, когато не беше на себе си след спирането на лаудана.

Нищо чудно да се окаже добър земевладелец, подобно на баща си. Е, може би няма да бъде привърженик на пищността и разточителството, но ще разбира от земеделските култури, ще надзирава посевите и добитъка, ще държи изкъсо слугите си и надзирателите на местните селяни, а освен това ще намира време да сподели по халба бира с някой арендатор, нито пък ще се срамува да изцапа дланите си, ако се наложи да върши черна работа.

Усмихна се при тази представа и се зае да огледа съседните стаи. Отляво откри малка дневна с ъглово изложение, така че от нейните прозорци се откриваха приятни гледки в две посоки. Друга врата водеше към просторна гардеробна, в която обаче Джослин завари само няколко празни скрина. Отвори следващата врата и се озова в друга спалня. На единственото легло тя видя оставени чантите с вещите на Дейвид, но никъде наоколо не откри собственика им.

Побърза да затвори вратата на спалнята му. Разбира се, редно бе двете най-просторни спални на етажа да бъдат запазени за господаря и господарката на имението. Хрумна й да провери дали не са ръждясали резетата, но се отказа и си припомни, че няма смисъл да бъде толкова мнителна. Сигурна беше, че Дейвид няма да я безпокои, след като не го правеше, докато нощуваше в нейния дом.

Въпросът, който я вълнуваше най-силно, се свеждаше до това кой ще я опази от самата нея?

Дейвид преглътна смутено, когато Джослин се присъедини към него в малкия салон, съседен на голямата фамилна трапезария. Младата жена изглеждаше по-свежа от всякога, прелестна като наскоро разцъфнало пролетно цвете. Този ефект се подсилваше от зелената муселинова рокля, която бе подбрала за вечерта, чудесно подхождаща на зелените точици в очите й и разкриваща нежната й шия и възбуждащата извивка на млечнобелите й рамене. От усмивката й се разбираше, че се бе възстановила от ужаса на нападението. По пътя към Херефорд тя бе напрегната като струна.

Домакинът си напомни, че истинският джентълмен не бива да се взира в деколтето на дамата си — или поне не бива да го виждат, че го прави — той издърпа стола й. Стретън предвидливо бе поставил приборите им под прав ъгъл, вместо в двата срещуположни края на масата.

— Ако знаех колко е запуснато това място, никога нямаше да те помоля да ме придружиш — извини се Дейвид, докато се настаняваше на стола си.

Тя се засмя.

— Това е палат в сравнение с къщата, която обитавах с леля и чичо във Фуенте Гуиналдо.

— Забравих, че ти си корав ветеран от Полуострова. — Запита се дали нещата щяха да бъдат по-различни, ако се бяха срещнали там. Може би тогава сърцето й е било свободно? Разбира се, преди две години не се очакваше той да умре от треска или от раните си, така че вероятно никога нямаше да се осмели да я ухажва.

Беше минало доста време, откакто пиха чай със семейство Морган, и двамата бяха изгладнели. Както икономът бе казал, съпругата му бе добра готвачка на прости ястия и храната бе вкусна и питателна.

— Добра храна, а виното е отлично — отбеляза Джослин, след като раздигнаха блюдата.

— Не съм изненадан — сухо отвърна Дейвид. — Сигурно и конете са породисти. Очевидно покойният лорд не се е скъпил за удоволствията си, пренебрегвайки всичко останало.

Джослин си избра една прясна праскова от купата с плодове и започна да бели мъхестата й кожа с остър нож.

— В тази къща не е ли имало господарка, след като майка ти я е напуснала?

— Не. Средният ми брат Роджър беше женен, но предпочиташе да живее в Лондон. Със съпругата си нямат деца и вдовицата му се е омъжила повторно. Уилфред също имаше съпруга, но преди няколко години тя умря при раждане заедно с бебето и оттогава той не можа да открие толкова отчаяна жена, която да се омъжи за него.

— Има ли достатъчно пари, за да се погрижиш за текущите нужди в имението? — Джослин отряза парче праскова и го изяде с явна наслада.

— Роули смята, че ще има, ако живея скромно и инвестирам всяко пени, за да спася имението — отвърна той, като в същото време единственото, което му се искаше, бе да целуне тази прелестна уста с вкус на сочна и ароматна праскова. — Ще са нужни години, за да се приведе всичко в ред, но може да стане, а само това има значение. — Завъртя отсъстващо чашата си с вино и се замисли за детството си в „Уестхолм“. Щастливите дни бяха повече от лошите. — За мен тази работа наистина ще бъде удоволствие.

— Да поговоря ли със Стретън за наемане на няколко прислужници? Сега похотливите ти братя вече ги няма и сигурно ще се намерят желаещи да работят в имението.

— Идеята е добра. Ще ти бъда благодарен за помощта.

— Обичам да наемам хора и да давам заповеди — кокетно се усмихна младата жена. — Ти самият каза, че съм една от най-оправните и властни жени, които си срещал.

— Думите ми бяха комплимент. — Никога не можеше да разбере защо някои мъже харесваха само жени, които са безпомощни като новоизлюпени пиленца.

За миг помежду им се установи напрегната тишина. После тя сведе поглед и каза някак си между другото:

— Това е най-странният рожден ден в живота ми.

— Мили Боже, нима това е прословутият двадесет и пети рожден ден? — възкликна Дейвид. — Знаех, че наближава, но не си спомнях точната дата. Двадесети август. Ще трябва да го запомня занапред.

Макар че навярно бе глупаво да споменава за някакво бъдеще, след като бракът им много скоро щеше да изчезне като утринна мъгла. Запита се дали някога ще се срещнат в Лондон и ще се поздравят любезно или може би ще си разменят писма веднъж в годината, сякаш никога не са били — макар и за кратко — съпруг и съпруга.

— „Уестхолм“ е прочут с винарската си изба и не се съмнявам, че има и шампанско — каза Дейвид като си напомни тъжно, че бракът все още не бе анулиран. — Да слезем ли да проверим какво е оставил Уилфред?

— Води ме. — Тя преглътна и последното парче от прасковата. — По-добре е един рожден ден да се празнува с шампанско, отколкото с изстрели и бандити.

Глава 25

Стретън донесе два свещника, тирбушон, две високи винени чаши и ги последва надолу към винарската изба.

— Поне за избата на „Уестхолм“ не се налага да ви поднасям извиненията си — каза икономът, докато отключваше тежката, обкована с желязо врата. — За покойния лорд Престън избата бе най-важната част от имението. Станах нещо като експерт в подхранването на бордото. — От сарказма в гласа му бе явно, че смяташе за пропиляно времето, посветено на вината.

Когато икономът отвори вратата, Дейвид тихо подсвирна:

— Принц-регентът сигурно ще се почувства засрамен, ако види тази изба. — Пое единия свещник, като остави другия на иконома, за да осветява обратния му път.

— Можеш да се върнеш към задълженията си. Двамата с лейди Престън сами ще я огледаме.

Стретън подаде на Джослин двете винени чаши и си тръгна. Дейвид вдигна високо свещника, за да освети по-добре помещението, и я покани с изискан жест:

— Добре дошла в това, което навярно за Уилфред е било любимата част от „Уестхолм“.

— Господи! — възкликна младата жена, докато пристъпваше в тъмната и суха изба. — Според мен тази винарна ще засрами и избата в „Чарлтън“. Не мислех, че е възможно нещо подобно.

Новият лорд Престън бе по-малко впечатлен. За едно дете много неща изглеждаха големи, но не и винената изба на „Уестхолм“. Помещението му се бе струвало необятно с безкрайни редици бъчви. Над всяка имаше табелка, на която акуратно бяха изписани датата, качеството и произходът на виното, което се намираше вътре. Покрай стените бяха подредени рафтове, пълни с бутилки, поставени под определен наклон, за да се запазят мокри тапите, а в ъгъла се виждаше голяма маса, до която бе изправен шкаф, в който навярно се съхраняваше необходимото оборудване като вани, тапи и фунии.

Джослин пристъпи по най-близката пътека. Шумът от стъпките й се заглушаваше от дървените стърготини, които покриваха пода.

— Това място е по-чисто, отколкото хирургическото отделение в болницата.

— Тъжно, но е истина. — Дейвид я последва. — Дори дървените стърготини са съвсем пресни, както е според изискванията на винарите. Навярно грижите за избата отнемат по-голяма част от времето на Стретън.

— Какво искаше да каже той с това, че е станал експерт по „подхранването“ на бордото? — Тя го стрелна шеговито през рамо. През голото си, подканващо рамо. — Представям си, че пуска в бъчвите парчета хляб и сирене.

Той се засмя.

— Бордото не е много плътно, затова се препоръчва понякога да се добавят малки количества френски коняк в големите бъчви. Същото се прави и с бургундското, а понякога към белите вина се прибавят капки прясно мляко за подслаждане.

— Откъде знаеш толкова много за виното? — учудено попита тя, а пръстите й се плъзнаха по дъгите на дъбовите бъчви, пълни с качествено испанско шери.

— Виното беше едно от хобитата на баща ми. Затова избата в „Уестхолм“ е толкова голяма. Той често ме водеше тук и ми обясняваше как се подреждат бутилките, в които трябва да узрее виното, както и други тънкости на винарството. — Дейвид винаги се бе радвал на тези преживявания с баща си, но потръпна, когато много по-неприятни спомени изплуваха на повърхността.

Джослин го забеляза и попита:

— Студено ли ти е?

— Спомних си как Уилфред ме заключи тук. Намериха ме чак на следващия ден, когато икономът слезе в избата, за да вземе няколко бутилки за вечерята.

— Що за отвратителна постъпка! — ужасено възкликна тя. — На колко години си бил?

— На осем или девет. Всъщност не беше толкова страшно. Една от кухненските котки също беше с мен. Тя ми правеше компания. — Животното му бе помогнало да не полудее в непрогледния мрак, като се бе свило в скута му, мъркайки през цялото време. Оттогава Дейвид обичаше котките, но не позволи на по-големите си братя да разберат за тази му слабост. Ужасяваше се при мисълта какво могат да сторят на невинните животинки само за да го разстроят. Джослин присви очи.

— Сега наистина съжалявам, че не съм застреляла Уилфред. Щеше да ми достави огромно удоволствие.

— По-добре е, че този грях падна върху плещите на Тимоти. — Дейвид поднови огледа. — Тук има доста от прочутото ябълково вино на „Уестхолм“. Радвам се да видя, че традицията е запазена.

— Значи в имението имате преса за ябълки?

— Да. Херефордшър е прочут с ябълковото си вино. В „Уестхолм“ има много ябълкови градини. — Той потупа бурето. — Виното в това буре е само за домашна употреба. Когато се хранят, слугите предпочитат да пият ябълково вино или малко бира. Искаш ли да го опиташ?

— С удоволствие. — Тя му подаде чашата си.

Дейвид завъртя канелката и наля малко от бистра га кафява течност в чашата й. Плътното ухание на ябълки му припомни за детството, пренасяйки го назад във времето към меките есени дни, когато се наливаше ябълковото вино от новата реколта. Обикновено това се правеше, когато в имението имаше някакъв празник и се устройваха танци на открито в овощната градина. Дейвид си помисли да възобнови този обичай, в случай че Уилфред е занемарил традицията.

След първата предпазлива глътка Джослин довърши останалото на един дъх.

— Чудесно е. Не е твърде сладко и съдържа точно толкова алкохол, колкото е нужно, за да бъде пивко. — Плъзна поглед по останалата част от избата. — Навярно няма да ти се наложи да купуваш вино, дори и ако доживееш до сто години.

— Тези вина може би струват цяло състояние. Продажбата им ще осигури нужните пари за имението.

— По-добре да не продаваш всичко — отвърна Джослин, леко изненадана. — Баща ми винаги казваше, че доброто вино е отличителен белег за трапезата на един джентълмен.

— Ще запазя достатъчно, за да съхраня репутацията си. А сега да видим къде е шампанското. Смяташ ли, че за Уилфред шампанското е било несериозна напитка?

— Може би трябва да проверим онези полици покрай стената.

Единият рафт се оказа изцяло с бутилки шампанско. На трепкащата светлина на свещите Дейвид огледа смаяно дългите редици прашни бутилки.

— Дяволите да ме вземат, ако знам кое е най-доброто вино тук. Ще трябва да се задоволя с предположението, че Уилфред не би взел нещо, което не е първокласно. Милейди, оставям избора на вас.

Тя се замисли за миг, после посочи една бутилка.

— Ето тази.

Той остави свещника върху близката маса и отпуши бутилката. Въпреки че внимаваше, тапата изхвръкна с пукот, а виното се разля с шиптене.

Джослин се засмя и протегна чашата си.

— Сигурно някой изтънчен познавач ще се ужаси, че пием шампанско от чаши, в които току-що сме пили ябълково вино, но аз няма да кажа на никого, ако и ти го запазиш в тайна.

— Съгласен. — След като наля от пенливата течност, Дейвид вдигна чашата си: — Честит рожден ден, скъпа. Дано следващият рожден ден ти донесе онова, за което сърцето ти жадува. — Изпи чашата си на един дъх и си помисли, че ако не беше фаталният срок, свързан с този рожден ден, той никога нямаше да се запознае с нея.

— Ах… — промълви Джослин, леко замаяна от бълбукащото вино. — Ябълковото вино беше хубаво, но предпочитам шампанското.

— Тук има достатъчно, за да се изкъпеш в него, ако пожелаеш.

— Какво непростимо прахосничество би било това. — Подаде чашата си, за да й налее още. В полумрака косата й изглеждаше тъмна с червеникави отблясъци от светлината на свещите. Макар че в избата бе студено, не личеше да й е хладно. Колкото до него — тъкмо обратното, той изгаряше от топлина.

Дейвид чукна чашата си в нейната.

— Понякога, късно през нощта, след умората от деня, когато офицерите са пийнали достатъчно, те кръстосват ръце и вдигат тост. — Усмихна се. — Може би го правят, за да се крепят един друг и да не паднат на пода. Част от ритуала е да изпразниш чашата си на един дъх.

— Звучи интересно. — Джослин вдигна дясната си ръка и я уви около неговата. Когато ръцете им най-после се срещнаха, разликата във височините им я накара да се засмее. — Струва ми се, че сте твърде висок, сър.

— Когато става дума за мъж и жена, са позволени някои компромиси. — Той се наведе малко, за да заличи разликата в ръстовете им. Странно, тя може и да го мислеше за прекалено висок, но той никога не я бе смятал за ниска. Тя беше… точно като за него.

— За вас, милейди — каза той, впил поглед в нейния. Смехът й секна. Докато пиеха чашите си на един дъх, очите й се взираха в неговите — огромни и уязвими. Мехурчетата погъделичкаха устата му, ала нищо не можеше да се сравни с кипежа на кръвта му, докато вдъхваше уханието на жасмин, шампанско и жена. Двамата бяха толкова близо един до друг, че гънките на светлата й муселинова рокля докосваха бедрата му.

С разтуптяно сърце той взе нейната чаша и заедно със своята ги остави внимателно на масичката до свещника. После нежно обхвана лицето й с длани и я целуна. Тя пое дълбоко дъх и отстъпи назад. Гърбът й се опря в стената, но меките й устни откликнаха на неговите, а ръцете й обгърнаха врата му.

Езиците им се докоснаха. Кръвта забуча в ушите му, сякаш стотици барабани екнаха около него.

— Устата ти има вкус на праскови и шампанско — прошепна Дейвид, докато плъзгаше пръсти в косите й и измъкваше фибите. Една след друга те падаха върху каменните плочи, докато кестенявите вълни се разстилаха като лъскав водопад по раменете й. Той зарови лице в копринената мекота, опиянен от уханието на жасмин.

— Това… това не е правилно… — промълви тя, но изви глава, подлагайки шията си под жадно търсещите му устни.

— Ние сме женени, Джослин. — Прокара върха на езика си по извивката на ухото й. — Как може това да е грешно? Или може би аз те отвращавам?

— Не. О, не. — Тя пое дълбоко дъх. — Но… има още нещо. Ти го знаеше още от първия път, когато се запознахме.

Той се премести на другото й ухо и усети как гърдите й се притиснаха към неговите.

— Този някой друг… как, за Бога, да го наричам?

Тя затвори очи.

— Наричай го… Херцогът.

Той потисна въздишката си. Трябваше да знае, че ще е херцог.

— Наистина ли си влюбена в него? — Ръцете му се плъзнаха отстрани, следвайки гъвкавата извивка на кръста и бедрата й, докато той се опитваше да погали всеки сантиметър от тялото й.

— Мисля, че малко го обичам. — Гласът й пресекна. — Това… това е достатъчно.

Стори му се странно, че тя иска малко любов. По-късно щеше да разсъждава върху това. Ръцете му погалиха гърба й и останаха там като преграда между меките извивки на тялото й и грубата каменна стена.

— Ти каза, че той харесвал светските и обиграни жени. Ако се сближите, дали няма да бъде разочарован, даже подразнен, че ти не си чак толкова обиграна?

Тя дълго не отговори и той разбра, че самата тя си задаваше този въпрос.

— Мислех, че мъжете харесват девствените жени — нерешително промълви.

— Това зависи от мъжа и от обстоятелствата. — Дланите му обхванаха красивите й твърди гърди, а палците му разтриха зърната й, които се втвърдиха под плата на роклята й. — Ти си страстна жена, Джослин. Би трябвало най-после да узнаеш какво означава това.

Тя се вцепени.

— Не бива да съм страстна! Майка ми е била и това е разрушило семейството ни.

Болката в гласа й прониза сърцето му. Дейвид нежно погали косата й и леко зацелува устните й, с нежна и ефирна целувка, едновременно успокояваща и възбуждаща, докато тя не се отпусна.

— Ще ти разкрия една истина — прошепна младият мъж. — Ако позволиш на един опитен светски мъж да те въведе в тайните на страстта, при условие, че ти го желаеш повече, отколкото той теб, той ще притежава душата ти, но ти никога неговата. Това ли искаш?

— Не. Никога не и това — отвърна тя, а пулсът й се ускори под устните му.

Той дръпна връзките, които завързваха роклята на гърба й.

— Тогава трябва да ми позволиш аз да те въведа в тайните на страстта, за да можеш след това да бъдеш по-силна и в безопасност.

Тя се засмя през сълзи.

— Ти си безскрупулен!

— Разбира се. — Роклята бе развързана и той я плъзна надолу по раменете й, разкривайки поръбения с дантела корсаж. Разбрал, че мисълта за любовта я плаши, Дейвид прошепна: — Аз съм мъж и те желая и затова съм безскрупулен. Аз искам теб, а ти искаш да придобиеш опит. Със сигурност бихме могли да се споразумеем.

След миг развърза връзките на корсета й. Преглътна тежко, когато той се свлече надолу, оголвайки предизвикателната мекота на гърдите й. Дейвид впи устни в едната, а езикът му загали втвърденото зърно.

— Ти… се опитваш да ме объркаш — промълви тя, стремейки се гласът й да прозвучи обвинително, а не задъхано.

— Да — искрено отвърна той, а топлият му дъх погали падината между гърдите й. — Сега искам да не мислиш за нищо, освен за нас.

Впи устни в другата й гърда, докато ръката му повдигна полите й, леко докосвайки коленете й. После се плъзна между бедрата й и започна да се движи нежно напред-назад, търкайки най-интимното й място.

Когато акушерката я бе преглеждала, Джослин бе изпитала отвращение и унижение, но неговото докосване бе толкова различно, та дори засенчи първоначалния копнеж и страстно желание. Тя се изви, макар да не бе сигурна дали се опитва да избяга или да се отрие в опитните му пръсти. Ръцете й се вкопчиха в кръста му за опора.

Дали бе прав, смятайки, че тя трябва да придобие повече опит, за да възбуди интереса на Кандоувър? Ако докосването на херцога й въздействаше по-силно, отколкото това на Дейвид, тя щеше да бъде завинаги изгубена. Не можеше да разсъждава. Не можеше да разсъждава.

— Това е грешка — промълви с отчаяние тя. — Ужасна грешка.

Той застина, но се впи в лицето й.

— Наистина ли смяташ така?

— Да — прошепна Джослин, а сълзите напираха в очите й, горещи и парливи като желанието и страха, бушуващи в нея.

— Съжалявам, Джослин. — Той се изправи и я сгуши в прегръдките си, а ръката му погали голия й гръб. — Никога не бих направил нещо, което не харесваш.

Тялото му бе като топла и силна преграда срещу света. Младата жена зарови лице на гърдите му. Ризата му охлади пламналото й лице, докато кръвта пулсираше във вените й. Искаше й се да го ухапе, но не бе сигурна дали желанието й е причинено от гняв или от нуждата да го вкуси, както той бе вкусил нея. Да се слее с него, докато станат едно цяло.

Джослин стисна очи, опитвайки се да се овладее.

— Аз… харесвам всичко, което правиш с мен — пресекливо заговори тя, — но не знам дали ако се вслушам в твоите доводи ще бъде проява на мъдрост или на лудост.

Пръстите му леко погалиха тила й, изпращайки възбуждащи тръпки по гръбнака й.

— Аз също не съм сигурен — сухо промълви младият мъж. — Може би е по-добре по-късно, на трезва глава, да обмислим онова, което ти казах. Със сигурност не мога да мисля ясно, когато те държа в прегръдките си.

Тя се засмя задавено. Помисли си, че след тази нощ ще бъде невъзможно, дори да си представи, че отново ще може да разсъждава на трезва глава.

Тази нощ Дейвид дълго лежа буден, с невиждащ поглед, прикован в непрогледния мрак. По бойните полета, когато водеше разузнавателен отряд сред гъмжащата от опасности територия на противника, той бе развил умението да отхвърля от съзнанието си маловажните подробности, за да води войниците през най-опасните зони.

Сега се опитваше да постигне същото с Джослин. От самото начало имаше влудяващото усещане, че всъщност не бе разбрал докрай изплъзващата й се същност. Тази вечер бе разкрила част от липсващите парчета от мозайката. Джослин се боеше от страстта, от любовта, а майка й — за която твърдеше, че почти не си спомня — бе част от този страх. Повечето от разводите се даваха въз основа на скандална изневяра от страна на съпругата и навярно това се бе случило с родителите на Джослин, разрушавайки семейството й и оставяйки я с опустошена от болката душа.

Но въпреки страховете си, Джослин жадуваше за топлота и любов. Тя му напомняше за диво котенце, което искаше да се приближи, но се плашеше от най-малкото движение. Тялото й откликваше на ласките му, докато разумът я караше да се отдръпва. Той трябваше да се опита да я спечели със страст и приятелство, но да не използва опасната дума любов. Доста странен начин да ухажваш собствената си съпруга, особено когато повечето жени искат нежни клетви и уверения. Но той щеше да направи необходимото, за да създаде помежду им вечните връзки на любовта и щастието.

Дейвид въздъхна и затвори очи, уморен от дългия и наситен със събития ден. Не биваше да се оплаква, още повече като си припомнеше, че само допреди няколко седмици се намираше на смъртно легло.

Обви ръце около възглавницата — дяволски блед заместител на съпругата му. Помоли се дано да е отгатнал правилно тайната на лейди Джослин.

Глава 26

След преживените мигове на страст, Джослин спа лошо. Тя се въртя в леглото, преследвана от възбуждащия спомен за случилото се с Дейвид в избата на имението. Кореше се, че е лекомислена развратница, и се срамуваше, задето се бе наслаждавала на целувките и милувките на майора. Винаги се бе смятала за жена, която контролира чувствата си и не се поддава на емоциите. Беше прекарала години в търсенето на мъж, който би бил подходящ съпруг. И когато го бе открила, бе позволила на друг да нахлуе в живота й, обърквайки чувствата и желанията й.

Разбира се, Дейвид бе идеален представител на мъжкия пол — мил, забавен, отличен компаньон и много привлекателен. Но не бе редно да се отдава на ласките на друг, когато мислите й вече са заети.

Парадоксално, когато стана от леглото, младата жена осъзна, че Дейвид беше прав, заявявайки, че трябва да научи повече за страстта, въпреки че аргументите му бяха безсрамно егоистични. Ако искаше да контролира тялото си, първо трябваше да го разбере.

Нещо повече — сега, след като бе изпила първата глътка от чашата на страстта, можеше да прецени, че липсващият й опит в любовната игра едва ли щеше да очарова херцог Кандоувър. Единствено статутът й на омъжена жена я правеше привлекателна в очите му, така че по-добре да се научи как да се целува.

Макар че се засрами от дръзките си мисли, Джослин трябваше да си признае, че любовните уроци с Дейвид щяха дай доставят огромно удоволствие.

Мари влезе в спалнята с поднос чай в ръце. Джослин мислено си каза да поръча шоколад, тъй като това бе предпочитаното й питие за закуска.

— Как се чувстваш в стаята си на тавана? — попита тя, докато си наливаше мляко в чашата.

Не биваше да пита. Мари въздъхна и лицето й придоби страдалческо изражение.

— Не е като в „Кромарти Хаус“.

— Предполагам, че не е. — Джослин отпи от чая. — Хайде, не бъди мрачна. Само след седмица любимият ти уелсец ще бъде тук, за да сподели изгнанието ти от цивилизацията.

— Ха! И къде беше той, когато най-много се нуждаех от него? Когато бях нападната от онези жестоки бандити? — възмутено вирна брадичка камериерката.

— Но нали лорд Престън ни защити — изтъкна господарката й.

Мари презрително изсумтя.

— Щеше да бъде много по-романтично, ако бях спасена от моя любим, а не от вашия.

Джослин се задави с чая.

— Майор Ланкастър не е мой любим.

— Той е ваш съпруг, нали? И ако го оставите да си отиде, ще бъде несравнима глупост. — Кафявите очи на Мари огледаха укорително господарката й като строга бавачка.

— Струва ми се, че се самозабравихте, мадмоазел! — Джослин остави рязко чашата си върху чинийката. Гласът й бе студен като лед. Понякога си мислеше, че не е зле слугите й да се боят от нея и това бе един от тези случаи.

— Каква рокля ще облечете тази сутрин, милейди — попита Мари, без ни най-малко да се стресне.

— Тъмносиния муселин. — Джослин предположи, че може да й се наложи да посети някои не особено чисти помещения, затова по-добре да облече нещо тъмно. Освен това въпросната рокля беше с високо деколте и доста строга, което напълно отговаряше на настроението й.

След като се облече, тя слезе долу. Вътрешно трепереше, защото не бе сигурна как ще се изправи пред Дейвид след интимностите от предишната вечер.

— — Лорд Престън стана ли вече? — попита тя Стретън.

— Негово благородие излезе рано, милейди. Ще желаете ли да закусите?

Джослин въздъхна облекчено и си поръча рохко яйце и препечена филийка, после се настани в трапезарията и започна да прави списъка с въпросите си към Стретън. Икономът можеше да бъде отличен помощник, но се нуждаеше от напътствия относно това, което ще е нужно на господаря му, поне в началните етапи от възстановяване на домакинството в имението.

Приключи със закуската и тъкмо излизаше от трапезарията, когато Дейвид влезе в къщата. С ботушите си за езда и кожените бричове, подходящи за провинцията, той бе много приятна гледка за окото на всяка жена — освен ако въпросната жена не се чувстваше засрамена и виновна.

Преди Джослин да се овладее, той повдигна брадичката й и я целуна. Устните му бяха топли и твърди. За миг тя замръзна от изненада. Но това не бе целувка, предназначена да съблазнява, нито изразяваше някакво господство или притежание. По-скоро бе приятелски израз на привързаност и я накара да се почувства превъзходно.

Когато той се отдръпна, неудобството и притеснението от предишната вечер бяха напълно изчезнали.

— Добро утро — рече малко задъхано младата жена. — Сигурно си станал много рано.

— Отидох да се видя с управителя на имението, за да обсъдим с него какво трябва да бъде направено. Ще трябва да си избера кон, за да мога да обиколя земята и да видя всичко със собствените си очи. — Хвана ръката й и я поведе към вратата. — Ела с мен, да отидем заедно до конюшните. Като познавач на коне, сигурно си не по-малко любопитна от мен.

Жизнерадостното му настроение сякаш бе заразително. Когато стигнаха до конюшните, двамата вече бъбреха свободно както винаги. Но вътре те млъкнаха. Подобно на винената изба и конюшните бяха отлично поддържани и всичко бе в безупречен ред. Джослин огледа със завист гладките и лъскави ловджийски коне, двата коня за каретата и огромните мускулести товарни коне. Дори баща й щеше да бъде впечатлен.

Тя спря пред клетката на една красива сива кобила и каза:

— Това е почти достатъчно, за да се простят всички грехове на Уилфред. — Припомни си изражението на Дейвид в избата и додаде: — Е, поне някои от тях.

— Брат ми наистина е разбирал от коне. — Дейвид тъжно огледа дългата редица клетки. — Жалко, че не е вложил също толкова пари в отглеждането на добитъка или в купуването на по-качествени семена за посев.

Очевидно посещението му при управителя на имението е било полезно. Джослин погали кадифената муцуна на кобилата.

— Но ти ще съумееш да съчетаеш и двете, нали? Да се грижиш за фермата и да развъждаш прекрасни коне?

— Надявам се с времето и това да стане — въздъхна младият мъж, — но не и сега.

С малко късмет можеше да го направи и сега, без да се налага да продава избата и конете, помисли си Джослин, докато шепнеше гальовни думи на кобилата. Двамата можеха да бъдат партньори, но той не беше партньорът, когото тя искаше, нито пък тя бе неговият избор.

— Вие ли сте новият господар? — разнесе се учтив глас. — Аз съм Паркър, конярят.

Двамата с Дейвид се извърнаха към новодошлия. Отначало Паркър изглеждаше нервен, но постепенно се отпусна след предразполагащите въпроси на Дейвид. Джослин предположи, че покойният лорд е бил доста избухлив и слугите му се бяха научили да пристъпват на пръсти край него.

Дейвид помоли Паркър да му оседлае високия черен жребец.

— Искаш ли да пояздиш с мен? — обърна се той към Джослин, когато конярят отиде да изпълни молбата му. — Докато си облечеш костюма за езда, ще наредя да оседлаят сивата кобила.

Предложението бе доста изкушаващо и тя се поколеба, но после поклати глава.

— Може би е по-добре първо да видиш сам „Уестхолм“.

— Предполагам, че си права.

— С твое разрешение ще поговоря със Стретън, за да решим какво трябва да направи за къщата.

Той й се усмихна с онази усмивка, която винаги я стопляше.

— Ще ти бъда благодарен. Мога да командвам рота войници, но почти нищо не знам за управлението на едно имение.

— Е, аз ще тръгвам — каза Джослин, доволна, че може да му помогне.

Дейвид тръгна след нея.

— Паркър ще се нуждае от помощник в конюшнята. Ще ми позволиш ли да наема Рийс Морган, ако той пожелае?

— Добра идея. Той е много полезен. Тук едва ли ще има кой знае колко много работа, а в Лондон имам двама коняри. Предполагам, че ще е доволен да живее по-близо до семейството си.

Оседланият жребец очакваше Дейвид отвън, той го възседна и се сбогува с нея с думите, че ще се върне за вечеря. Джослин го проследи с поглед, докато се отдалечаваше. Не бе изненадана, че е отличен ездач. Той правеше всичко добре, с лекота и с непретенциозен стил. Запита се как ли би се чувствал във висшето общество, където претенциозността бе начин на живот. Но дори и там характерът и истинските качества се ценяха от хората, които имаха влияние и тежест в това общество. Ако по някаква причина не се оженеше за своята Жанет, сигурно нямаше да липсват млади жени, нетърпеливи да станат лейди Престън.

С тази мисъл, която й подейства странно потискащо, тя се върна в къщата.

Дейвид отново целуна Джослин, когато се срещнаха за вечеря. Този път вместо да се стресне, младата жена отвърна топло на целувката му. Дейвид си каза, че има напредък. Усмихна се и я поведе към трапезарията.

— Успешен ли беше денят ти?

— Мебелите и ламперията в къщата отчаяно се нуждаят от излъскване с пчелен восък, а подовете — от старателно почистване, но като цяло сградата е солидна, с изключение на незначителни течове от покрива. Открих прекрасни стари мебели, така че по-голямата част от стаите могат да бъдат преобзаведени. Утре ще дойдат осем или десет жени от селото, за да помогнат. — Тя се усмихна, докато нагласяваше салфетката си. — Всички явно изгарят от любопитство да посетят голямата къща и ако имат късмет, да видят новия господар.

— Предполагам, че с голямо нетърпение искат да видят светската дама от Лондон. Какво мислиш за къщата?

Джослин се наведе напред, а очите й заблестяха:

— Къщата е много хубава. Стаите са просторни, а от големите прозорци в новите крила се откриват прекрасни гледки. Освен това са много слънчеви. Ние можем… — Гласът й заглъхна. — Ти можеш да превърнеш това място в приятен туристически обект.

— Ще бъде наистина чудесно, ако успееш да премебелираш стаите, като използваш наличните мебели — каза той, зарадван от това неволно изплъзнало се „ние“. — Боя се, че за известно време едва ли ще мога да отделя пари за подобрения в къщата.

Тя преглътна една лъжица от супата от киселец.

— А ти какво откри по време на огледа на имението?

— Роули и управителят не преувеличават за това, което трябва да бъде направено. — Дейвид се намръщи. — Макар че години наред съм яздил непрекъснато, сега, само след два месеца прекъсване, мускулите ме болят.

Тя се засмя, но се въздържа от коментар.

— Държа много на преценката ти за имението. Кога ще можеш да дойдеш с мен?

Тя се замисли.

— Утре вероятно ще трябва да остана в къщата, за да наглеждам новодошлите помощнички. Какво ще кажеш за вдругиден?

Той кимна, макар да бе малко разочарован. Очакваше с нетърпение да я разведе из „Уестхолм“. Не се съмняваше, че тя ще почувства любовта му към местността. Вече бе харесала къщата и му бе позволила да я целуне. Ако се влюби в имението, можеше да се влюби и в него.

Глава 27

Откриването на къщата си бе чист късмет. Сали вдигна поглед. Беше се настанила на пода, където си правеше списък и огледа щастливо празната гостна. Когато се срещна с адвоката на семейство Ланкастър, тя спомена за предстоящата си сватба. Роули знаеше за една свободна къща само на пресечка разстояние от кабинета на Иън и Сали заведе годеника си, за да я огледа.

Двамата се влюбиха в къщата и веднага подписаха договора за наемане. Тя бе идеална — много удобна за работата на Иън, но в същото време беше уединена и по-просторна, отколкото тесните стаички над хирургичния му кабинет. Сали бе доволна, че ще остане в същия квартал и ще може да се вижда със семейство Лонстън, но вече като приятелка, а не като гувернантка. Макар че новата гувернантка бе започнала работа, семейство Лонстън великодушно позволиха на Сали да остане в къщата им, докато се омъжи. Тя прекарваше дните си в планове за новия си дом и помагаше на Иън. Това бе щастлив период, изпълнен с вълнения и очаквания.

Тя се изправи и прекоси стаята, възхищавайки се на прекрасните корнизи и на отблясъците на слънчевите лъчи по полирания под от дъбов паркет. Къщата не бе толкова внушителна като „Кромарти Хаус“, но въпреки това напълно устройваше Сали. Имаше достатъчно стаи за всичко, както и за бъдещите им деца, ако Бог ги дари с такива. Младата жена си представяше как ще прекара остатъка от живота си все в тази къща и всеки ден ще благодари на Бога за щастливата си съдба.

В изблик на жизнерадостно веселие, каквото не бе изпитвала от детството си в „Уестхолм“, тя вдигна ръце и се завъртя като шестгодишно момиченце. Спря внезапно, когато откъм отдалечения ъгъл се разнесе смях.

Извърна се със зачервени страни към предната врата и видя Иън, който тъкмо влизаше. С широките си рамене, огрени от слънцето, той бе толкова привлекателен, че сърцето й преливаше от любов към него.

— Надявах се да те намеря тук. — Годеникът й небрежно пусна шапката си на пода, докато пристъпваше към нея със светнали очи. — Виждам, че добре се забавляваш, момичето ми.

Сали се хвърли в прегръдките му и двамата се завъртяха.

— Наистина се забавлявам. О, Иън, не мога да повярвам, че всичко това е истина. Че ти си истински.

Устните му се сляха с нейните в целувка, която бе съвсем истинска. След прегръдката, която бе оставила Сали разтреперана и задъхана, той се отдръпна и огледа изцапаното й лице.

— Явно пак си била на тавана и обрала праха на цялата къща.

— Боя се, че никога няма да бъда изискана и бляскава светска дама като Джослин.

— Ако имаше вкус към изисканото и бляскавото, нямаше да те харесвам. — Прегърна я през раменете и я поведе към трапезарията, която бе свързана с гостната. — Свърши ли със списъка на задачите около обзавеждането на къщата?

— Да. Къщата е в отлично състояние. Нуждае се от почистване и боядисване тук-там, но ако решим, още утре можем да се нанесем.

— Всъщност — колебливо поде той, — възнамерявах утре да се оженим.

Тя го погледна изненадано.

— Утре ли? Няма ли да е през октомври?

— Днес получих писмо от майка си. Брат ми Дайърмид ще се жени след две седмици, а освен това в рода ни ще има едно-две кръщенета. — Взе ръцете й в своите. — Късното лято е спокоен период в моята работа, затова ми хрумна, че ще е най-подходящият момент да те заведа в Шотландия и да те запозная със семейството си. Бих искал да се похваля с теб. Освен това от няколко години не съм си ходил у дома.

Значи Шотландия все още си оставаше негов дом въпреки всички далечни места, които бе посетил. Това й се стори много трогателно.

— Разбира се, щом ще пътуваме заедно, трябва да бъдем женени.

— Точно така. — Лицето му се озари от усмивка. — А освен това не умея да чакам.

Сали едва ли не се разтопи от топлината, струяща от очите му. Всички останали виждаха в него само грубия, но блестящ хирург, но нежността и любовта си той пазеше единствено за нея. Със сърце, преизпълнено от любов, тя зарови пръстите си в гъстата му бяла коса.

— В такъв случай, скъпи, нека се оженим утре.

Двата дни, посветени само на домашни задължения, изцяло бяха погълнали вниманието на Джослин. Облечена в любимата си синя рокля с подчертано военна кройка, с която обикновено излизаше на езда, нейно благородие се спусна забързано по главната стълба в широкото преддверие на „Уестхолм“, което навремето е било замислено като главен вход за многобройните посетители на имението. Сега всичко наоколо беше изрядно почистено и подредено.

Дейвид четеше някакво писмо, но щом дочу леки стъпки, надигна глава и прикова в нея възхитения си поглед.

— Добро утро, Джослин. Костюмът ти за езда е много елегантен. Да не би да си прекопирала модела от униформите на Десети кралски хусарски полк?

— Разбира се. — Тя поднесе устните си за утринната целувка. Неговите бяха едновременно успокояващи и възбуждащи. Наистина забележително съчетание. Когато целувката свърши, бе останала без дъх. — Не можах да устоя на пищните златни ширити.

Той се усмихна.

— Дали ще прозвучи обидно за Негово кралско височество, ако заявя, че униформата стои по-добре на теб, отколкото на принц-регента?

— Няма да е обидно, милорд, а ще бъде държавна измяна! Но аз няма да ви издам! — великодушно обеща тя.

Дейвид вдига писмото, което четеше, тя се присъедини към него.

— Това току-що пристигна от Лондон. Сали и Иън са се оженили и са на път за Шотландия.

— Наистина ли? Какво ги е накарало да не чакат до есента?

— Според сестра ми — Дейвид се консултира с писмото:

Много съжалявам, че не присъствахте на сватбата, но сега е най-подходящото време да се посети Шотландия. Освен това не можах да устоя на изкушението цял месец да имам Иън само за себе си. Може би на връщане ще се отбием при вас.

— Чудесно! Значи са предприели истинско сватбено пътешествие. Сигурна съм, че Сали е била много красива младоженка.

Дейвид отново погледна писмото.

Кажи на Джослин, че за сватбения си ден бях облякла зелената копринена рокля с онова забележително деколте, което толкова разсея Иън, че трябваше да го подканят два пъти да каже: „Да.“ Това наистина ми достави огромно удоволствие.

Джослин се засмя.

— И би трябвало да е доволна. Заради Сали Иън Кинлок ще бъде много по-щастлив човек, а вероятно и по-добър доктор.

Повдигна полите си и се запъти грациозно към вратата, която Дейвид държеше отворена за нея. Чувстваше се малко тъжна. Колко прекрасно би било да изпитва същите чувства като на Сали към Иън. Вечерта, когато обявиха годежа си, за всички бе ясно, че идеално си подхождат. Те просто разцъфваха, когато бяха заедно. Сали не се бе чувствала по-щастлива.

Бързо си каза, че не бива да унива. Беше прекрасен летен ден, тя разполагаше с отличен кон за езда, красиво имение и с най-добрия компаньон на света.

Макар че „Уестхолм“ бе много занемарен, земята бе добра, а във фермата се отглеждаха едновременно и посеви и добитък. Това бе добре, според Джослин, тъй като пазарните цени бяха нестабилни и разнообразието щеше да гарантира по-стабилни доходи. Освен нивите с жито и полята с хмел, имаше ябълкова градина, прасета, малко стадо от крави, от които имението се снабдяваше с мляко и сирене, както и още едно по-голямо — от бели говеда, порода Херефорд.

— Стадото действително се нуждае от подобрение — забеляза тя, докато го оглеждаха. — Един добър бик ще свърши отлична работа.

По лицето му не трепна нито един мускул, но младият мъж си представи какво трябва да направи един бик за целта. Страните на спътницата му леко порозовяха, тя засенчи очи с длани и впери поглед в далечината.

— Виждам кулата на църквата. Ходил ли си до селото?

— Не, но може би сега е подходящо време да го посетим.

След десет минути езда стигнаха до селото Уестхолм. Солидни и приятни за окото, къщите бяха построени от местен камък, но бяха лошо поддържани.

— Някои от покривите са в окаяно състояние — промърмори Джослин. — Предполагам, че те са на първите места в списъка за неотложните неща, които трябва да се направят?

Дейвид кимна.

— В Испания спах в една местна къща, чийто покрив течеше, беше много неприятно.

Разговорът им бе прекъснат от група деца, наизлезли да видят новия господар. Привикнала да общува с арендаторите и да се радва на децата, Джослин не се притесни от оказаното й внимание. Въпреки че ролята на господар на имение бе нова за Дейвид, той също се справи. Както бащата на Джослин обичаше да казва, истинският джентълмен се справя с всяка ситуация.

Докато се сбогуваха с шумната тълпа, едно младо момиче поднесе на Джослин букет от рози.

— За вас, милейди.

— Благодаря — отвърна тя, трогната от жеста. Тези хора искрено желаеха да повярват в новия лорд Престън. Той почти бе спечелил сърцата им. До Коледа щяха да са му предани до смърт… както и той на тях.

Леко натъжена, тя вдъхна уханието на розите, с дъх на лято. Какво ли ще си помислят селяните, когато тя си замине и не се върне повече? Дали Дейвид ще им съобщи, че бракът му е приключил? По-лесно щеше да бъде да им каже, че е умряла. Или просто някой ден да се появи с нова съпруга, без да дава обяснения. Вероятно така постъпваха господарите.

Щяха да минат покрай църквата и тя попита?

— Да се отбием ли?

— Добра идея. — Той скочи от коня, привърза го към едно дърво и й подаде ръцете си, за да слезе от кобилата. Прегръдката му бе силна, като на истински здрав мъж. Той я задържа малко повече, отколкото бе необходимо. Достатъчно дълго, за да я накара да си спомни за студената винарска изба и пламенните им прегръдки.

По дяволите, сякаш всичко й напомняше за онези мигове! Тя подхвана полите си и влезе в църквата. Сградата бе много стара, с квадратна кула и вероятно още от нормандските времена. Милейди мина по пътеката към олтара, доволна, че викарият не беше наоколо. Отсъствието му означаваше, че ще се наслади на меката светлина, на лекия мирис на тамян и на атмосферата на набожност, без да се налага да води разговор.

Най-забележителното в църквата бе големият прозорец със стъклопис над олтара. Вместо религиозна сцена, върху него бе изрисувано изгряващо слънце, хвърлящо лъчи върху дървета и цветя, а над него — бял гълъб — символ на Божия дух.

— Старият прозорец пострада много лошо и баща ми го замени с този — каза Дейвид, проследил погледа й. — Той помоли майка ми да изрисува прозореца като символ на любовта им. Инициалите й се виждат най-отдолу.

— Каква чест — промълви Джослин. В Чарлтън Аби нямаше нищо в памет на майка й. Дори ехото от името й беше заглъхнало отдавна.

С лека тъга тя побутна страничната врата и се озова в малкия вътрешен църковен двор, засенчен от високи дървета.

— Навярно родителите ти са погребани тук? — попита през рамо.

— Брат ми не би позволил майка ми да бъде тук, макар че баща ми го искаше — сухо отвърна Дейвид. — За Уилфред единствено неговата майка бе съпруга на баща ни.

— Може и да е забранил тялото на майка ти да бъде положено в този църковен двор, но не е могъл да раздели духа й от този на баща ти. — Джослин си спомни сиянието на изрисувания прозорец. — Сигурна съм, че сега те са заедно.

Погледът му се смекчи.

— Дано си права.

В задната част на църковния двор се издигаше голям паметник с името на Ланкастър. Джослин се запъти натам, но рязко спря, когато видя два пресни гроба отдясно. Надписите върху камъните гласяха, че тук почиват Уилфред Ланкастър, шестият барон Престън, и достопочтеният Тимоти Ланкастър. До тях имаше и друг гроб, обрасъл с трева — на достопочтения Роджър Ланкастър.

Младата жена съчувствено огледа гробовете — последно жилище на тримата братя. Някой може би ги бе обичал. А дали те се бяха обичали един друг? Какво ги бе накарало да бъдат жестоки и безчувствени?

Импулсивно постави по една роза върху всеки гроб. Усети присъствието на Дейвид зад гърба си.

Той отпусна ръка на рамото й.

— Имаш великодушно сърце.

— За мен е лесно да бъда великодушна — отвърна тя. — Те са мъртви, а ти си жив. Време е да загърбим болката и обидата.

Пръстите му я стиснаха леко.

— Освен това си и мъдра. Ще се опитам да спазя съвета ти.

За миг тя сложи ръка върху неговата. Много по-лесно бе да даваш съвети на другите, отколкото на себе си. Само ако можеше да забрави собственото си минало.

— Къде е погребан баща ти?

— Ето там. — Обгърнал раменете й, той я поведе към другия край на парцела, където бяха фамилните гробове. Вгледа се с прискърбено изражение на лицето в надгробния камък. — Веднъж се спрях тук на път за полка си. Това бе единственото ми посещение след смъртта му.

Джослин мълчаливо му подаде останалите рози. Той извади една жълта пъпка, преди да положи останалите цветя върху гроба на баща си. После втъкна пъпката в илика на ревера й. Дланта му леко докосна гърдите й, докато нагласяваше розата. Този незначителен интимен жест се оказа неочаквано предизвикателен. Дистанцията, която двамата се стараеха да спазват, сега сякаш за миг се стопи.

— Взех храна за пикник — рече Дейвид. — Ще се насладим ли на един обяд в овощната градина?

Джослин се усмихна, хвана го под ръка и се върнаха при конете. Тя дори не забеляза колко естествено закрачиха един до друг.

Овощната градина се простираше върху няколко заоблени хълма. Дейвид я поведе към билото на най-високото възвишение, откъдето се разкриваше прелестна гледка към долината на река Уай и зелените полета на „Уестхолм“. Искаше Джослин да усети красотата на местността и никога да не я напусне.

Помогна й да слезе от коня, наслаждавайки се на допира на ръцете й върху раменете си, на докосването на полата й за езда до краката му. Този път тя не се отдръпна. Вместо това прие близостта му и съвсем съзнателно малко я удължи.

Когато се отдели от него, Джослин откъсна една ябълка от най-близкото дърво.

— Навярно през пролетта, когато дърветата цъфтят, тази градина е истински рай.

— Така е. Обичах да лежа тук в тревата, заслушан в жуженето на пчелите. Уханието бе опияняващо. — Свали кожените торби от седлото на жребеца си, извади едно одеяло и го разстла върху земята. — Дърветата не са подрязвани, нито окопавани, както трябва, но повечето все още раждат много плодове. След година или две, при добро стопанисване, градината ще възстанови добивите, както от времето, когато баща ми още беше жив.

След като нахрани с ябълката сивата кобила, Джослин насочи поглед към къщата, чийто покрив се виждаше в далечината.

— В тази спокойна провинция на човек му е трудно да повярва, че съществува такова шумно място като Лондон.

— Лондон си има своето очарование, но ще бъда по-щастлив, ако прекарвам тук повече от времето си. — Дейвид извади от кожените торби пакетите с продукти и стомната с ябълково вино. — Всичко за нашия обяд е от реколтата на имението.

С грациозен жест тя се настани на одеялото, подгъна полите си и пое сиренето, шунката и пресния хляб, които той й подаде. Дори лукът бе от градината и маринован в оцет от гроздето в лозята на „Уестхолм“. След сутрешната езда двамата с апетит похапваха от вкусната храна. На Дейвид му харесваше, че тя не се храни като птичка, а се наслаждава на обяда.

— Великолепно! — въздъхна аристократката след угощението. — Да яздиш из земите си, да питаеш от плодовете на собствените си полета — няма по-хубаво от това! Баща ми обичаше да повтаря, че силата на Англия се корени в това, че в сърцата си ние сме провинциалисти. Не сме като френските аристократи, които предпочитат да живеят в кралския двор, колкото се може по-далече от родните си места, от корените си.

— Не само на Англия. Това е силата на Британия — поправи я Дейвид и погълна последното парче сирене.

— Съжалявам. С типична английска арогантност аз много често забравям за останалите народи в Британия.

— Това нямаше да стане, ако бе израснала тук — лениво отбеляза той, излегнат върху одеялото. — Тук е пограничната зона между Англия и Уелс, която английските лордове са изградили срещу набезите на дивите келти. От векове по тези земи са се водили свирепи битки и миналото още не е забравено.

— От коя част на Уелс е майка ти?

— От Кеърфили. Баща й е бил учител. Той и моят баща са споделяли обща страст към класифицирането на дивите цветя и от години са поддържали кореспонденция. Срещнали се, когато татко ми се намирал наблизо до Кеърфили и поискал да обмени мисли с нейния баща за някакъв непознат вид дива орхидея.

Усмихна се при спомена за тази история, която майка му стотици пъти бе разказвала.

— Оказало се обаче, че този вид вече бил класифициран, но вместо това баща ми срещнал майка ми. Той беше непринуден по характер и донякъде наивен. За него е било истинско щастие да се влюби в майка ми, макар че тя е била с много по-нисък произход от неговия. Според мен е вярвал, че както той е обичал, така и другите ще я обикнат.

— Това наистина е било наивно от негова страна — сухо отбеляза Джослин.

— Първата му съпруга е била внучка на херцог и бе възпитала синовете си с мисълта, че произходът е най-важното нещо на този свят. Майка ми всъщност никога не е имала шанс да спечели обичта им.

Джослин отпи от ябълковото вино, после му подаде чашата.

— Ти какъв се чувстваш — повече англичанин или повече уелсец?

Дейвид се замисли, докато отпиваше.

— Външно погледнато, определено съм англичанин, особено като се има предвид къде съм израснал и какво образование съм получил. Но по душа… — засмя се. — Йезуитите казват, че взетото на седем години, винаги остава тяхно. А повечето от нас са отгледани от майките си, не от йезуитите, така че под английската фасада на офицер и джентълмен аз всъщност съм истински уелсец.

Джослин се извърна настрани. Лицето й бе застинало и той си спомни, че майка й бе починала преди тя да навърши седем години. Колко ли е била съзряла, когато семейството й е понесло този жесток удар? Явно достатъчно, за да останат завинаги белези в душата й.

Докато се чудеше дали да я попита, тя изрече със студен глас, който отдавна не бе чувал:

— Ако си повече уелсец, отколкото англичанин, сигурно много обичаш нарциси.

— Признавам си, така е — откровено сподели той. — През пролетта „Уестхолм“ е покрит с килим от жълти нарциси. Когато бяхме деца, Сали и аз помагахме на мама да разсажда луковиците.

Джослин се усмихна и лицето й се отпусна.

— Ето че отново си у дома. Понякога животът ни поднася неочаквано щастлив край.

— Съжалявам, че не е имало щастлив край за теб в „Чарлтън“ — тихо каза той, питайки се дали техният брак ще бъде увенчан с подобен щастлив край.

Тя сви колене и ги обгърна с ръце.

— Какво да се прави, в този мъжки свят жените напускат домовете си, за да създадат нови. Някога и аз ще намеря своя нов дом.

Не биваше да пропуска тази възможност. Дейвид се подпря на лакът и напрегнато се вгледа в нея.

— „Уестхолм“ може да бъде твоят нов дом.

Тя преглътна с усилие и извърна глава. Той се почувства така, сякаш проклетият херцог се бе настанил помежду им, разваляйки за миг очарованието на излета им.

— Цената би била твърде висока — сковано продума младата жена.

— Дали? — В гласа му прозвуча заповедна нотка и тя неохотно извърна лице към него. Дейвид протегна ръка. Джослин я пое несигурно, а той я придърпа към себе си. Обхвана лицето й в шепи и приближи устни към нейните. — Тази цена висока ли е? — смутолеви той.

— Знаеш, че не е, негоднико — въздъхна тя, преди устните им да се слеят, отмалели в летния зной.

Устните й имаха вкус на слънце и ябълково вино. След целувките им през последните няколко дни тя вече не бе толкова срамежлива и изучаваше устата му с невинен ентусиазъм, който бе невероятно възбуждащ. Продължиха да се целуват, а ръцете му я нагласиха така, че бедрата им се притиснаха, а полите й се разстлаха около тях.

— Ааах… — простена той. — Това е идеалното място за теб.

Дейвид вдигна полите й достатъчно високо, за да може да плъзне ръка по дългия й и строен крак. Пръстите му погалиха вътрешната страна на бедрата й. Той простена, възбуден от меките извивки на тялото й, проклинайки дрехите, които бяха помежду им.

Джослин гърлено се засмя.

— Не би могъл в този миг да убедиш съда, че не можеш да изпълняваш съпружеските си задължения.

— За щастие вече изложихме доводите си пред съда, а в този момент не присъстват съдии. — Обгърна я през кръста и я претърколи така, че сега той бе отгоре й. Нежната й шия бе изцяло открита, подканваща да бъде обсипана с горещи целувки.

— Няма ли да ти бъде трудно да се въздържиш? — задъхано попита младата жена.

Това бе едновременно и въпрос, и предупреждение, че не желае да стигат докрай. Нито пък той, поне засега.

— По-добре да пострадам така, отколкото да съм другаде, спокоен и благоразумен.

Устните му отново завладяха нейните, а ръката му погали скритите извивки на гърдите й, докато и двамата не останаха без дъх.

— Не ти ли е много горещо в този дебел костюм за езда — прошепна той.

С едната си ръка разкопча петелките със златни шнурове, които закопчаваха отпред синия й жакет. Той се разтвори, а бледата й кожа изглеждаше невероятно нежна и мека на фона на тъмния плат. Под жакета носеше семпъл бял корсаж с дълбоко изрязано деколте, което разкриваше влудяващата падина между гърдите й. Езикът му се плъзна по нея сякаш бе изкушаващ сметанов сладкиш.

Тя погали тила му, а ноктите й го накараха да потръпне от възбуда. Ръката му се придвижи още по-надолу. Полите й се бяха вдигнали над коленете и тя ахна приглушено, когато той докосна най-чувствителното й място. След първоначалния шок краката й се разтвориха, а плътта й запулсира под ритмичните му погалвания.

От гърлото й се отрони дрезгав звук, непоносимо еротичен за него. Дейвид трескаво се зае да разкопчава копчетата на панталоните си, дърпайки до скъсване. Най-после желаният миг бе настъпил. По дяволите! Беше забравил за всичко, изпълнен единствено с нетърпението да проникне в нея. За миг се задържа на ръба. Разгорещената кръв се бореше с разума.

Разумът победи. Джослин може и да го желаеше с тялото си, но той все още не бе спечелил сърцето й. Съблазняването й щеше да му донесе един миг на невероятна наслада, но завинаги щеше да загуби доверието й.

От гърдите му се отрони дълбока въздишка. Претърколи се по гръб, докато тялото му пулсираше толкова силно, че едва можеше да диша.

— Достигнах границите на въздържанието. Време е да спра.

Пръстите й се преплетоха с неговите и тя прошепна:

— Да не би да искаш да ме подлудиш? — Гласът й пресекваше от смущение, примесено с възбуда, но в него напираше и смях.

— Със сигурност аз съм този, който пръв ще полудее, при това без много усилия. — Извърна глава, за да бъдат отново лице в лице. Докато се взираше в лешниковите дълбини на очите й, блеснали от издайнически чувства, сърцето му се изпълни с прилив на нежност. С всеки ден двамата ставаха все по-близки, а дори и лудостта бе ниска цена за това.

Глава 28

„Ако целта на Дейвид беше да загубя ума си, той се справи доста добре“ — мрачно си помисли Джослин. Следващите няколко дни бяха привидно спокойни, но тя не преставаше да мисли за него и за плътските усещания, които бе събудил у нея. Страстите се оказаха източник на множество сериозни опасности, че тя едва сега проумя защо в миналото жените са забулвали лицата си.

Но тя нямаше намерение да се оттегля в манастир, защото там не бе мястото на една англичанка с модерни за времето си разбирания, която освен това жадуваше за дом, семейство и деца. Нямаше съмнение, че реакциите й спрямо ласките на Дейвид се влияеха много от това, че й липсваше опит в любовната игра. И, разбира се, тя го харесваше толкова много…

Когато мислите й отново стигнаха до вълнуващите мигове, които преживя с него, очите се замрежиха от неясни видения, в които тя неизменно се озоваваше в обятията му, след което й костваше много усилия да се върне към прозаичната реалност, заобикаляща я отвсякъде. Сепна се и си припомни, че в момента имаше неотложна задача — да помага за възстановяването на реда в къщата и за наглеждането на персонала.

За няколко дни прислужниците успяха да изхвърлят всичко ненужно, което е било трупано в къщата през последните години. Междувременно Дейвид назначи неколцина от най-добре проявилите се помощнички на постоянна работа в имението. Хю Морган пристигна два дни по-рано от очакваното. На Джослин й бе достатъчен само бегъл поглед върху разцъфналото от щастие лице на Мари, за да се досети, че камериерката й бе причината Хю да съкрати почивката си. Това обаче не спря младата господарка веднага да му намери работа.

По-овехтелите мебели, които не бяха използвани от години, бяха качени на тавана, докато по-привлекателните предмети от обзавеждането, останали още от дядото на Дейвид, бяха изпратени за почистване и ремонт. Някои от тях се налагаше да бъдат претапицирани, но в селото нямаше добри майстори. Неупотребяваните драперии от брокат бяха приспособени за дамаски за столовете и диваните.

Освен мебелите и завесите за прозорците, Джослин откри великолепни ориенталски килими, навити на руло и необяснимо защо складирани в един килер. В тях бяха поставени малки торбички с клонки от лавандула против молци, поради което бяха останали красиви и недокоснати от времето. Комбинирани с възстановените мебели и най-хубавите завеси, те щяха да направят стаите по-уютни и приятни за живеене. Цялата промяна би отнела години, но за кратко време бе свършена доста работа и тя се гордееше с постигнатото.

Единственото й развлечение беше сутрешната езда с Дейвид. Те обикаляха полетата и ливадите около „Уестхолм“. Повече нямаше пикници в ябълковата градина. Не искаше допълнително да усложнява отношенията си с т.нар. си съпруг.

Но отвръщаше на целувките му.

В началото на втората седмица от пребиваването на лейди Джослин в „Уестхолм“, Стретън прекъсна сутрешната й закуска. Икономът се изкашля многозначително — навярно искаше да повдигне различен и явно спорен въпрос.

— Да, Стретън? — попита го тя, научила вече навиците му.

— Хрумна ми, лейди Престън, тъй като сте все още младоженци, може би не знаете, че утре е рожденият ден на негово благородие.

Тя захвърли гневно молива си.

— Този негодник не ми е споменал! И като си помисля, че ми направи забележка, защото не съм му казала за моя! Значи двадесет и седми август е рожденият му ден? Срам ме е да го призная, но аз дори не зная на колко години е той. Това… никога не ми се е струвало важно. — Не и след като смяташе, че се омъжва за мъж, който нямаше шансове да доживее до следващия си рожден ден.

— Лорд Престън ще навърши тридесет и две години, милейди.

Когато го бе срещнала за първи път, тя бе помислила, че е много по-възрастен. Сега тридесет и две й се струваше напълно подходяща възраст за него.

— Ще трябва да направим нещо по-специално за вечерята утре.

Двамата заедно съставиха меню от любимите ястия на Дейвид, като щяха да използват продукти от фермата на имението. Джослин тъкмо отбелязваше шампанското да бъде поднесено на масата, за да не се налага да слизат в избата, когато Стретън отново се изкашля. Трябваше да го научи да говори без заобикалки.

— Да?

— Има още нещо, което може би ще е подходящо за утрешния ден — каза икономът. — Имате ли нещо против да слезете в слугинските помещения?

Тя беше обиколила кухнята и килерите, но не бе виждала личната стая на Стретън. Той й направи път, когато тя влезе. Погледът й тутакси попадна върху една картина, окачена на отсрещната стена. На нея бяха нарисувани висок, благороден мъж, около петдесетте, доста по-млада жена и две деца на по три и седем години.

Докато разглеждаше портрета отблизо, тя забеляза, че очите на всички, с изключение на мъжа, са искрящо зелени.

— Това е семейството на Дейвид — тихо промълви младата жена. — Как се е озовал този портрет тук?

— Портретът беше в спалнята на стария господар. Когато той почина, господин Уилфред ми нареди да сваля картината от стената и да я изгоря. Това не ми се стори правилно, милейди, затова я занесох в един от кухненските килери — младият господар не влизаше в слугинските помещения. Когато се издигнах до поста на иконом, я преместих тук.

— Добре си направил. — Джослин не можеше да откъсне поглед от портрета. Той бе рисуван от сър Джошуа Рейнълдс[6], който майсторски улавяше душевността на моделите си. Бащата на Дейвид притежаваше благородната осанка на учен и преподавател, на човек, отдалечен от ежедневието. Майка му бе дребна жена, с тъмна коса, ведро лице и ясен, открит поглед, с розови страни, също като тези на госпожа Морган. Може би този сияещ външен вид бе характерен за уелсците. Сали изцяло приличаше на майка си и от нея се излъчваше упорита решителност, дори и на тригодишна възраст.

Колкото до Дейвид, той бе истинска прелест. Дали и неговият син ще притежава същото изражение на дяволито ангелче?

— Това ще означава много за лорд Престън — каза Джослин, напомняйки си, че подобни предположения не са нейна работа. Погледна с любопитство към Стретън. — Защо не си напуснал имението? От това, което чух, Уилфред е бил отвратителен господар.

— Такъв беше — откровено отвърна икономът. — Но това е моят дом. Поколения от рода Стретън са работили за поколения от рода Ланкастър. — В тона му прозвуча иронична нотка. — Не е задължително да ги харесваме.

— Струва ми се, че харесваш Дейвид.

— Кой не би го харесал? Той винаги е бил различен от братята си. Винаги е закрилял сестра си. В него няма и следа от снобизъм. Разбира се, това се дължи на влиянието на майка му. Тя бе истинска дама, независимо от произхода си. Какви неща мога да ви разкажа за нея… — Поклати глава, за миг потопен в спомените.

Джослин сметна, че няма да е разумно да окуражава Стретън да се впуска в семейни клюки, макар че идеята бе изкушаваща.

— Моля те, отнеси портрета на горния етаж, за да реша къде да го окача.

След дълъг размисъл лейди Джослин прецени, че портретът ще изглежда отлично над камината в гостната. Уговори се със Стретън да бъде закачен за вечерта на следващия ден. Дотогава икономът трябваше да го държи скрит. Не се съмняваше, че това щеше да бъде най-хубавият подарък за рождения ден на Дейвид.

На следващия ден с пощата пристигна писмо от леля Елвира. Джослин с досада огледа плика, сигурна бе, че вътре едва ли ще намери нещо приятно. Почти бе решила да го прочете след рождения ден на Дейвид, но любопитството й надделя и тя разчупи печата. Върху един лист бе написано:

Скъпа моя племеннице,

Разследванията, които проведох, установиха, че ти никога не си се срещала с майор Дейвид Ланкастър в Испания, и че твоята т.нар. „отдавнашна романтична любов“ не е нищо друго, освен циничен брак по сметка.

Освен това адвокатът ми установи, че си подала молба за анулиране на брака. Едва ли скъпият ти баща е желал подобна съдба за единствената си дъщеря и аз съм сигурна, че съдът ще погледне изключително неодобрително на опита ти да заобиколиш по този непочтен начин последната му воля.

Тъй като не се съмнявам, че ще спечелим делото, ще бъде жалко да се стига до подобни неприятни сцени. Освен това съм убедена, че не желаеш, отново да озлочестиш фамилията си, както навремето постъпи майка ти.

Следователно трябва да пристъпим към подялбата на наследството на лорд Кендъл, от което ти ще получиш двадесет процента, а останалото ще принадлежи на моя съпруг, който по право трябва да наследи всичко. Но ти ще бъдеш устроена прилично и ще признаеш справедливостта и щедростта на нашето предложение.

Ако обаче откажеш това компромисно решение, опасявам се, че няма да ни остане друг изход, освен да заведем дело срещу теб.

Очаквам отговора ти до две седмици,

Елвира Кромарти

В изблик на гняв, Джослин смачка писмото на топка и го запрати в камината. Искаше й се, макар да бе лято, в нея да гори буен огън, за да изпепели посланието на леля й Елвира. Но гневът й бързо стихна. Остана единствено болезненото пулсиране в слепоочията.

Трябваше да знае, че тази провинциална идилия няма да трае вечно. След като леля й бе решила да разследва, нямаше да бъде трудно. Достатъчно бе да се разпитат някои от другарите на Дейвид в полка, които нямаше защо да крият истината, и тогава щеше да се разбере, че Джослин не се е запознала с него в Испания. Едва ли анулирането на брака й вече е обществено достояние, но несъмнено адвокатите и чиновниците клюкарстваха помежду си. Всички го правеха.

Графинята вероятно отлично знаеше, че нямаше голям шанс да спечели делото и затова опитваше със заплахи. Елвира, с всичките си деца, чието бъдеще трябваше да обезпечи, щеше да изгуби много повече при евентуален скандал, но ако с няколко заплашителни писма успееше да измъкне част от наследството на племенницата си, нямаше да си е загубила времето напразно.

Джослин се намръщи. Инстинктите й подсказваха да заяви на Елвира да заведе дело и да върви по дяволите. Твърде вероятно бе, ако откаже да сътрудничи на леля си, чичо й Уилъби да се намеси и да забрани на съпругата си да подава иск в съда. Макар че не обичаше да влиза в конфликти с войнствената си съпруга, Уилъби се отвращаваше от публичните скандали.

Но желанието й да води битка може би не бе най-правилното решение, тъй като завинаги щеше да охлади отношенията между нея и леля й. Навярно бе по-разумно да преговаря за споразумение, отколкото да понесе болката от съдебно дело.

Потръпна, когато си припомни развода на родителите си. По-възрастните й роднини вероятно са смятали, че са я защитили от скандала, но далеч не бе така. Тя бе чула клюките, които си шепнеха слугите. Беше наблюдавала любопитните, които се тълпяха пред „Кромарти Хаус“, жадни за нови сензации.

Но най-лошото от всичко бе онзи спомен, който като червена дамга изгаряше спомените от деня, в който леля Лора я бе извела, за да я почерпи със сладолед. Двете минаха покрай една книжарница, на чиято витрина бяха изложени карикатури, посветени на последните политически и светски скандали. Мъжете стояха пред витрината, смееха се грубо и четяха надписите под карикатурите. Джослин чу името Кромарти да бъде споменавано наред с думи, чийто смисъл тя не разбираше; видя някакви отвратителни рисунки на мъже и жени, които правеха непонятни за нея неща.

Леля Лора пребледня, разстрои се и побърза да я отведе оттам. Забравили за сладоледа, двете забързаха обратно към вкъщи. Никога повече не споменаха този епизод. Само споменът за него караше стомахът й да се преобръща, дори и сега.

Колкото и да не й се искаше да го признае, лейди Кромарти бе права в едно: покойният граф никога не би одобрил действията на дъщеря си. Ако даде на Елвира двадесет процента от наследството си, пак ще разполага с предостатъчно средства до края на живота си.

Но мисълта да остави Елвира да спечели караше кръвта й да кипи. Дали да не припише парите на по-малките си братовчеди? Тя ги харесваше и щеше да им помогне да придобият независимост, а в същото време нямаше да остави леля си да тържествува.

Трябваше да го обсъди с Дейвид; неговият спокоен и логичен ум щеше дай помогне да реши коя стратегия е най-добрата. Но не и тази вечер. Днес беше рожденият му ден и не бе уместно да се говори за нещо толкова неприятно като заплахите на леля й.

Глава 29

Тъй като искаше да направи вечерята по-специална за Дейвид, Джослин се облече особено грижливо. Избра златиста копринена рокля, поръбена с черни ширити и съблазнително деколте. Мари вдигна високо косите й във водопад от копринени къдрици, които подчертаваха изящните извивки на шията й. От бижутата си Джослин избра обици и златна огърлица с малки топази и изумруди, които още повече подсилваха цвета на очите й.

Когато влезе в малкия салон, усилията й бяха възнаградени от възхитения поглед на Дейвид.

— Тази вечер изглеждаш особено красива, мила моя — усмихна се той. — Има ли специален повод?

Без да дочака отговора й, той я привлече в прегръдките си за целувка, а пръстът му се плъзна по голия й гръб, изпращайки приятни тръпки по тялото й. Младата жена се отпусна в ръцете му, напълно забравила за последната коварна маневра на леля си. Отдръпна се неохотно и промълви:

— Да, специален е, мой потаен приятелю. Днес е твоят рожден ден.

— Мили Боже, така е! — възкликна той на прага на трапезарията. — За да бъда честен, трябва да си призная, че напълно забравих. Минаха години, откакто за последен път празнувах рождения си ден. — Настани я на стола й и додаде: — Предполагам, че Стретън ти е казал?

— Естествено. Старите семейни прислужници винаги знаят всичко за господарите си. Ти си центърът на този малък свят и ако имах повече време щях да организирам празненство за твоите арендатори, за да отбележат рождения ти ден с теб. — Усмихна се закачливо. — Нали се сещаш — печен вол на открит огън, бъчви с ябълково вино и бира, игри, песни и танци до зори.

Той потрепери.

— По-добре, че не си го направила. Още не играя убедително ролята на господар на имение.

Джослин се усмихна и насочи чашата си към него.

— Това е умение, което скоро ще овладеете до съвършенство, лорд Престън.

— Надявам се, лейди Престън. — Вдигна чашата си в отговор.

Блясъкът в очите му я накара отново да потръпне. Може би трябваше да предложи да слязат в избата за бутилка шампанско. Това можеше да се превърне в обичай за „Уестхолм“.

Не. Тя не бе тази, която щеше да въвежда тук нови обичаи. Скоро щеше да напусне „Уестхолм“ и може би никога нямаше да се върне. Пътищата им, които се преплетоха по този странен начин, щяха да се разделят завинаги. Но тази вечер ще празнуват рождения ден на Дейвид, който той не смяташе, че ще доживее.

Вечерята бе по-изискана от обикновено, с две основни блюда и разнообразие от вина. Оживено разговаряха за бъдещи планове, обменяха идеи и предложения. Понякога ръцете им се докосваха, дори тя му подаде парченце ябълков сладкиш със своята вилица. Това бе вечеря на влюбени, осъзна тя, с приятно замаяна от виното глава. Вечеря, когато погледите и докосванията са много по-важни от супата или салатата. О, това наистина бе опасно, но тя нямаше сили да сложи край.

Тъй като бяха само двамата, нямаше нужда от подобни глупости като дамите да се оттеглят, за да оставят джентълмените да изпият по чаша порто. Джослин и Дейвид останаха на масата, наслаждавайки се на шампанското, а разговорът премина от предстоящия мирен конгрес в Париж към обсъждане на избора на посевите за следващата година.

Докато изучаваше лицето на Дейвид на меката светлина на свещите, Джослин се запита кога се бе разхубавил толкова. При първата им среща той бе болезнено слаб, а загорялата кожа на лицето му бе почти прозрачна и едвам прикриваше изпъкналите му скули. Нямаше да е зле да наддаде още някой и друг килограм, ала и сега бе мъж, изпълнен със сила, от когото се излъчваше самообладание и жизненост, почти неустоими. Погледът й се задържа върху чувствените му устни и тя си спомни вкуса им. Когато го премести по-нагоре, видя, че той я наблюдава също толкова напрегнато, колкото и тя него.

За миг изпита ужасно силен копнеж, че чак сърцето я заболя. Може би наистина трябваше да остане тук и да се откаже от другия мъж в живота си, както той се бе отказал от другата жена. Дейвид й бе дал да разбере, че има желание да изпълни брачните клетви, които си бяха разменили. Това хубаво имение можеше наистина да стане неин дом, а тя щеше да прекарва нощите в обятията му…

Не. Щеше да бъде опасно лесно да се влюби в Дейвид, а тя не притежаваше нито силата, нито смелостта, за да се реши на подобен риск. Джослин се изправи и весело рече:

— Не усетих кога е станало десет часа. Внезапно се почувствах толкова уморена, че почти загубих нишката на разговора.

Дейвид погледна към часовника на полицата над камината.

— Права си — съгласи се със съжаление. — А аз трябва да ставам рано. Налага се да отида в Херефорд за процеса на онзи разбойник. Приятни сънища, Джослин.

Той се изправи и пристъпи към нея, за да я целуне за лека нощ, но тя се изплъзна. Боеше се, че ще се разплаче, ако отново я целуне. Трябваше да напусне „Уестхолм“ скоро, осъзна младата жена, преди да е загубила и последните остатъци от здравия си разум.

На горния етаж прозяващата се Мари й помогна да се съблече, разреса косите й и оправи леглото на господарката си, преди да се оттегли в презряната си стаичка на тавана. Въпреки умората Джослин дълго се въртя в леглото, а сънят бягаше от очите й. От кръглата луна през прозореца струеше сребриста светлина, която засилваше безпокойството й и караше тялото й да пулсира от копнеж.

Замисли се дали да не дръпне завесите с надеждата, че тъмнината ще я успокои, но проблемът бе в нея, а не в нощното небе. Тялото й бе напрегнато, дори ефирната прозрачна муселинова нощница я дразнеше, лекият чаршаф сякаш я задушаваше, а лунната светлина я караше да жадува за страстта много по-силно, отколкото за безопасността. Осъзнаваше, че е жена и че твърде дълго бе избягвала мъжките ласки.

Най-после не издържа, измъкна се от леглото и отиде до прозореца. Луната, която я измъчваше, се носеше високо в небето — една древна богиня на женствеността, на която бе подчинен зовът на тялото й.

Някъде в къщата удари стенен часовник. Тя преброи дванадесет удара. Полунощ. Часът на вещиците.

Внезапно се досети, че не бе показала на Дейвид семейния портрет. Той още не си бе легнал, защото иначе щеше да чуе стъпките през междинната врата между спалните им.

Водена от импулс, който не искаше да анализира, тя облече синия копринен пеньоар върху нощницата, взе свещника от масичката и излезе от спалнята си. Тайнствените сенки я съпътстваха из смълчаната къща, засилвайки обзелото я чувство за нереалност.

Дейвид седеше така, както го бе оставила, с разхлабена вратовръзка в топлата августовска нощ, а сакото му бе небрежно захвърлено върху един стол. Косата му бе разрошена, сякаш многократно бе прокарвал пръсти през нея. Пред него имаше полупразна чаша с коняк.

Когато тя влезе, изражението на лицето му бе някак си отнесено, но щом я видя, мигом се преобрази в загрижено. Изправи се и попита:

— Всичко нареди ли е, Джослин?

Тя поклати глава, а разпуснатите й коси се люшнаха по раменете й.

— Не съвсем. Не можах да заспя и се сетих, че съм забравила да ти покажа нещо. Това е подарък за теб от Стретън или по-скоро от „Уестхолм“.

— Доста интригуващо. — Той се усмихна лениво, докато напускаха стаята.

Напълно съзнаваща силата и мъжествеността, излъчващи се от него, тя го поведе към голямата гостна. Стретън бе оправдал доверието й — портретът на семейството на Дейвид наистина висеше над Камината. Джослин безмълвно вдигна свещника, за да освети картината.

Чу как Дейвид пое дълбоко дъх, а погледът му се впи с копнеж в нарисуваните лица.

— Нямах представа, че все още съществува. Предположих, че Уилфред го е унищожил.

— Стретън го е скрил. — Тя огледа картината още веднъж и си помисли, че Рейнълдс е свършил наистина чудесна работа, успявайки да улови хармонията в семейството. — Прекрасен портрет. Предполагам, че по онова време сте били много щастливи.

— Да, по-големите момчета вече бяха напуснали „Уестхолм“, за да отидат в колеж. Баща ми намираше повече радост и удоволствие във второто си семейство. Не мисля, че той подозираше на какви злини бяха способни по-големите му синове. — Изпълненият му с носталгия поглед отново се плъзна по портрета. — Или може би просто не е искал да го знае. Той беше добър и мил човек, който предпочиташе да избягва неприятностите.

— Значи твоята сила идва от майка ти?

— Навярно. Тя успя да изгради нов живот за децата си и никога не съм я виждал да изпада в самосъжаление за това, което бе изгубила. — Дейвид докосна рамката. Пръстите му се плъзнаха по позлатените извивки. — Може би е била щастлива, че не е трябвало повече да бъде господарка на имение.

Джослин завидя на увереността, с която приемаше да бъде наречен силен, без да се съмнява в това. Самата тя винаги се притесняваше, когато някой й направеше комплимент. Чувстваше се уверено в обществото и в социалното си положение, но възхвалата на личността й я караше да изпитва неудобство. Много отрано я бяха принудили да повярва, че е недостойна и не притежава особени качества.

Дейвид огледа гостната. Джослин бе подредила намерените на тавана мебели в умело съчетание с трите ориенталски килима, разделяйки просторното помещение на няколко уютни кътчета.

— Тази стая никога не е изглеждала така добре. Притежаваш усет към красотата.

Обърна се към нея и погледите им се срещнаха. Нямаше сили да се извърне, дори и за всички арабски съкровища.

— Защо си останал толкова дълго сам в трапезарията? — тихо попита младата жена.

— Мислех… за теб. — Плътните нотки в гласа му сякаш я милваха. — Колко си красива. Колко ми е трудно да се сдържам, когато се докоснем.

Тя пристъпи към него. Гърдите й почти докосваха неговите, а главата й се наклони леко назад.

— А защо се въздържаш? — прошепна Джослин, изумена от собствената си дързост.

Той застина. Не се отдръпна, но не се и протегна да я докосне.

— Обещах, че ще ти върна свободата, а това ме обвързва. И без това вече отидох твърде далеч.

— Ние подписахме документите за анулиране на брака ни и скоро ще бъдем свободни. Но тази вечер? — попита напрегнато тя. — Кой го интересува, а и кой ще узнае какво се е случило помежду ни?

— Аз се интересувам и се надявам, че теб също те интересува. — Лицето му се изопна. — Не съм сигурен, че знаеш какво искаш.

Джослин сложи длан върху ръката му и почувства твърдите и стегнати мускули под ръкава на ризата.

— Знам, че искам да ме прегръщаш. — Гласът й бе дрезгав от копнеж. — Знам, че уроците по страст, които ми даде, са само увертюра към най-великолепната симфония на живота.

Цивилизованите окови на офицера и джентълмена паднаха.

— Сигурна ли си?

Думите му ускориха пулса й. Искаше й се да побегне с вятъра…

— Толкова сигурна, колкото може да бъде сигурен някой в този несъвършен свят.

Дейвид взе свещника от ръката й и го остави върху полицата на камината. Щом устните им се срещнаха и последните остатъци на контрол и разум се стопиха. Копнежът, който и двамата отказваха да признаят, избухна в изгаряща жажда, която не можеше да бъде утолена само с целувки.

И преди я бе прегръщал с умение и страст, но този път беше по-различно, много по-различно. И двамата пламтяха в огъня на страстта, телата им обещаваха и даваха. Ръцете му се сключиха около нея, притегляйки я толкова плътно, че тя усети ударите на сърцето му до гърдите си, копчетата на панталоните му, врязващи се в плътта й през тънката нощница.

Джослин дръпна ризата му, нетърпелива да докосне топлата му кожа. Макар че го бе виждала полугол, докато беше болен, сега жадуваше отново да преоткрие тялото му с истинската му сила и жизненост. Пръстите й се впиваха конвулсивно в голия му гръб, опипвайки твърдите му мускули. Едната й длан се плъзна надолу по гърдите му. Намери малкото изпъкнало зърно. Питайки се дали и той изпитва същите усещания като нея, тя разтри зърното между палеца и показалеца си.

Дейвид простена и тялото му се напрегна.

— Господ да ни е на помощ! — Сграбчи я за раменете и задъхано прошепна: — Този път ще го направим както трябва.

Вдигна я на ръце и я понесе нагоре сякаш бе малко дете. Докато изкачваха стъпалата, тя притисна лице към рамото му. В очите й запариха сълзи, когато осъзна, че това, което изглеждаше напълно естествено през нощта, бе също толкова ефимерно и мимолетно, както лунната светлина, осветяваща техния път.

Глава 30

Когато стигнаха до спалнята й, Дейвид я пусна на пода, за да отвори вратата. Тя стоеше права и го наблюдаваше — фигура изваяна като статуя от лунна светлина и сенки. Той преглътна с усилие като видя как меките гънки на пеньоара й се увиват чувствено около зрялото й женствено тяло. Една нимфа на нощта, която краде мъжките сърца.

Той бе чакал и се бе молил за този миг, когато сърцето й ще се отвори за него, но при все това му се струваше прибързано. Разкъсван между желанието и страха да не би да сгреши, младият мъж изрече с треперещ глас:

— Все още можеш да промениш решението си, Джослин.

— Нямам съмнения. — С поглед, вперен в него, тя развърза колана и остави копринения пеньоар да се плъзне с шумолене по тялото й, образувайки малка блестяща купчинка в краката й. — А вие, милорд?

— Никакви.

— Тогава нека те видя — прошепна тя.

Разхлабената му вратовръзка бе свалена с едно рязко дръпване. После изхлузи ризата през глава и я пусна на пода. Възхищението в очите й го възбуди и слабините му болезнено запулсираха. Предположил, че не е разумно девственица да види изгарящ от страстно желание мъж, той пристъпи към нея и я сграбчи в прегръдките си.

Косите й се разстлаха върху ръката му, когато тя извърна лице за целувка. Деколтето на нощницата й бе завързано с панделка; той я развърза, после смъкна тънкия плат по раменете й надолу по тялото, плъзгайки длани по топлата и гъвкава плът.

Тя се притисна към него, ръцете й го галеха, а заоблените й твърди гърди се притискаха в неговите, възбуждайки го до полуда. Задъхан, Дейвид я положи върху леглото, сетне бързо свали останалите си дрехи и легна до нея.

Лунната светлина сякаш освобождаваше всички задръжки. Джослин би трябвало да се чувства срамежлива и плаха, но пламъкът в очите му възпламени и нея. Опиваше се от твърдите и мускулести рамене и гърди, от това тяло, толкова различно от нейното, с белези, свидетелства за смелостта му.

Младата жена простена, когато той обхвана гърдите й с шепи и започна да ги гали, целува и смуче зърната им. Струваше й се, че всеки миг ще затрептят и избухнат в пламъци. Той играеше с нея както майстор музикант, комуто са дали скъп инструмент, топлите му устни и ръце дърпаха струните, чийто отклик резонираше по цялото й тяло.

Ръцете й се спуснаха в жаден танц, наслаждаваха се на гладката му кожа и на нежните настръхнали косъмчета по гърдите. Времето сякаш бе спряло, нямаше нищо друго, освен усещания. Пръстите й докоснаха пулсиращия горещ член, притиснат до бедрото й. От гърлото му излезе хриплив звук, който я възбуди толкова силно, както и плъзгането на ръката му между краката й. Дързостта й стигна по-далеч и тя обхвана кадифената глава на твърдия, но гъвкав орган, който едновременно я очароваше и плашеше.

Той подскочи и изпъшка.

— Ако искате това да продължи, по-добре внимавайте, госпожо.

Джослин побърза да го пусне и започна да масажира гърба и раменете му, докато той отново и отново обсипваше с целувки ушите, шията и устните й. Мъчение и чувственост се сляха в едно, докато пламъците в слабините й избухнаха в унищожителен огън. Нищо друго не съществуваше, освен докосването на опитните му пръсти и трескавият отклик на тялото й. Тя пропадаше, пропадаше…

Зъбите й се впиха в рамото му, а тялото й се разтърси от конвулсии. Би трябвало да бъде ужасена, но топлата му прегръдка я караше да се чувства защитена, както и плътният му доволен шепот:

— Да. Да…

Джослин се вкопчи трепереща в него, докато мълвеше отпаднало:

— Значи това е урокът по страст, на който искаше да ме научиш.

— О, скъпо мое момиче, това е само първата стъпка в едно безкрайно изследване. — Намести се между отпуснатите й крака и се нагласи до най-интимната й част.

Тя се напрегна, уплашена от това, което предстоеше, ала той не бързаше; езикът му обходи устните й, привличайки ги в нова целувка, сякаш разполагаха с цялото време на света. Джослин се отпусна и скоро желанието отново започна да набъбва в нея. Раздвижи бедра в срамежлива покана. Натискът на тялото му и триенето на нейното в неговото събудиха ново усещане, болезнена празнота, която жадуваше да бъде запълнена.

Когато езиците им се преплетоха в еротичен танц, ръката му раздели телата им, откривайки мястото на толкова вълшебни усещания, че дъхът й замря в гърлото. Докосването му подпали буен огън, чиито пламъци я обхващаха все по-плътно и по-плътно, едно обещание на лудостта, но винаги щом наближеше ръба на скалата, от който преди малко бе скочила, ръката му застиваше, докато накрая тя си помисли, че желанието ще я изпепели докрай.

Когато повече не можеше да издържа, Джослин задавено попита:

— А сега какво… какво, милорд? — Инстинктивно повдигна бедрата си нагоре в безмълвна подкана.

Той посрещна движението й със силен тласък и се плъзна дълбоко в нея. За миг я прониза остра болка, но постепенно изчезна и Джослин усети пулсираща горещина там, където телата им се бяха съединили. Това бе близостта, за която бе копняла, пълното сливане на един мъж и една жена, най-древният ритуал на нощта.

Тя се притисна силно към него. Той започна да се движи, отначало бавно, после все по-бързо и по-бързо, докато изгуби всякакво самообладание.

— О, Господи, Джослин… — Простена, зарови лице в падината на шията й и се изля в нея. Тя извика името му, понесена от бурния поток на страстта, каквато никога не си бе представяла, че съществува, но която я караше да плаче от благодарност.

Изтощена докрай от емоциите, тя щеше да избухне в сълзи, но Дейвид сгуши отмалялото й тяло и нежно загали косите й, сякаш тя бе най-скъпоценното създание на света. Скоро той заспа, а тя остана, унесена в блажена дрямка. Искаше й се утрото никога да не настъпва. За последните няколко часа умът й бе далеч от всякакви въпроси и съмнения, но младата жена се страхуваше, че такъв мир и спокойствие може би няма да има повече.

Той се събуди, след като луната залезе, изтърколи се по гръб, без да я пуска, така че тялото й се разпростря по дължината на неговото, както когато бяха на онзи пикник в овощната градина. Ала този път голите им тела се притискаха едно в друго, без нищо да ги разделя. Чувствените докосвания и ленивите въздишки доведоха до бавно, но изключително задоволяващо и за двамата любене, докато тялото й се движеше ритмично в хармонията на тяхното сливане.

Дейвид се събуди много рано. Стаята тънеше в полумрак, а отвън пойните птички бяха подели сутрешния си хор. В изблик на кипяща енергия и жизненост, младият мъж изпита абсурдното желание да се присъедини към песента им. Джослин лежеше свита до ръката му и приличаше повече на седемнадесетгодишно момиче, отколкото на светска жена на двадесет и пет.

Той я целуна леко по челото и тя се извърна към него с тиха въздишка. Изглеждаше прелестна с кестенявата си коса, разпръсната по възглавницата, но и трогателно уязвима.

Дейвид с мъка устоя на изкушението да я събуди. Въпреки магията на нощта, той се опасяваше, че на дневна светлина тя ще чувства известно неудобство. На една хладнокръвна и самоуверена светска дама щеше да е нужно известно време, за да приеме страстната среднощна девица, която бе тайната й същност. Затова беше отлично стечение на обстоятелствата, че се налагаше да отиде в Херефорд за процеса на разбойника. Отсъствието му щеше да даде на Джослин време да привикне с промяната в тяхната връзка и може би тя ще започне да мисли за бъдещия им живот заедно.

Измъкна се тихо от леглото и нежно придърпа завивките до раменете й. Тя продължаваше да спи спокойно, когато той я целуна леко за довиждане, преди да се върне в спалнята Си, за да се облече.

След като й остави бележка, която да получи, когато се събуди, новият лорд Престън препусна към Херефорд, като вече броеше с нетърпение часовете до новата им среща.

Джослин бавно се събуди. В тялото й се преплитаха великолепна отмала и някакво ново усещане. Страните й сякаш бяха ожулени с нещо грапаво. Докосна ги разсеяно и в съзнанието й изплува спомен. Лицето на Дейвид до нейното, настойчивият му шепот в ухото й. Страст, отдаване и сливане до край, които надминаваха и най-дръзките й представи.

Извърна глава и видя, че е сама в леглото. Надигна се. По лявата възглавница все още личеше отпечатъкът от главата на Дейвид. Върху нея лежеше червена роза, около чието стъбло бе увита бележка. Цветето току-що се бе разпъпило и върху кадифените листенца се виждаха няколко капки утринна роса, искрящи като малки диаманти. Червеното бе цветът на страстта. Тя се поколеба за миг, преди да го вземе. Имаше чувството, че бележката щеше завинаги да промени живота й.

Но животът й вече бе променен невъзвратимо. След като вдъхна нежния аромат на розата, Джослин разтвори бележката.

Джослин, за мое огромно съжаление се налага да замина за Херефорд, за да присъствам на процеса срещу онзи бандит. Ще се видим чак довечера. Обичам те.

Дейвид

Тя се втренчи в бележката с чувството, че сърцето й се бе пръснало на хиляди болезнени парченца. Болката бе започнала на малки бавни вълни, после се бе разпространила във всички посоки, заливайки я с ужас и самота.

Тъгата я обгърна като пелена. Разтърсена от ридания, тя зарови лице в шепи, стискайки отчаяно розата в пръстите на дясната си ръка. Искаше приятелство и страст, а не разкъсващата агония на любовта. Не можа да устои да си поиграе с огъня и сега се бе опарила.

Как е могла да бъде толкова глупава, въобразявайки си, че може да избегне опустошението? Бе погубила себе си и щеше да причини огромно страдание на Дейвид.

Той не можеше да я обича, защото всъщност не я познаваше истински. Но в нажежената до бяло яснота на брачното легло, където нищо не можеше да се скрие, той много бързо щеше да открие недостатъците й. И когато го направи, илюзията, че я обича, ще изчезне, заменена от безразличие или нещо още по-лошо.

А това тя не можеше да понесе. Вече бе паднала в бездната. А сега трябваше да си тръгне, преди да бъде окончателно погубена.

Тъкмо обмисляше вцепенено как да постъпи, когато влезе Мари със сутрешния поднос.

— Добро утро, милейди. Очаква ни още един чудесен ден. Ала веселото й настроение мигом се изпари, когато видя изражението на господарката си.

— Милейди! Какво се е случило? — Камериерката остави подноса върху масата, вдигна синия копринен пеньоар от пода и го обви около голите рамене на Джослин.

Джослин се втренчи в червените петна върху белите чаршафи, опръскани с капки кръв от дланта й, където се бяха забили шиповете на розата. Стъблото на розата се бе прекършило, когато тя го бе стиснала в изблик на гняв, възбуда и терзание.

Болката проясни мислите й.

— Тази сутрин трябва да потеглим за Лондон — заяви тя с треперещ глас.

Камериерката се намръщи.

— Но лорд Престън ще бъде през целия ден в Херефорд.

— Той няма да дойде с нас. Кажи на кочияша ми да приготви каретата и опаковай багажа. Искам да тръгнем преди обяд.

Мари прехапа устни, а проницателният й поглед обходи разхвърляната спалня.

— Милейди, сигурна ли сте? Ако сте се скарали за нещо с господаря, не е ли по-добре да го изчакате и да го обсъдите с негово благородие?

— Прави каквото ти казвам! — рязко заповяда Джослин, чувствайки, че всеки момент ще изгуби самообладание.

Тонът й прекъсна протестите на камериерката. С разширени от тревога очи Мари отиде да осведоми кочияша за предстоящото заминаване.

Замислена за всичко, което трябваше да се направи, Джослин стана от леглото, завърза колана на пеньоара си и занесе чашата си с горещ шоколад до бюрото. Топлата течност малко проясни съзнанието й. Борейки се със сълзите, тя започна да съчинява писмо до Дейвид.

На път за вкъщи щеше да има достатъчно време за сълзи и страдания.

Глава 31

След един час бяха готови за тръгване. Джослин за последен път огледа стаята. Макар че бе прекарала тук само кратко време, мисълта, че повече никога няма да се завърне, я изпълваше с горест. Мари прекъсна мрачните й мисли.

— Милейди, какво ще стане с Хю Морган?

Джослин се извърна и видя разтревоженото лице на камериерката си.

— Какво да става с него?

— Хю за вас ли работи или за лорд Престън?

— О, не бях помислила за това. — Намръщи се. Макар че тя плащаше заплатата на младия мъж, той бе личен прислужник на Дейвид. — Кажи му да дойде при мен.

— Морган, тъй като ти си камериер на лорд Престън, струва ми се, че е по-добре да продължиш да работиш за него — каза Джослин, когато Мари се върна, придружена от възлюбения си. — Той, изглежда, е доволен от работата ти и предполагам, че ще пожелае да те задържи при себе си.

Притисна пръсти към слепоочията си, опитвайки се да си представи как ще реагира Дейвид на заминаването й.

— Ако лорд Престън реши да те освободи заради предишната ти работа при мен, можеш да се върнеш в „Кромарти Хаус“. Същото важи и за брат ти Рийс, ако той предпочита да работи за мен, а не тук, в „Уестхолм“.

Хю заби изцъклени очи в Джослин. Откритото му лице бе сгърчено от страдание.

— Лейди Джослин, да не би негово благородие да ви е наранил по някакъв начин? Ако той…

Младият слуга изглеждаше толкова решен на всичко да я защитава, че преди да отговори, Джослин с мъка преглътна огромната буца, надигнала се в гърлото й:

— Тъкмо обратното. Аз съм тази, която може би го е наранила.

Джослин излезе от стаята с решителна крачка, оставяйки Мари и Хю да гледат слисано след нея.

— Какво се е случило, мила? — попита накрая уелсецът. — Нейно благородие изглежда така, сякаш самият дявол се е разходил по гроба й.

— Не знам — нещастно промълви Мари. — Едва вчера двамата с негово благородие си гукаха като влюбени гургулици, а тази сутрин тя плака така горко, че да ти скъса сърцето. И ето че сега заминаваме.

Хю я привлече в прегръдките си.

— Довиждане, любима. Доколкото познавам лорд Престън, много скоро ще ви последва в Лондон.

— Не искам да те напускам! — извика Мари и в очите й заблестяха сълзи. — По-добре да остана или ти да дойдеш с нас в Лондон. Там отново можеш да станеш лакей на милейди.

— Не, момичето ми, ти я видя как изглежда. В момента милейди се нуждае от теб, а аз мисля, че и милорд ще има не по-малка нужда от мен. — Целуна я страстно и почувства, че тя му липсва. — Кълна ти се, много скоро ще бъдем заедно!

Мари му изпрати един последен агонизиращ поглед през рамо, взе ковчежето със скъпоценностите на господарката си и напусна стаята. Хю отиде до прозореца, откъдето можеше да наблюдава двете жени, които се качиха в очакващата ги карета, съпроводени от нещастния иконом.

В следващия миг вече ги нямаше.

Следобедът преваляше, когато Дейвид се върна у дома. Бутна нетърпеливо входната врата, без да дочака слугата да му отвори. Когато влезе в коридора, към него приближи Стретън с мрачна физиономия. Дейвид свали шапката си и я подхвърли към иконома.

— Къде е лейди Престън? Пак ли е на тавана?

— Нейно благородие тази сутрин замина за Лондон, милорд — отвърна Стретън с лице, по което се четеше, че предпочита да бъде навсякъде другаде, но не и тук.

— Замина? — неразбиращо повтори Дейвид.

— Да, милорд.

Сигурно е получила спешно съобщение от някой роднина. Може би ставаше въпрос за живот или смърт. Въпреки това предчувствието за надвиснала беда вече свиваше стомаха му, когато попита:

— Предполагам, че е оставила писмо за мен?

— Да, милорд. — Икономът му подаде запечатаната бележка.

Дейвид я отвори и прочете:

Дейвид… съжалявам. Никога не съм искала да те нараня. По-добре повече да не се виждаме.

Джослин

Думите го пронизаха като куршуми. Прочете бележката два пъти, опитвайки се да си обясни тази загадка, но от нея не можеше да научи повече.

Мина покрай иконома, качи се в спалнята й и видя, че нямаше дори следа от досегашната й обитателка. Всички шишенца с парфюми и сребърни четки бяха изчезнали от тоалетната масичка и само лекият дъх на жасмин във въздуха напомняше за Джослин.

Все още отказващ да повярва, младият мъж докосна празното легло, сякаш очакваше, че още бе запазило топлината от предишната нощ, но нищо не напомняше за радостта, която двамата бяха изпитали. За радостта, която той смяташе, че са споделили.

Огледа стаята. Единственият белег, че някой е бил тук, беше сгънатата топка хартия, захвърлена в студената камина. Той я взе, надявайки се, че това може би е черновата на по-дълга прощална бележка, в която тя казваше повече, отколкото в онази, която бе дала на Стретън.

За малко да захвърли писмото, когато видя, че това не е нейният почерк, но зърна подписа на лейди Кромарти и я прочете. Проклятие! Как така графинята си позволяваше да заплашва Джослин?

Ледените тръпки в стомаха му се разпростряха из цялото му тяло, когато в ума му се заизреждаха различни варианти. Дали Джослин бе решила да се откаже от анулирането на брака, след като това би я направило уязвима за домогванията на леля й? Освобождавайки се от девствеността си тя автоматично слагаше край на надеждите на лейди Кромарти да спечели делото за наследството.

Или — Господ да му е на помощ — тя може би е решила, че вече е готова да отиде при своя херцог, а не е искала да се хвърли в обятията му като неопитна девственица. Кой бе по-подходящ да я освободи от нежеланото девичество, отколкото един страстен и временен съпруг? Той й бе съдействал с готовност. А тя беше усърдна ученичка, която сега можеше да се предложи на любовника си като опитна и обиграна.

При все това му бе трудно да съчетае подобна хладнокръвна пресметливост с образа на Джослин, с нейната топлота и честност. Нима тя смяташе, че е готов да сподели леглото с нея само заради мимолетно удоволствие, без никакви чувства, а след това да се е уплашила от любовното му признание?

Може би бе грешал, мислейки, че под изисканата и самоуверената й светска фасада се крият искреност и уязвимост? Тя бе отрасла в свят, различен от неговия, където дамите и господата се държат непонятно за обикновените хора.

Смачка писмото в ръката си. Традиционно обвиняваха мъжете, задето използваха и захвърляха жените, но в случая по-скоро беше обратното. Това бе горчива ирония, която не разбираше.

Вихрушката от мисли внезапно стихна, когато осъзна, че не е сигурен дали правилно е отгатнал всичко. Единствените неоспорими факти бяха бележката, според която тя не искаше да го вижда никога вече, и писмото на леля й, които бяха превърнали един акт на любов в купчина пепел.

Дейвид се взираше невиждащо през прозореца, когото Морган влезе в стаята.

— Милорд, искам да говоря с вас за лейди Джослин.

— Няма много за говорене — преглътна с усилие Дейвид, опитвайки се да придаде спокойно изражение на лицето си, сякаш нищо особено не се бе случило. — Беше… много любезно от нейна страна да дойде тук с мен и да ми помогне да организирам домакинството си.

Но Морган не се предаваше лесно.

— Мари ми каза, че тази сутрин нейно благородие тъй дълго е плакала, че сърцето й щяло да се скъса от жал за господарката й. Когато попитах милейди дали не сте я наранили с нещо, тя ми отвърна, че е тъкмо обратното — тя ви е наранила.

Видял изражението на господаря си, Хю се изчерви.

— Не бих искал да бъда нелоялен към вас, милорд, но първо на нея дължа лоялност за всичко онова, което тя направи за брат ми.

Дейвид си спомни за Рийс и се запита дали жена, която бе спасила един отчаян и сакат войник единствено поради доброто си и състрадателно сърце, може да бъде и хладнокръвна съблазнителка. Намръщи се, докато се опитваше да осмисли това и да го свърже с останалите факти около заминаването на Джослин. През изминалата нощ тя не бе смутена, нито нерешителна. Беше готов да се закълне в това. Освен ако не го бе лъгала с думите си и тялото си, тя бе дошла при него единствено от желанието си и бе изпитала огромна наслада в прегръдките му.

Дали не му бе сърдита затуй, че консумираха брака си? Няколкото чаши шампанско може би бяха замъглили разума й, а сега тя го обвиняваше за случилото се? А това би било дяволски нечестно, че той няколко пъти я попита дали е сигурна, а откакто я познаваше, съпругата му никога досега не го бе лъгала.

Нямаше смисъл да си блъска главата; малко вероятно бе поведението на Джослин да се дължеше на нещо толкова очевидно. Въпреки спокойното й и външно самоуверено държание, той знаеше, че тя се бои от мисълта за любов. Дълбоко в душата си носеше белези от стари рани, съживени от уязвимостта на страстта и признанието му в любов.

Решителният глас на Хю прекъсна обърканите му мисли.

— Мари каза, че лейди Джослин е влюбена във вас. Всички в къщата го виждаме с очите си.

Джослин е влюбена в него? Вцепенението мигом го напусна. Трябва да е полудял, за да си помисли дори и за миг да се подчини на кратката, лишена от смисъл бележка на Джослин. Единственият начин да го накара да си тръгне е тя да се изправи пред него, да го погледне в очите и да се закълне, че не го иска.

Запъти се към вратата.

— Хвърли някои от нещата ми в една чанта — нареди на Морган. — Тръгвам незабавно за Лондон.

— Идвам с вас, милорд — решително заяви камериерът. — Обещах на Мари, че ще отида при нея, колкото е възможно по-скоро.

Дейвид изпита мимолетна завист към връзката между камериера му и французойката, много по-ясна и открита, отколкото неговият пропаднал брак.

— В такъв случай ще трябва да доведем и двете у дома! — отсече лорд Престън.

Глава 32

По пътя към Лондон, лейди Джослин непрекъснато приканваше кочияша да пришпорва конете и не преставаше да съзерцава унило златния венчален пръстен, който Дейвид й бе подарил, като си мислеше с тъга за миналото. Много мъже й се бяха клели, че я обичат, но тя с лека ръка бе отминавала декларациите им, смятайки ги за младежки увлечения или породени от богатството й.

Единствено Дейвид обаче успя да я възпламени, при това само с няколко думи. Съвсем неочаквано той бе нахлул в живота й и я бе завладял със смелостта, доброто си сърце и остроумието си. Смятайки, че сърцето му принадлежи на друга, тя го бе допуснала прекалено близко до себе си и ето че сега си плащаше за лекомислието.

Наближиха Лондон в късния следобед на втория ден от пътуването. Дотогава Джослин се чувстваше напълно изтощена от мислите, които препускаха в измъченото й съзнание. Не можеше да избяга от единственото горчиво заключение: болката от настоящето се коренеше в мъчителното минало, което тя се бе опитвала да забрави.

Дошъл бе моментът да се изправи срещу миналото, независимо какво щеше дай струва. Може би след това никога нямаше да успее да се съвземе, но не желаеше повече да бъде страхливка. Тази вечер щеше да преспи в Лондон, а утре ще замине за Кент, при леля си Лора, единственият човек, който можеше да я разбере.

Когато влезе във фоайето на къщата си, милейди огледа познатото великолепие. Внушително, но невероятно пусто. Какво ли щеше да прави самотна жена в такава голяма къща?

Понесла ковчежето с бижутата, Мари се изкачваше по стъпалата. Мълчаливото й съчувствие я бе превърнало в желана компаньонка по време на дългото пътуване от Херефорд. Дали щеше да остане с Джослин, или щеше да се върне в „Уестхолм“, за да бъде с любимия си, оставяйки господарката си още по-самотна?

Джослин сякаш почувства, че няма сили да изкачи двата етажа до спалнята си, влезе в салона и уморено започна да сваля ръкавиците си. Позвъни дай донесат чай. Отпи от чашата и зачака топлата течност да я успокои, когато вратата се отвори.

Лейди Лора прекрачи прага, зашеметяващо привлекателна в синята си вечерна рокля по последна мода.

— Каква приятна изненада е твоето завръщане, скъпа! — топло възкликна тя. — Къде е Дейвид?

Джослин се изправи и сърдечно я прегърна.

— Толкова се радвам, че си тук — задавено промълви тя, борейки се с напиращите сълзи. — Утре възнамерявах да замина за Кенингтън, за да се видя с теб. Чичо Андрю също ли е в Лондон?

— Да. Има работа в Конната гвардия. Ще се срещнем по-късно за вечеря. — Разтревожена лейди Лора поведе племенницата си към близкия диван. — Какво не е наред? Изглеждаш много зле.

Джослин се отпусна на дивана и изтри очите си с опакото на ръката си.

— Всичко е… толкова сложно. Имаш ли време да поговорим преди да излезеш?

— Знаеш, че винаги имам време за теб — отвърна леля й и я огледа още по-тревожно. — За какво искаш да говорим?

Откъде да започне? С ужасната бъркотия, в която бе превърнала живота си и живота на Дейвид? Или по-отдавна, от онази трагедия, която завинаги бе белязала живота й?

— Разкажи ми за майка ми — напрегнато каза тя.

— Ти никога не си искала да говорим за Клио — изуми се Лора. — Защо ме питаш точно сега?

— Защото трябва да разбера — рязко отвърна Джослин. — Що за човек е била тя? Защо баща ми се е развел с нея? Наистина ли е била безсрамна уличница, както всички твърдят?

— Мое скъпо момиче, кой ти е казал подобно нещо? — ужасено възкликна леля й.

— Всички! Спомняш ли си карикатурите, които видяхме на витрината на книжарницата?

По-възрастната жена потръпна.

— Не смятах, че си достатъчно голяма, за да разбереш какво означават тези рисунки.

Джослин осъзна, че лейди Лора не е била на повече от деветнадесет или двадесет години, когато се бе случило. Сигурно е била не по-малко разстроена от племенницата си. Навярно дори повече, защото всеки ден е трябвало да понася злобните клюки в салоните и балните зали на Лондон. Нищо чудно, че с нетърпение бе последвала Андрю Къркпатрик в неговия полк.

— Онзи ден не бе единственият път. — Джослин стисна устни. — Слугите я наричаха лека жена, когато си мислеха, че не ги чувам. Така говореха за нея и благовъзпитаните млади дами в онова изискано частно училище в Бат, където баща ми ме изпрати и откъдето избягах. След това имаше един благородник, който се опита да ме съблазни на дебютантския бал на дъщеря си, защото смяташе, че съм лесно достъпна жена. „Каквато майката, такава и дъщерята“, нагло заяви той, преди да си напъха езика в устата ми.

— Мили Боже, защо никога не си ми казвала? Нито пък баща ти… — Лицето на Лора пребледня. — Винаги си изглеждала… незаинтересована. Беше само на четири години, когато майка ти си тръгна и не личеше, че ти липсва. Аз поне не си спомням някога да си питала какво е станало с нея.

— Разбира се, че не съм питала! — Джослин се разтрепери. — Дори и едно малко дете знае за какво не бива да пита.

— Клио бе упорита и твърдоглава жена и направи няколко ужасни грешки, но в никакъв случай не беше уличница — убедено заяви Лора. — Двамата с баща ти се влюбиха от пръв поглед и се ожениха само няколко седмици след първата си среща. Но щом пламъците на страстта се уталожиха, те откриха, че всъщност нямат почти нищо общо помежду си. — Леля й тъжно поклати глава. — Можеха да живеят отделно, както го правеха мнозина от хората с модерни възгледи, но всеки от тях искаше другия да… изпълни мечтите му. Да бъде идеален любовник. Те не можеха да се приемат един друг такива, каквито бяха. Конфликтите помежду им бяха ужасни. Караха се в обществото, караха се и насаме. Между тях съществуваше някаква извратена любов, породена от гняв и омраза. Спомняш ли си нещо?

— О, да. — Гласът на Джослин бе едва доловим шепот. — Спомням си. — Стисна очи, а викът на баща й прониза мозъка й: „Ти си жена, което означава, че си алчна лъжкиня и курва! Проклет да е часът, в който те срещнах!“.

Майка й бе реагирала с гняв и с чупене на китайски сервизи, проклинайки съпруга си за неговата жестокост и вероломство. Джослин се бе свила в ъгъла на огромната гостна в Чарлтън, вцепенена от яростта, обзела родителите й, твърде изплашена, за да избяга. Скандалите и размяната на обиди белязаха завинаги душата й.

Притисна ръка към сърцето си, опитвайки се да успокои болката, която я измъчваше през целия й живот.

— Спомените ми са много накъсани. Разкажи ми какво се е случило, така, както ти си го спомняш.

Лейди Лора прехапа устни.

— По времето, когато дебютирах в обществото, родителите ти бяха достигнали до това положение, когато всеки се опитваше да нарани другия, колкото се може по-силно. Баща ти направи своя любовница една от най-прочутите куртизанки в Лондон, което само по себе си бе достатъчно лошо. Но чашата преля, когато той се осмели да се появи с нея на един от баловете на Клио в същата тази къща. Аз разговарях с Клио, когато Едуард влезе с любовницата си в балната зала. Лицето на майка ти стана мъртвешки бяло. Тя беше изкусен стрелец и аз бях убедена, че ако в този миг имаше пистолет в ръката си, щеше да изстреля един куршум право в сърцето на съпруга си. Вместо това, след нечуван скандал пред лицето на половината от висшето лондонско общество, тя напусна бала заедно с барон фон Ротенбург, пруски дипломат, който отдавна я преследваше. Клио и Ротенбург се впуснаха в буйна любовна авантюра, която даде на баща ти предостатъчно основания да поиска развод. След онази нощ на бала тя вече никога не стъпи в тази къща. Баща ти не й позволи дори да си вземе личните вещи. Заповяда да опаковат всичко и да го отнесат в дома на фон Ротенбург, заедно с поканата му за дуел. Едуард не беше ранен, но Ротенбург бе улучен от куршум в белите дробове и пет години по-късно почина вследствие на тази рана.

Джослин разтри пулсиращите си слепоочия.

— Мили Боже, на колко хора е провалила живота тази жена?

— Не бива да обвиняваш майка си за развода. Баща ти бе не по-малко виновен от нея. Може би дори повече — мрачно заяви леля й. — Обичах и Клио, и Едуард, но те бяха свързани по някакъв фатален начин, който изкарваше наяве най-лошото в характерите им.

— Значи тя е избягала с друг мъж — саркастично заключи Джослин. — Какво възхитително и морално решение на проблемите й.

— Клио не беше лекомислена жена. Тя не би си взела любовник, ако баща ти не я бе принудил да го стори. С времето се влюби в Ротенбург, но той беше католик, а семейството му не допускаше да се обвърже с разведена жена. Макар че той щеше да се ожени за нея и без позволението на семейството си, тя не искаше той да се отчужди от близките си и затова остана негова любовница до смъртта му.

— Как е умряла тя? — попита Джослин, борейки се с неволното чувство на възхищение, което изпитваше към майка си заради отказа й да откъсне любовника си от семейството му.

— На следващия ден след погребението на Ротенбург тя излязла на езда с единия от жребците му и… опитала да прескочи един ров, който бил прекалено широк. И тя, и конят загинали. — Лора затвори очи, а лицето й се изкриви от болка. — Моля те, не си мисли лошо за нея, Джослин. Тя може и да не е била разумна в любовта, но имаше добро сърце и умееше да го отдава докрай.

Значи това бе историята на благородната, красива и страстна Клио, графиня Кромарти. Мъката, с която живееше Джослин от дете, избухна в болезнени вълни. Младата жена скочи от дивана и закрачи из стаята, кършейки ръце като обезумяла. Едва способна да говори, тя извика с пресипнал от страдание глас:

— След като тя е била толкова прекрасна, тогава какво не е било наред с мен?

Завъртя се с лице към леля си, а сълзите рукнаха от очите й.

— Какво е било толкова ужасяващо, дяволски сбъркано у мен, че собствената ми майка е могла да ме изостави без една едничка дума? Без следа от разкаяние или съжаление?

Опита се да продължи, но не можа. Коленете й бавно се подгънаха и тя се сви на пода. Обхвана ги с ръце в отчаян опит да устои на жестоката рана, съкрушила духай.

— В какво съм сгрешила? — простена, чувствайки се така, сякаш я разкъсват на две. — В какво съм сгрешила?

— Мили Боже! — с треперещ глас възкликна Лора. В следващия миг вече бе на пода до Джослин, сгуши я в прегръдките си и я залюля напред-назад сякаш бе дете. — Скъпо мое момиче, това ли си мислила през всичките тези години? Защо никога не си ме попитала? Щях да ти кажа истината.

— Аз знаех истината. — Джослин стисна устни. — Че майка ми е била курва, че ме е изоставила, без дори да погледне назад.

— Това не е вярно! Клио отчаяно се опита да получи родителските права. Веднъж отиде до Чарлтън, за да те види, като смяташе, че Едуард е в Лондон, но той си беше у дома и я заплаши с камшика си. Каза, че ще я убие, ако някога посмее отново да се доближи до теб. Тя се опита да го убеди, че след като ти няма да наследиш титлата, можеш да живееш с нея. Той отказа, а тя на колене го умоляваше да й позволи поне да те види, но той не се съгласи. — Лора се разплака. — Аз бях ужасена, но осъзнах дълбочината на нейното страдание едва когато родих собствени деца.

— Излиза, че баща ми ме е използвал като оръжие, с което да накаже омразната си съпруга — горчиво заключи Джослин. — А може би и тя ме е искала по същата причина — за да го нарани. Аз съм била пешката в битката между царя и царицата.

— Не бъркай гнева на Едуард към Клио с искрената любов, която изпитваше към теб — възрази Лора. — По-късно ми каза, че е бил ужасен, че ще те открадне и отведе на Континента заедно с Ротенбург. И имаше право да се страхува. След развод жената няма никакви права. В очите на целия свят Клио бе заклеймена като невярна съпруга и законът нямаше да си мръдне пръста, за да й помогне. Можеше да те отвлече, а аз съм сигурна, че щеше да го направи. През следващите пет години до смъртта на Клио баща ти винаги държеше на пост лакей пред вратата на спалнята ти.

— Затова ли уволни бавачката ми Гили, защото се страхуваше, че е по-предана на майка ми, отколкото на него?

— Боя се, че да — въздъхна Лора. — Казах му, че е жестоко за теб и Гили, но той се страхуваше, че тя може да те отведе при майка ти. И може би тя щеше да го направи. Всички слуги обожаваха Клио. Ти в много отношения приличаш на нея.

Да загуби любящата и грижовна Гили, за Джослин бе като да загуби майка си за втори път. След това си отиде и леля Лора, която се омъжи за чичо Андрю. Когато стана на пет години, Джослин вече знаеше, че ако обичаш някого, непременно ще го загубиш.

— Откъде знаеш толкова много за мислите и чувствата на майка ми? — попита тя.

— Тя бе за мен като сестра и аз не можех да понеса мисълта, че ще я загубя завинаги. Ние си пишехме до смъртта й. Аз й изпращах рисунките, които ти рисуваше, разказвах й как растеш. След като се омъжих и напуснах Чарлтън, икономката ми пишеше как си и как живееш и аз предавах информацията на майка ти. Клио питаше дали някога говориш за нея, но ти никога не я споменаваше — тихо рече Лора. — Аз не можех да й причиня допълнителна болка, затова я лъжех и й пишех, че много често говориш за нея.

— Мислех си за нея през цялото време, но се боях да питам — прошепна Джослин.

Лора нежно я погали по главата.

— Защо си се бояла?

Джослин стисна очи, опитвайки се да проумее казаното от леля й.

— Струва ми се, че… вярвах, че ако попитам за нея, татко също ще ме отпрати надалеч.

— Той не би направил подобно нещо. — Лора я прегърна. — Той те обичаше повече от всичко на този свят. Тъй като ти никога не питаше за майка си, и изглеждаше щастлива, той реши, че е по-добре, ако не повдига този въпрос. Беше благодарен, че тази грозна история не те бе засегнала.

— Не ме е засегнала? — Джослин горчиво се изсмя, на върха на истерията. — Животът ми бе белязан от техния развод.

— Никой от нас не си е представял, че ще го приемеш толкова зле, нито че си била жертва на подигравки и обиди. Но знай че си била обичана. Мисля, че причината Едуард да не се ожени повторно бе желанието му да ти отделя повече време и внимание.

— А пък аз си мислех, че предпочита многобройните си любовници пред мен — язвително отбеляза Джослин. — Това също оформи един от основните ми възгледи за живота: мъжете по природа са непостоянни и изменчиви. Чичо Андрю верен съпруг ли е? Изобщо съществува ли подобно нещо?

Мигом съжали за въпроса, но леля й спокойно отвърна:

— Да, Дрю ми е верен. Той се закле във вечна любов и аз никога не съм се съмнявала в думите му. Както и той, никога не е имал основание да се съмнява в мен.

— Вие двамата наистина ли сте щастливи, както изглеждате? — тихо попита Джослин. — Винаги съм се чудела дали хората от нашия кръг могат да бъдат щастливи в брака.

— Каква циничка си станала — въздъхна Лора. — Да, мила моя, двамата с Дрю сме много щастливи. О, разбира се, понякога се случва да се скараме. Всички двойки го правят. Но първоначалната любов, която ни свърза, с годините става все по-силна.

— Наистина ли смяташ, че майка ми ме е обичала? — колебливо попита Джослин.

— Знам, че те обичаше. Клио ми писа малко преди смъртта си. По-късно осъзнах, че… се е сбогувала с мен. — Лора преглътна с усилие. — Тя пишеше, че за нищо не съжалява така, както че те е загубила и че няма да те види как порастваш. Тя ти изпрати подарък, но тогава не се реших да ти го дам. Ти не говореше за майка си и аз не исках да рискувам да те разстроя. Само ако съм била по-прозорлива.

Стана и протегна ръка на Джослин, за да й помогне да се изправи.

— Ела с мен. Време е да направя това, което трябваше да направя преди години.

Глава 33

Джослин безмълвно последва леля си по стълбите нагоре до стаята, която заемаше семейство Къркпатрик, когато идваха в „Кромарти Хаус“. Освен това Лора и Андрю винаги споделяха едно легло, за разлика от повечето двойки от тяхната класа. Още едно доказателство, че съществуваха щастливи бракове.

Лейди Лора отвори сандъчето си с бижута, извади една плоска овална кутийка, дълга около десетина сантиметра, и я подаде на Джослин. Беше кутийка за снимки с изключително изящна изработка.

С треперещи пръсти Джослин намери закопчалката отстрани и я отвори. Вътре имаше миниатюра — портрет на жена със златисти коси, ослепителна красавица с лешникови очи. На срещуположната стена бе прикрепен лист, върху който с елегантен почерк бе написано: „На дъщеря ми Джослин, с цялата ми любов.“

Ръката й конвулсивно остави кутийката. Лицето на майка й отприщи поток от спомени. Как си играе в градината, а майка й сплита цветя в косите й, как препускат сред хълмовете на Чарлтън, а майка й я държи в скута си върху седлото. Как се рови в гардеробната й, пълна с коприни и дантели. Спомни си дори, че въобще не й се скара, когато неволно съсипа новото й боне.

Сълзите се стичаха безмълвно по лицето й, докато Джослин се отдаваше с радост на хубавите спомени, които бе погребала заедно с непоносимата болка. Майка й я бе обичала. Макар че си бе тръгнала, тя се бе обърнала назад, покрусена от раздялата не по-малко от Джослин.

Леля й я прегърна през рамо и я остави да си поплаче.

— Сега разбираш ли по-добре майка си? — попита я Лора, когато сълзите й най-после секнаха.

Младата жена кимна.

— Не знам дали някога белезите ще изчезнат, но сега поне знам всичко.

— Да остана ли с теб тази вечер? Мога да се откажа от вечерния прием.

— Предпочитам да бъда сама. Трябва да помисля за много неща. — Джослин въздъхна. — Може би сега ще мога да сложа в ред собствения си живот.

— Някакви неприятности с Дейвид?

— Боя се, че е така. Много сериозни неприятности.

— Той е същият като Андрю, мила моя — тихо рече Лора. — Ако бракът ви е истински, Дейвид няма да те предаде.

— Може би е твърде късно за това. — Тъй като не искаше да продължава този разговор, Джослин смени темата и посочи към роклята на леля си. — Ще трябва да се преоблечеш. Роклята ти доста пострада от сълзите ми.

— Това е прекалено ниска цена за това, че най-после нещата се изясниха — отвърна Лора и позвъни на камериерката си. — Сигурна ли си, че ще бъдеш добре?

— Напълно. — Целуна срамежливо леля си по бузата. — Винаги съм мислила за теб като за своя майка. Сега имам две.

Лора се усмихна.

— Исках да имам дъщеря, но не бих обичала своята повече, отколкото обичам теб.

Този път имаше опасност и двете да избухнат в сълзи, но камериерката на леля й влезе преди емоциите да вземат връх. Докато момичето се тюхкаше около измачканата рокля на господарката си, Джослин излезе от стаята. Сега, след като бе преоткрила миналото си, трябваше да разплете усложненията, които бе създала в настоящето.

Джослин остана будна до късно през нощта, замислена за живота си, за този на родителите си, докато Изида мъркаше щастливо в скута й. Може би трябваше да изпитва гняв към баща си, задето бе прекъснал всякакви връзки с майка й, но обясненията на лейди Лора й помогнаха да разбере причините за поведението му. Макар че тя бе мислила, че любовта му към нея не е достатъчно силна и лесно може да я загуби, той все пак й бе дал най-доброто от себе си. Това, че тя не бе вярвала в любовта му, бе по нейна вина, а не по негова.

Сега разбираше проклетото му манипулативно завещание. Въпреки че не бе споделяла с него резервите си относно брака, той явно се бе досетил, че ако остави всичко в нейни ръце, тя ще завърши дните си като стара мома. Лорд Кендъл не притежаваше особена деликатност и бе подредил живота й така, че тя да бъде принудена да се изправи срещу собствените си страхове.

Джослин смяташе, че прилича на лейди Лора и в действителност физическата прилика помежду им бе очевидна. Но у нея имаше много и от Клио. Това се бе проявило при нападението на разбойниците, когато Джослин стреля от упор в един от нападателите, да не говорим за упорития й характер. Джослин се бе старала да потиска тази част от нрава си, ала тя бе неделима от същността й. Щом можеше да приеме майка си, трябваше да приеме и себе си.

Така да бъде.

Все пак разбирането и приемането на миналото бе само първата стъпка. Само един дълъг и мъчителен разговор не бе достатъчен, за да я убеди, че тя е достойна за любов. Въпреки любовта на баща си и леля си тя не се бе чувствала обичана докрай. Дълбоко в нея се таеше неясен страх, че недостатъците й са значими, че не биха могли да бъдат изкупени с нищо, и всеки, който я опознае добре, ще я напуска.

При все това жадуваше за любов, а това означаваше, че трябва да повярва, че е жена, която може да бъде обичана. Но това не бе лесна задача. В представите си тя се виждаше като почтена и порядъчна. Опитвала се бе да живее в хармония с духовните ценности на тази си вяра. Щедро даряваше времето и парите си и се стремеше да бъде мила и добра. Стараеше се да оценява хората по достойнствата им, а не да презира по-нискостоящите от нея. Но щеше да й отнеме доста време, за да повярва, че заслужава да бъде обичана, ако въобще, разбира се, някога успее.

Господи, та тя дори не знаеше какво представлява любовта! Смяташе, че е влюбена в херцог Кандоувър — дори след всичко, което се бе случило с Дейвид, херцогът продължаваше да владее мислите й. Дали това бе любов или само илюзия, която си бе създала, тъй като рационалният й ум бе решил, че той е подходящият съпруг? Мъж, който никога няма да бъде обзет от онази разрушителна страст, погубила брака на родителите й.

Чувствата, които събуждаше у нея Дейвид Ланкастър, бяха по-сложни и объркани. Тя се бе омъжила за него набързо и при много странни обстоятелства. Двамата се бяха смели и разговаряли открито за много неща и тя бе започнала да мисли за него като за доверен приятел. После в изблик на неустоим копнеж го бе примамила в леглото си. Не знаеше дали това бе любов, но мисълта, че той няма да бъде част от живота й, я изпълваше с чувство на болезнена самота и загуба.

Дали той щеше да я последва в Лондон или завинаги бе унищожила онова, което съществуваше помежду им? А ако не дойде, дали тя щеше да има смелостта да се върне в „Уестхолм“? Трябва да го направи, защото досега само бе бягала от щастието си.

Когато най-после се унесе в неспокоен сън, мислите й бяха още по-объркани и оплетени отпреди.

На следващата сутрин обаче се събуди необичайно спокойна. Когато се присъедини към леля си и чичо си край масата за закуската, полковникът я огледа доста внимателно, преди да излезе, но не попита нищо за своя бивш офицер. Джослин бе благодарна; едва ли щеше да има сили да обсъжда Дейвид.

Лейди Лора покани племенницата си да я придружи до модистката, но Джослин отказа — още не бе готова да се върне към обичайните си занимания. Вместо това се оттегли в стаята си и нахвърли списък на всичко, което леля й бе разказала, и на чувствата й, породени от тези разкрития. Може би изразяването на чувствата й с думи щеше да й помогне да си изясни нещата.

Сутринта преваляше и тя преустанови писането, за да изпие чаша чай. Ако Дейвид бе решил да я последва в Лондон, щеше да пристигне рано тази вечер. Копнееше да го види, но нямаше представа какво да му каже. Може би, че го обича, но дали наистина бе така? Той заслужаваше много повече от това.

Пишеше страница след страница, докато спомени и проникновения бликаха от сърцето й. Странно, колко прояснено бе съзнанието й сега, след като леля Лора й бе дала ключа към миналото.

Тъкмо си отдъхваше и разтриваше изтръпналите си пръсти, когато Дъдли влезе със сребърен поднос с визитна картичка върху него.

— Имате посетител, милейди.

Тя взе картичката и прочете: „Херцог Кандоувър“. Тръпки пролазиха по гърба й. И така мъжът, който дълго бе обсебвал мислите й, който бе нещо като щит срещу солидната реалност в лицето на Дейвид Ланкастър, сега бе тук.

„До септември…“ Всъщност се бе върнал в Лондон няколко дни по-рано. Съвпадение или нямаше търпение да я види? Явно бе мислил за нея — доказателство бе бележникът със стиховете, който й бе изпратил.

Е, тя искаше отговори. Ето че имаше възможност да получи някои от тях.

— Ще сляза след минутка — каза лейди Джослин на иконома си.

След като Дъдли излезе, наплиска лицето си със студена вода, за да заличи следите от сълзите си. После се огледа безстрастно в огледалото. Мари бе свършила отлична работа — лейди Джослин Кендъл бе елегантна както винаги. Странно как продължаваше да мисли за себе си с това име, въпреки че по закон вече бе лейди Престън. Това бе още едно доказателство на капризния й отказ да приеме брака си.

Насили се да се усмихне. Образът в огледалото не бе много убедителен, но приемлив. Изпълнена със някакъв особен фатализъм, тя слезе по стълбите, за да поздрави госта си.

Загорял и красив както винаги, херцогът се бе облегнал небрежно на полицата на камината, но се изправи, когато тя влезе в гостната. В студените му сиви очи се четеше открито възхищение, когато Джослин приближи.

— Добро утро, Кандоувър. Какво неочаквано удоволствие.

— Извикаха ме в Лондон по работа и когато минавах покрай къщата ви, видях, че чукчето на вратата е вдигнато. Не смеех дори да се надявам, че ще ви заваря в дома ви. — Погледна я с оня поглед, както когато се видяха за последен път на бала на Паркингтън. Макар че все още не е септември, мога ли да се надявам, че вече сте готова — повдигна ръката й и продължително я целуна — за забавления?

Джослин с отчаяние осъзна, че откликва на целувката му. Надяваше се, че няма да чувства нищо, но той бе дяволски привлекателен. Нещо повече, под легендарно студеното му държание тя бе доловила, че се крие почтен мъж. Макар че обиграният херцог едва ли щеше да се зарадва, ако разбере, че тя мисли за него по този начин.

Убедена, че на всяка цена трябва да разбере какво чувства, лейди Джослин се усмихна с най-очарователната си усмивка.

— Можем да обсъдим този въпрос, ваша светлост.

— Мисля, че би трябвало да ме наричате Рафи. Предпочитам го пред Рафаел. — Устните му се извиха в многозначителна усмивка. — Да ме кръстят на един архангел не е било много подходящо, не смятате ли? — После обхвана брадичката й с длан и докосна с устни нейните.

Джослин вкуси тази целувка със странно раздвоение. Той бе истински мъж и инстинктивният й отклик бе неопровержимо доказателство, че заслужено е спечелил репутацията си на великолепен любовник. Тъкмо това мечтаеше да намери у него.

Но той не бе Дейвид. Реакцията й към херцога бе слаба и мимолетна в сравнение с любовния пожар, който Дейвид бе запалил у нея.

Но най-странното бе, че й е било нужно толкова време, за да разпознае чувството, което не можеше да се сбърка. Беше започнала да се влюбва в Дейвид още от първия миг, когато го погледна в очите в болницата. И продължаваше да се влюбва, макар че упорито отричаше чувствата си, защото мисълта да бъде влюбена я плашеше до смърт. През цялото време се бе опитвала да се убеди, че Дейвид е само добър приятел, братът, когото винаги бе искала, докато в същото време се бе закачила на въдицата, както пъстървата на кукичката на рибаря.

Дейвид със сигурност щеше да се засмее, когато му го каже, но с топлина и разбиране, а не с подигравка. Сега, след като бе осъзнала всичко, трябваше да отиде при него и да го помоли да й прости лекомисленото и безотговорно поведение.

Тъкмо се канеше да се освободи от прегръдката на херцога, вратата на гостната рязко и шумно се разтвори.

Глава 34

За да стигнат до Лондон в ранния следобед, Дейвид Ланкастър и Хю Морган бяха пътували цяла нощ, без прекъсване. Когато спряха пред „Кромарти Хаус“, Дейвид набързо плати на кочияша на пощенския дилижанс, изскочи навън и нетърпеливо изкачи предните стъпала. Нямаше ключ, затова яростно удари чукчето. Стори му се, че измина цяла вечност, докато му отворят.

Дъдли се появи на прага и изненадано възкликна:

— Милорд! Колко… неочаквано.

Хю се втурна по стълбите, за да търси Мари, а Дейвид попита:

— Къде е съпругата ми? — Защото, за Бога, тя все още бе негова съпруга и му дължеше обяснение за поведението си.

— Нейно благородие е в гостната. Но… не е сама.

Гласът на иконома се извиси, когато Дейвид мина забързано край него и се запъти към гостната. Отвори рязко вратата и се закова на прага — Джослин бе в обятията на мъж, който навярно бе трижди проклетият херцог. Името му бе Кандоувър, според това, което Хю му бе разказал по време на пътуването.

Обзе го безумен гняв, който не можеше да се сравнява дори с яростта, която бе изпитвал на бойното поле. Значи интуицията му не го бе излъгала и Джослин се бе оказала една измамна илюзия, породена само от надеждите и бляновете му. Лятото бе свършило и след като се бе разделила с нежеланата девственост, тя можеше да се върне в Лондон, за да се хвърли в обятията на предпочитания си любовник.

Милата сценка се разпадна, когато тя вдигна глава и го видя. Дейвид смяташе, че едва ли можеше да стане по-зле, но грешеше.

— Дейвид! — извика Джослин и се отдръпна от другия. Лицето й засия, сякаш бе очаквала с нетърпение пристигането на съпруга си, а не копнееше да се озове в леглото на друг мъж. Или само за три кратки дни бе прекрачила границата между девственица и обиграна любовница?

Пристъпи към него с прострени ръце, за да го посрещне.

— Как се озова тук толкова бързо? Не те очаквах в Лондон по-рано от тази вечер. — Застина, когато видя изражението му.

Както винаги, изглеждаше открита и невинна. Стомахът на Дейвид се сви при мисълта, че никога не я бе познавал. Тя наистина си оставаше светска дама и идеална домакиня, дори при тези обстоятелства.

Лорд Престън сви юмруци, но успя да овладее гнева си и процеди през зъби:

— Очевидно пристигането ми е не само неочаквано, но и нежелано. — Стрелна със свиреп поглед другия мъж, който го наблюдаваше с присвити очи. Нямаше съмнение, че копелето имаше богат опит с разгневени съпрузи. — Предполагам, че това е херцог Кандоувър? Или скъпата ми съпруга има и други предпочитания?

Джослин ахна смаяно, а херцогът кимна студено.

— Аз съм Кандоувър. Вие сте в много по-изгодна позиция от мен, сър.

Значи всичко щеше да бъде цивилизовано. Дейвид горчиво си напомни, че Джослин не се бе преструвала, че го желае за истински съпруг. Той й бе обещал, че ще я освободи от брачните клетви, а формалният им брак не включваше да се държи с нея обидно под собствения й покрив. Тя бе направила много за него и това, че не бе способна да го обича, не бе по нейна вина. Оставаше за негова сметка.

Въпреки това му се искаше да удуши херцога с голи ръце. Съперникът му притежаваше атлетична фигура, но не можеше да бъде достоен противник на опитен войник. Дейвид прокле чувството си за справедливост. Жестокостта щеше да облекчи бушуващия в него гняв и изгарящата болка, но той нямаше право да убива Кандоувър. Джослин сама бе избрала херцога.

— Аз съм Престън, съпругът на тази дама, макар и не за дълго — изрече Дейвид с глас, който и стъкло би разрязал. — Леденият му поглед се върна върху Джослин. — Поднасям извиненията си, затова че прекъснах забавленията ви. Ще събера вещите си и повече никога няма да ви обезпокоя. — Завъртя се на пети и излезе, затръшвайки вратата с такава сила, че прозорците звъннаха.

Разтреперана, Джослин се отпусна в едно кресло и притисна ръце към гърдите си. Беше толкова щастлива, че най-после бе осъзнала истинските си чувства, та изобщо не помисли в каква компрометираща ситуация се бе озовала — докато не видя пребледнялото от ярост лице на Дейвид. Дори и да доживееше до сто години, никога няма да забрави израза на лицето му — съчетание от гняв и непоносима болка, породени от нейното предателство.

Още от първата им среща в болницата Дейвид бе отворил сърцето си за нея с цялата щедрост, на която бе способен, винаги дарявайки я с утеха и доброта. Той дори бе готов да лъжесвидетелства и да разкрие унизителни интимни подробности, само и само да осигури нужните доказателства за анулирането на техния брак.

А как му се бе отплатила тя? Когато й призна любовта си и беше най-уязвим, тя го отблъсна и избяга без обяснение. А когато той забрави гордостта си и я последва, я намери в обятията на друг мъж с много по-благороден произход и много по-богат. Мили Боже, как ли я презираше!

Тя заби невиждащи очи във вратата, затръшнала се зад него. Знаеше, че парализиращото вцепенение, което я бе обзело, бе само тънка преграда пред океана от болка. Сега той никога нямаше дай повярва, че го обича. Каква ирония на съдбата, в мига, в който бе осъзнала любовта си, тя завинаги бе разрушила възможността някога да я сподели със съпруга си.

— Съпругът ви изглежда не споделя възгледа ви, че бракът ви е по взаимна изгода — сепна я сухият глас на херцога. Напълно бе забравила за присъствието на Кандоувър.

Джослин вдигна поглед. Изгаряше от срам, задето го бе направила свидетел на подобна сцена.

— Съжалявам — прошепна младата жена.

— Какво игра играете? Съпругът ви не ми прилича на човек, който би се оставил да го манипулират с ревност. Той е в състояние да ви напусне или да ви извие врата, но никога не би участвал в нечисти любовни игри. — Очите му бяха твърди като кремък.

Джослин с усилие овладя обърканите си чувства и едва намери сили да заговори. Кандоувър заслужаваше да бъде откровена с него.

— Не играех игра. Аз… просто се опитвах да разбера какво се крие в сърцето ми. Само че сега, когато знам какво изпитвам към Дейвид, вече е твърде късно.

Лицето му омекна при вида на неподправеното й страдание.

— Започвам да подозирам, че под изисканата ви и хладнокръвна външност се крие романтично сърце. Ако това е истина, последвайте съпруга си и се хвърлете в краката му, молейки го за прошка. Все още сте в състояние да си го върнете, поне този път. Един мъж може да прости на една жена, когато наистина я обича. Само не му позволявайте да ви завари отново в прегръдките на друг. Съмнявам се, че би ви простил за втори път.

Тя се втренчи в него, разкъсвана между болката и истеричния смях.

— Вашето хладнокръвие е пословично, но в действителност невъзмутимостта ви няма граници. Ако в този миг самият дявол влезе през вратата, мисля, че ще му предложите да изиграете с него партия вист.

— Никога не играйте вист с дявола, скъпа моя, защото той умее да лъже много ловко. Нали за това е дявол. — Кандоувър повдигна ледената ръка на Джослин и леко я целуна. — Ако съпругът ви устои на вашия чар и молби, обадете ми се на всяка цена, стига да желаете една приятна връзка без усложнения.

Пусна ръката й.

— Знаете ли, никога не бихте могли да получите нещо повече от мен. Преди години аз отдадох сърцето си на жена, която го разби и захвърли като ненужна вещ. Вече нямам сърце. — Сложи ръка на дръжката, после се поколеба, докато погледът му се задържа върху лицето й. — Вие ми напомняте за онази, която някога познавах, но не достатъчно. Никога не е достатъчно — изрече той много тихо, така че тя едва долавяше думите му. В следващия миг вече го нямаше.

Смаяна от пустотата в очите му, Джослин осъзна, че всъщност въобще не познаваше този мъж. Какви белези криеше той зад светската си външност? Досега не се бе замисляла, защото постоянно се криеше в сенките, отдадена на глупавите си фантазии. Явно нищо и никого не бе разбирала.

Ала по-късно щеше да разполага с достатъчно време, за да се упреква. Сега имаше да върши много по-важни неща. Изскочи от гостната и изтича надолу по стълбите като дванадесетгодишно момиче.

С разтуптяно сърце тя нахлу в синята стая, без да почука, и видя съпруга си да прибира останалите си вещи в голям куфар.

— Моля те, Дейвид, дай ми възможност да ти обясня! — почти останала без дъх извика младата жена. — Нищо не е така, както изглежда!

Той повдигна язвително вежди.

— Да не би да се опитваш да ме убедиш, че не се бе сгушила в страстните обятия на Кандоувър? Не съм знаел, че зрението ми е зле.

Джослин потръпна от явния му сарказъм. До днес не го бе виждала ядосан. У него имаше доброта, интелигентност, остроумие и нежност, разтапяща сърцето, но никога не бе виждала този студен, ужасяващ гняв.

— Да, позволих му да ме целуне — отвърна тя, отчаяно опитвайки се да контролира гласа си. — Исках да разбера чувствата си към него, а това ми се стори най-бързият начин. — Пристъпи към съпруга си. — Открих, че не желая анулиране на брака ни. Искам да бъда твоя съпруга.

— О? Нима си решила, че един формален съпруг ще ти даде повече свобода за любовни авантюри сред висшето ти общество? — Затръшна гневно капака на куфара. — Съжалявам, но трябва да те информирам, че моите възгледи са шокиращо традиционни и аз нямам желание да имам съпруга с модерни възгледи за морала. Ако искаш съпруг само за пред обществото, след като си върнеш свободата, можеш да си купиш някой друг, който ще проявява по-голяма търпимост.

Вдигна куфара и погледна надолу към нея. Лицето му не изразяваше нищо, но тялото му бе сковано от напрежение.

— Няма да се противопоставя на анулирането. Ако се опиташ да се откажеш, за да останеш омъжена в очите на обществото, ще подам молба за развод. Дали тогава твоят херцог ще те сметне за подходяща любовница?

— Дейвид, моля те, не си отивай — замоли се тя, наранена от гнева и болката му. — Целунах този мъж само веднъж. Не съм лека жена. Не искам него, нито пък светски живот, искам теб! Ще се смятам за благословена от Бога, ако прекарам остатъка от живота си с теб в „Уестхолм“.

Той стисна устни и Джослин осъзна отчаяно, че не бе намерила подходящите думи.

— Жадувате за земите ми, така ли, лейди Джослин? Вие купихте умиращото ми тяло, но не можете да купите живото. А сега, ако обичате, отдръпнете се.

Вместо да се дръпне, тя застана пред вратата, препречвайки изхода. С ужасяваща яснота тя осъзна, че гневът му се равняваше на огромната болка. Тя, която през целия си живот бе страдала от страха да не бъде отхвърлена, бе причинила същите рани на мъжа, когото обичаше.

— Ами ако съм бременна? — нерешително попита отчаяната жена, изплашена, че гневът му щеше да изгори завинаги всички мостове помежду им.

В очите му проблесна нещо и за миг тя си помисли, че е успяла да пробие бронята му. После лицето му отново се скова.

— Ако действаш бързо, можеш да използваш бременността си като примамка, за да убедиш Кандоувър да се ожени за теб. Предполагам, че херцогът се нуждае от наследник.

— Престани! — извика отчаяно Джослин. — Престани!

Дейвид пое дълбоко дъх.

— Не прави нещата по-трудни, отколкото са, Джослин. — Силните му ръце се отпуснаха върху раменете й, за да я отмести от пътя му.

Осени я една последна, макар и крехка надежда. Преглътна сълзите си и извърна лице към него.

— Ти си изучавал право и се гордееш, че си справедлив човек. Нима ще ме осъдиш, без дори да чуеш цялата истина? Нали това е разрешено дори и на осъдените на смърт?

Той се изсмя горчиво.

— Намерих писмото от леля ти. Според съдържанието му може да се сметне, че вероятно ти си решила, че вече не ти е изгодно да си девствена и затова си ме съблазнила. Пристигам тук и те намирам в прегръдките на мъжа, за когото ми каза, че отдавна копнееш. Каква по-голяма истина от това?

Тя се взря в очите му и сърцето й се сви от мъката, която прочете в тях.

— О, любов моя, това ли смяташ? Че съм те поканила в леглото си заради най-хладнокръвна пресметливост? Често съм вършила глупости, но никога не съм била пресметлива. Сърцето и тялото ми са разбрали, че те обичам много преди умът ми да го стори. Собствените ми страхове ми попречиха да осъзная, че ти си мъжът, когото съм търсила.

Един мускул заигра по челюстта му.

— Тогава защо избяга, оставяйки само една бележка, в която казваш, че никога повече няма да се видим?

— Поради причини, които току-що започнах да разбирам, досега съм се интересувала единствено от мъже, които имат славата на недостъпни — несигурно продължи тя. — Мъже, за които знаех, че всъщност не се интересуват от мен. Когато прочетох бележката, в която пишеш, че ме обичаш, аз бях толкова уплашена и объркана, че избягах.

— Не разбирам. — На лицето му се изписа учудване, но поне я слушаше.

— Когато се върнах в Лондон, говорих с леля Лора, опитвайки се да науча повече за това, което се бе случило, и което винаги съм крила. Бях само на четири години, когато родителите ми се разведоха, и то с най-шумния скандал за своето време. След това не видях повече майка си. Оттогава, дълбоко в себе си вярвах, че има нещо много грешно в мен. Майка ми ме бе изоставила и аз се страхувах, че баща ми също ще ме изостави, ако не съм идеалната дъщеря — весела, красива и самоуверена. Това бе роля, която се научих да играя много добре, но само роля.

Извърна очи, докато думите й продължиха да се отронват мъчително от устните й.

— Ако целият ми живот бе измама, това означаваше, че никой мъж не би могъл да ме обича, защото никой не ме познаваше. Всички, които твърдяха, че са влюбени в мен или ламтяха за богатството ми, или още по-лошо — бяха глупаци, щяха да ме презрат, когато ме опознаят. Не допусках никого прекалено близо до себе си, за да не открие фаталните ми недостатъци. Едва след като научих от Сали, че възнамеряваш да се ожениш за друга, започнах да осъзнавам чувствата си към теб. — Изсмя се безрадостно. — Кандоувър е прекалено привлекателен мъж и никак не е трудно всяка жена да мечтае за него. Но когато го целунах, осъзнах, че това, което най-много ми харесва у него, е фактът, че той не ме обича. Това ме устройваше, след като смятах, че не съм достойна да бъда обичана.

При тази й смелост и болезнена откровеност, гневът на Дейвид започна да стихва. Изоставена от майка си, ужасена да не изгуби всички останали, които обичаше, нищо чудно, че под спокойната и самоуверена фасада на Джослин се криеше бездна от страхове. Парченцата, които тя му разкриваше, постепенно оформяха представата за истинската Джослин, за нараненото дете, както и за пленителната млада дама.

Изпълнен с любов и състрадание, той вдигна ръка, за да спре мъчителния поток от думи.

— Не е нужно да казваш нещо повече, Джослин.

Тя поклати глава с решителен блясък в очите.

— Време е да престана да се крия от самата себе си. Когато ми остави онази бележка, в която казваш, че ме обичаш, аз бях ужасена, защото, ако ме обичаше, щеше да бъде въпрос на време да откриеш какво не е наред с мен. — Гласът й пресекна. — Мога да понеса неуважението на човек, който не ми е близък, но ако изгубя мъжа, когото обичам, това ще ме унищожи. Затова си тръгнах… преди ти сам да ме прогониш от живота си.

Той я взе в прегръдките си. Искаше му се да може да излекува раните й.

— Съжалявам за ужасните неща, които ти наговорих — прошепна младият мъж. Гласът му бе дрезгав от напиращите чувства. — Ти не си сторила нищо, с което да заслужиш подобна жестокост от моя страна.

Докато тя се притискаше към него, той разтриваше тила й, опитвайки се да отпусне напрегнатите й мускули.

— Ти разбираш защо се опитвам да бъда хладен и сдържан английски джентълмен. Когато в мен надделее дивото, емоционалното, уелското, забравям за логиката и здравия разум. Не подозирах, че съм способен на такава ревност. Но никога досега не съм обичал някого толкова силно, колкото теб. — Усмихна се горчиво. — А и това, че Кандоувър е богат и красив херцог, добавя допълнително сол в раната. Ако в бъдеще се наложи да слагаш ред в чувствата си, мислиш ли, че ще можеш да експериментираш с някой нисък и възрастен продавач на риба?

Джослин се засмя през сълзи и вдигна лице към него.

— Ако ми дадеш още един шанс, никога повече няма да има експерименти.

Очите й плуваха в сълзи, но устните й бяха всеотдайни и подканващи. Той я прегърна пламенно и впи устни в нейните.

За пръв път тя отвърна на целувката му с цялото си същество. Когато преградите паднаха, те се сляха в една емоционална интимност, извираща от най-съкровените дълбини на душите им, оставяйки ги без дъх.

Одобряването им избухна в страст, в потребност да се слеят в едно, доколкото това бе възможно за две човешки същества. С треперещи ръце те се озоваха до леглото, оставяйки зад себе си набързо захвърлените и разкъсани дрехи. Този път липсваше плахостта на новооткриващи се любовници. Двамата бяха опознали душите си и резултатът бе пожар от ненаситно желание.

Джослин падна върху леглото, увличайки го със себе си. Искаше да погълне всяка частица от него, да изкове връзка, която щеше да ги свързва през целия им живот и отвъд него.

Любиха се с отчаяния глад на двама души, които едва не са загубили най-скъпото, което са притежавали. Телата им останаха преплетени дълго след като страстта затихна. Дейвид се отдели от нея само за да се завият, след което отново я сгуши в прегръдките си. С притиснати тела, задоволени и щастливи, те разговаряха, както често го правят дългогодишните любовници — кога са започнали да се влюбват един в друг, за онези малки признаци, които бяха положили основата на това чудо — тяхната любов. Нямаше закъде да бързат и двамата се наслаждаваха на сладостта да споделят един с друг.

— Благодарен съм, че слугите ти са достатъчно добре обучени, за да не влизат, без да почукат — промърмори Дейвид доста по-късно. — Не бих искал да засрамя някоя от камериерките.

Джослин бе толкова преизпълнена с радост, че всяко нещо я караше да се смее.

— Доколкото познавам хората си, то те отдавна са разбрали защо стоим заключени тук от часове и навярно в момента празнуват с шампанско в помещението за слугите. От думите на Мари разбрах, че те отдавна се безпокоят да не би да остана стара мома и са решили, че ти си идеалното решение.

Главата й лежеше върху гърдите му и тя усети надигащият се смях в гърдите му.

— Какви отлични слуги имаш.

Джослин вдигна глава и попита:

— Да се надявам ли, че Жанет вече не означава нищо за теб?

Очите му дяволито блеснаха.

— За да бъда честен, съвсем забравих, че съм писал на Сали за Жанет. Това беше бурна, но краткотрайна любовна история, която приключи, когато тя със съжаление ме осведоми, че някой, много по-богат от мен, й е предложил брак, а тя не би могла да живее с офицерска заплата. След като премина първоначалният шок, открих, че тя не ми липсва. Жанет е минала история, както и анулирането на нашия брак. — Наведе се и отново я целуна. — Вече е твърде късно да променяте решението си, лейди Престън. Няма да ви позволя отново да ме напуснете.

Джослин затвори очи, а в ушите й отекна ехото от думите „Докато смъртта ни раздели“, но този път с безкрайна топлота и нежност.

— Разбрах защо съм смятала, че не съм достойна да бъда обичана, но ще мине време преди всичките ми страхове да изчезнат — колебливо промълви младата жена. — Надявам се, че ще бъдеш търпелив с мен.

Дейвид се претърколи върху нея.

— Ако ти е трудно да повярваш, че те обичам, тогава ще трябва просто да повтарям тези думи всеки ден до края на живота ми. Обичам те, Джослин. Това помага ли ти?

Сърцето й се изпълни с топлина, която обгърна цялото й същество, а душата й радостно запя от увереността, че е обичана. Тя придърпа лицето му към своето, за да вкуси солената сладост на устните му.

— Наистина ми помага, моя най-скъпа любов. Наистина.

ЕПИЛОГ

Тъй като сватбата на Дейвид и Джослин стана много набързо и в изключително тесен кръг, те дадоха голям прием, за да обявят официално брака си пред приятелите и роднините. Ричард Далтон присъства, подпрян на патериците си. Верният приятел на Дейвид сияеше от щастие и гордост, защото той пръв бе разбрал, че двамата са създадени един за друг.

Елвира, графиня Кромарти, изпадна в истеричен гняв, когато узна, че проклетата й племенница бе оттеглила молбата си за анулиране на брака. Лошо беше, че богатството на Джослин завинаги й се изплъзна, но още по-лошо бе, че племенницата й и съпругът й изглеждаха безумно влюбени един в друг. Както тя заяви на Уилъби, който от години страдаше от лошия й нрав, младоженците й отнемаха единствената радост да се надява, че ще бъдат нещастни като повечето брачни двойки.

Когато в един дъждовен ден писмото на Дейвид стигна до сестра му в Шотландия, Сали щастливо съобщи на Иън, че нейният брат и съпругата му са се влюбили един в друг и че бракът им вече е действителен. Кинлок вдигна глава от анатомичния атлас, който прелистваше в момента, а очите му игриво заблестяха. Съгласи се, че бракът е дяволски хубаво нещо — сега шотландският му акцент бе по-силен от всякога — защото съчетавал изкушението с възможностите по най-задоволителен начин. Възприемайки думите му като предизвикателство, Сали реши да го изкуши, което доведе до прилагането на някои анатомични уроци, които и двамата намериха за много по-интересни от тези, които Иън изучаваше с помощта на атласа.

С многозначителен тон полковник Андрю Къркпатрик напомни на съпругата си какво бе казал за жените от семейство Кендъл — че те не могат да устояват на офицерите. Тя се засмя в знак на съгласие и духна свещта.

Радостни, че не им се налага да правят мъчителния избор при кой от двамата си господари да останат на работа, Хю и Мари крояха планове за собствената си сватба. Рийс щеше да бъде кум на брат си.

Джослин написа кратка бележка на херцог Кандоувър, с която му благодареше за търпението, което бе проявил към нея, както и за добрия му съвет. Накрая на свой ред го посъветва да се ожени, тъй като на света няма по-голямо щастие от брачното. Той се усмихна леко натъжен, вдигна самотен тост за дамата и щастливия й съпруг, а после запрати чашата в камината.

Макар че Изида се примири с факта, че трябва да дели господарката си с друг, продължи да спи в леглото на Джослин. В крайна сметка то бе и нейно, много преди да се появи Дейвид Ланкастър.

КРАЙ

Бележки на автора

Идеята за смъртоносното раняване на Дейвид ме осени, когато намерих в една от хрониките за битката при Ватерло описание на хирургическа операция, извършена на един офицер, наскоро парализиран от увреждане на гръбначния стълб. След като отстранили останалото парченце шрапнел, офицерът паднал от операционната маса, но сетне успял да се надигне и дори да избяга от полевата болница, както би постъпил всеки разумен мъж в онези времена.

Читателите, които отдавна следят моите творби, ще намерят и други познати герои. Ричард Далтон е персонаж още в първия ми роман — „Дяволският барон“ (също за времето на Регентството). В него действието се развива една година по-късно, когато Ричард се възстановява от операция.

Херцог Кандоувър бе създаден, защото се нуждаех от студен и надменен образ за романа „Бъдещата вдовица“, където е разгърната първоначалната версия на този сюжет. Но Рафи завладя въображението ми, тъй като в последната сцена демонстрира интригуващи симптоми на уязвимост. В историческия роман „Венчелистчета сред буря“ е изложена житейската история на Рафи (за първи път бе публикуван под заглавието „Скандалната графиня“). Винаги е забавно да се чете за арогантен герой, който накрая получава заслужен урок.

В тази книга се появява Иън Кинлок, шотландец с труден характер, но блестящ хирург, към когото прибягвам винаги когато се нуждая от лекар по времето на Регентството. Той играе много важна роля както в „Пречупената дъга“, така и в „Една съвършена роза“, а се появява и във „Въртележката на сърцата“. За мен е истинска радост отново да го срещна.

По традиция в Англия за хирурзите са използвали обръщението „господин“, докато лекарите са наричали „доктори“. Тази тънкост се дължи на факта, че в онези времена лекарите са били смятани за джентълмени, докато хирурзите, работещи само с ръцете и скалпелите, са били причислявани към по-ниска социална категория. Но понеже Иън Кинлок е квалифициран и като хирург, и като общопрактикуващ лекар, за улеснение аз го наричам „доктор“.

А сега нещо за юристите. Както доста хора знаят, в съвременна Англия юристите (lawyers) се разделят на адвокати (barristers), които пледират в съдилищата, и юристи-консултанти (solicitors), които подготвят документацията по всеки процес и подпомагат адвокатите в подготовката им преди съдебните заседания.

По време на Регентството обаче конюнктурата е била още по-сложна, тъй като са действали три вида съдилища: за благородници, за простолюдието и за духовниците. За да се обърка картината още повече, към всяка от тези три категории са работили адвокати, специализирали в конкретни области на правото. Тези особености не са пряко свързани с моя сюжет, затова с оглед на опростяване на повествованието използвам само термина „адвокат“. Това е удобно за всички случаи така, както черните тоги на юристите се ползват във всички съдилища.

Често използвам наименованието 95-и стрелкови полк (едно от най-прославените поделения в британската армия по време на войните на Наполеон), понеже този полк се е сражавал не само в Испания, но и при Ватерло. Така се случи, че героите ми от периода на Регентството са се познавали добре един друг, може би защото през онези години Лондон не е бил така многолюден, както е днес.

Информация за текста

© 1988 Мери Джо Пътни

© Диана Христова, превод от английски

© Стамен Стойчев, превод от английски

Mary Jo Putney

The Bargain (The Would-be Widow), 1988

Сканиране: ???

Разпознаване и редакция: maskara, 2009

Редакция: Xesiona, 2009

Издание:

Мери Джо Пътни. Заложница на съдбата

Редактор: Красимира Борисова

Оформление на корица: „Megachrom“, Петър Христов

ИК „Бард“

Свалено от „Моята библиотека“ [http://chitanka.info/text/13584]

Последна редакция: 2010-01-05 12:11:52

1

Неголям град в Югозападна Англия, известен като курорт с минерални бани — Б.пр.

2

Ватерло — селище в Белгия, на юг от Брюксел, където на 18 юни 1815 година е била разгромена армията на Наполеон I от английски и пруски войски. Франция загубила 32 хиляди и цялата си артилерия. Наполеон изоставил остатъка от армията си и избягал в Париж. В резултат на разгрома Френската империя претърпяла окончателно крушение. — Б.ред.

3

Прини е прякор на регента на Англия, бъдещият крал Джордж IV (1762 — 1830 г.). Периодът на Регентството е от 1811 до 1820 г. — Б.пр.

4

Sally (англ.) — остра, духовита забележка. — Б.пр.

5

Английски поет, критик и философ (1772–1834 г.), основател на романтичното течение в английската поезия. — Б.пр.

6

Английски художник (1723–1792 г.), първият президент на Кралската академия по живопис, известен с блестящите си портретни композиции. — Б.пр.

Content

Мери Джо Пътни
Заложница на съдбата

ПРОЛОГ

Глава 1

Глава 2

Глава 3

Глава 4

Глава 5

Глава 6

Глава 7

Глава 8

Глава 9

Глава 10

Глава 11

Глава 12

Глава 13

Глава 14

Глава 15

Глава 16

Глава 17

Глава 18

Глава 19

Глава 20

Глава 21

Глава 22

Глава 23

Глава 24

Глава 25

Глава 26

Глава 27

Глава 28

Глава 29

Глава 30

Глава 31

Глава 32

Глава 33

Глава 34

ЕПИЛОГ

Бележки на автора

Информация за текста

1