Х. Бийм Пайпър

Полицейска операция

„… вероятно има нещо в природата на една секретна полицейска сила, която провежда операции за отклоняване подозренията на хората и дава подходящи за всичко обяснения, нещо в начина на мислене на човешките същества — или че, ако съществуват мистериозни вредители и злосторници, те биха могли да бъдат от свят на други същества, които ги контролират и се опитват да ги проумеят, не доброжелателно, а за да отклонят вниманието от себе си, тъй като и те може би използват живота върху тази земя, но по по-изтънчен, методичен и организиран начин.“

Чарлз Форт: „О, чудо!“

Гневен, облечен в овехтелия си комбинезон и избелялата от пот черна риза, Джон Стромайър бе застанал встрани от останалите, с гръб към порутените фермерски постройки, жълтеещата гора и набразденото от перести облаци синьо октомврийско небе. Сега протегна обвинително мазолестата си ръка и викна:

— Чи таз телица струваше двест’, двест’ и пейсе долара! И туй куче беше кат член на семейството ни; а с’га я ги виж! Не обичам да ругая, ама ш’трябва да напрайте нещо!

Стив Паркър, областният пазач на дивеча, насочи обектива към трупа на кучето, щракна го и отсече:

— Вече правим каквото трябва.

След това направи десет крачки наляво, като заобиколи изкормената телица, за да избере ракурс за снимката.

След като разбраха, че Паркър е приключил с кучето, двамата мъже в сиви полицейски униформи пристъпиха към него и приклекнаха да го огледат. Единият с трите обърнати „V“ на ръкавите го хвана за предните крака и го обърна по гръб. Беше голям звяр от неопределима порода с рунтава черно-кафява козина. Нещо го бе издрало дълбоко с огромните си нокти по главата, бе разсякло неколкократно напречно шията му и го бе изтърбушило с един удар от гърдите до опашката. Огледаха го внимателно, след което се приближиха и застанаха до Паркър, който фотографираше мъртвата телица. Също като кучето и тя бе издрана от едната страна на главата и гърлото й бе прерязано на няколко места. Освен това от единия й хълбок бяха откъснати огромни ивици плът.

— Аз не мога да утрепя мечка извън сезона, нали! — не спираше да се оплаква Стромайър. — Но мечката идва и утрепва стоката и кучето ми и в това няма нищо нередно! Ей т’ва му’й писано на фермера в тая държава! Не обичам да ругая…

— Ами не ругай! — прекъсна го ядосано Паркър. — И стига си мърморил. Подай иск и млъквай! — После се обърна към двамата с високите широкополи шапки: — Всичко ли видяхте, момчета? Да вървим тогава.

Прекосиха с бързи крачки селския двор, преследвани от Стромайър, който продължаваше да подвиква зад тях, оплаквайки неволите на един фермер, предизвикани от циничното и корумпирано правителство. Качиха се в полицейската кола, сержантът и войникът на предната, а Паркър на задната седалка — той остави фотоапарата до една карабина „Уинчестър“.

— Не беше ли малко рязък с това приятелче, Стив? — запита сержантът, когато войникът запали двигателя.

— Не прекалено. Не обичам да ругая — изимитира пострадалия собственик на телицата Паркър, след което уточни: — Абсолютно съм сигурен, че е застрелял най-малко четири сърни незаконно през годината. Когато и ако река да се захвана с него, ще съжалява много повече, отколкото в момента.

— Тези приятелчета много обичат да се оплакват — съгласи се сержантът. — Мислиш ли, че, каквото и да е това, което го е направило, е като в другите случаи?

— Да. Сигурно кучето се е нахвърлило, докато онова е ядяло телицата. Същите повърхностни одрасквания около главата и дълбоки разрези по шията и корема. Колкото по-едро е животното, толкова по-напред са големите рани. Явно нещо ги сграбчва за главата с предните лапи и ги дере с ноктите на задните; затова си мисля, че е рис.

— Да ви кажа — обади се войникът, — виждал съм много подобни рани през войната. Моята група се приземи в Минданао, където действаха партизаните. Прилича ми на работа на умопобъркан.

— Складовете са пълни с мачете и ножове за джунглата — отбеляза сержантът. — Мисля да се обадя на доктор Уинтърс в районната болница и да разбера дали всичкият му инвентар е налице.

— Но повечето добитък беше нахапан, както телицата — възрази Паркър.

— По правило ненормалните имат странен вкус — отвърна сержантът. — Или пък са ги яли по-късно лисици?

— Надявам се да е така, че да се отърва — каза Паркър.

— Ха, само го чуй! — възкликна войникът и спря колата на края на пътя. — Мисли си, че един смахнат с мачете и Тарзанов комплекс е шега работа. Сега накъде?

— Да видим.

Сержантът бе разгънал някакъв лист; пазачът на дивеч се наведе напред, за да надникне над рамото му. Сержантът прокара пръст по отбелязаните с различен цвят кръстчета върху картата.

— В понеделник през нощта ето тук в планината Копърхед бе утрепана кравата. Следващата вечер около десет часа ето тук по склоновете на Копърхед бе нападнато стадото овце. В сряда привечер в гората зад фермата Уестън пострада мулето. Едва е засегнато — сигурно е сритало нещото и е избягало, но нещото не е пострадало особено, защото няколко часа по-късно е нападнало пуйките във фермата на Раймър. А тази вечер и това тук. — Той посочи с палец през рамо към фермата на Стромайър. — Виж, движи се на югоизток успоредно на хребета, като избягва открити места и убива само вечер. Значи може и да е рис.

— Или лудият с мачетето на Джинк — съгласи се Паркър. — Да минем край котловината Хиндман — да проверим дали ще видим нещо.

След малко завиха по един прорязан от коловози кален път, който след известно време се превърна в обрасла с трева пътечка през гората, още по-невъзможна за придвижване с кола. Накрая спряха и войникът върна на заден до пътя. Слязоха. Паркър със своя уинчестер, сержантът провери барабана на един томпсън, а редникът напълни с гилзи патронника на една пушка. Следващия половин час вървяха покрай обраслия с храсти бряг на малка рекичка; на едно място подминаха тъмносив джип, спрял край пътеката. Накрая стигнаха над котловината.

Мъж в сако от туид, обут в щавени ловджийски ботуши и бричове в цвят „каки“, бе седнал на един дънер и пушеше лула; напреко на коленете му лежеше пушка, а на врата му висеше бинокъл. Изглеждаше около трийсетгодишен, а някой екранен идол на млади момичета би му завидял на правилните и странно неподвижни красиви черти. Когато Паркър и двамата полицаи се приближиха, той се надигна, преметна пушката си на рамо и ги поздрави.

— Сержант Хейнс, ако се не лъжа? — запита с вежлив тон. — И вие ли се тръгнали по дирите на създанието, господа?

— Добър ден, господин Лий. Мисля, че видях джипа ви малко по-надолу на пътя. — Сержантът се обърна към останалите. — Господин Ричард Лий; отседнал е в старото селце Кинчуолтър от другата страна на Ратър Форт. Това е господин Паркър, местният пазач на дивеча. И редник Зинковски. — Той погледна пушката. — И вие ли сте тръгнали на лов?

— Да. Помислих си, че може да открия нещо тук горе. Какво предполагате, че е?

— Не знам — призна сержантът. — Може да е рис. Американски или канадски. Нашият Джинк има теория, че е беглец от фабриката за хартиени кукли с мачете. Надявам се да не е, но не отхвърлям и тази вероятност.

Мъжът с лице на идол кимна.

— Би могло да е рис. Разбирам, че ги има в този край.

— Миналата година платихме премия за залавянето на два в областта — поясни Паркър. — Странна пушка имате; ще възразите ли, ако я погледна?

— В никакъв случай. — Представеният като Ричард Лий мъж свали пушката и я подаде. — Заредена е — предупреди той.

— Никога не съм виждал такава — добави Паркър. — Чуждестранна ли е?

— Предполагам. Не знам подробности; на мой приятел е, зае ми я. Мисля, че механизмът е немски или чешки; останалата част е изработена по поръчка от някакъв майстор от западното крайбрежие. Пригодена е за свръхбързи диви котки.

Пушката премина от ръка на ръка; тримата мъже я огледаха внимателно, без да скриват възхищението си.

— Открихте ли нещо, господин Лий? — попита сержантът, докато му я връщаше.

— Нито следа. — Лий метна пушката на рамо и се зае да изтупа пепелта от лулата си. — Разходих се по хребета от двете страни на пропастта и надолу по склона до котловината Хиндман; не открих никакви следи или останки от убито животно.

Пазачът на дивеч кимна и се обърна към сержант Хейнс.

— Излишно е да ходим по-нататък. Обзалагам се, че е тръгнало през гората зад фермата на Стромайър и е прекосило към отсрещния рид. Предполагам, че най-голямата вероятност е дупката под върха над котловината Лоури. Какво ще кажете?

Сержантът се съгласи. Ричард Лий започна методично да пълни лулата си.

— Мисля да поостана тук, но предполагам сте прав. Котловината Лоури или долината Кун оттатък пещерата Лоури — каза той.

След като Паркър и полицаите си тръгнаха, мъжът, когото бяха нарекли Ричард Лий, седна на дънера, постави пушката върху коленете си и запали лулата. От време на време поглеждаше ръчния си часовник и се ослушваше. Най-накрая дочу далечния шум на запален двигател.

Моментално извади от кухия дънер, върху който бе седнал, малка брезентова чантичка и се изправи. Отиде с бързи крачки до влажната земя до потока, подпря пушката на едно дърво и отвори чантичката. Първо извади ръкавици от зеленикава каучукоподобна материя и си ги постави, опъвайки дългите им краища над ръкавите си. След това извади бутилка и разви тапата. Като внимаваше да не накапе дрехите си, отля от прозрачната течност на няколко места върху земята. От местата, където бе отсипал, се надигнаха белезникави изпарения, а тревата и клонките се сгърчиха и се превърнаха в кафеникав прах. След като постави отново капачката и прибра бутилката в чантата, той изчака няколко минути и извади една шпатула, с която изрови от местата, където бе отлял течността, четири черни бучки с неправилна форма. Отнесе ги до потока и ги изми внимателно, после ги уви и прибра и тях в чантата заедно с ръкавиците. След това метна чантата и пушката си през рамо и тръгна по пътеката към джипа си.

Половин час по-късно, след като прекоси малкото фермерско селце Ратър Форт, мъжът вкара джипа в двора на една полусрутена ферма и влезе на заден ход през отворената врата на обора. Затвори двете крила на вратата и ги залости отвътре. След това с две-три крачки отиде до задната стена — оборът беше доста по-малък отвътре, отколкото изглеждаше отвън.

Извади от джоба си някакъв черен предмет, който приличаше на автоматичен молив, напипа с ръка в горния край на дървената стена малка дупка, вкара заострения край на молива в нея и натисна. В първия миг не се случи нищо. След това един участък от десет квадратни стъпки от стената се отдръпна две стъпки навътре и безшумно се плъзна встрани. Подвижната врата беше от три пръста дебела стомана, обкована с тънки дъски; маскираната по същия начин стена беше от дебел две стъпки бетон. Мъжът бързо влезе през входа.

Опипа вдясно, намери ключ и го завъртя. Масивната метална плоча моментално се плъзна на мястото си с глухо, мазно изщракване. В същия момент тайната стаичка се обля в светлина и се видя голяма полусфера от фина метална мрежа с диаметър трийсетина стъпки и петнайсетина стъпки висока. От едната й страна имаше плъзгаща се врата; така нареченият Ричард Лий я отвори, мина през нея и я затвори зад гърба си. В центъра на купола имаше кресло зад малък пулт пред голямо контролно табло. Апаратурата по таблото, както и лостовете, ключовете и бутоните не бяха обозначени и номерирани нито с римски букви, нито с арабски цифри, а върху писалището лежеше подобно на пистолет оръжие. То имаше стандартен спусък за показалеца и удобна ръкохватка, но вместо цилиндрична цев стърчаха две десетинасантиметрови тънки метални пръчки, които завършваха с аеродинамичен накрайник от светлосиня керамика или пластмаса.

Мъжът с красивото неподвижно лице постави пушката и чантичката на пода до креслото и седна. Първо взе подобното на пистолет оръжие и го огледа, след което провери множеството прибори на таблото пред себе си. Накрая щракна един от ключовете.

Някъде отгоре се чу приглушено бръмчене. Шумът се поколеба, извисявайки се до писък, след което се превърна в равномерно и монотонно бучене. Целият купол се обля в странна, преливаща във всички цветове на дъгата светлина и бавно изчезна. Тайната стаичка също изчезна и той остана в сумрачната вътрешност на празния обор. Оборът изчезна; отгоре се появиха сини небеса, нашарени от високи перести облаци. Есенният пейзаж потрепна някак призрачно. За миг се появяваха и изчезваха сгради. Полуразличими силуети прелитаха и се стопяваха в далечината.

В един момент във вътрешността на купола изникна фигурата на мъж. Имаше гневно, свирепо изражение и беше облечен в черна туника, обшита със сребърни кантове, черни бричове и лъскави черни ботуши, а на шапката му имаше емблема от кръст и мълния. Държеше автоматичен пистолет.

Мъжът зад бюрото моментално грабна собственото си оръжие и свали предпазителя, но преди да успее да го вдигне и насочи, натрапникът залитна и изскочи извън силовото поле, което обграждаше креслото и контролното табло.

Известно време наоколо бушуваха огньове, след това мъжът се оказа насред огромен хол с висок сводест таван, през който прелитаха и изчезваха силуети. След това се замяркаха изгледи на дълбоки гори на фона на едни и същи планини и под едни и същи нарязани от перести облаци сини небеса. След това запремигва ослепителна синьо-бяла светлина. Миг по-късно мъжът попадна във вътрешността на огромен завод. Прелитащите наоколо силуети забавиха скорост и станаха по-отчетливи. Мъжът в креслото се усмихна, когато за миг попадна насред просторна къпалия, където високо русо момиче вземаше душ, а дребничка червенокоса пъргавелка енергично се подсушаваше с хавлиена кърпа. Куполът отново стана видим, окъпан в множество светлини, бученето постепенно утихна и той се превърна хладна, неподвижна конструкция от бяла метална мрежа. На тавана ритмично премигваше зелена светлина.

Мъжът натисна бутон и завъртя ключ, след което се изправи, взе пушката и чантата, бръкна под ризата си и извади мрежеста чантичка, от която измъкна малък син пластмасов диск. Отключи някакво чекмедже на контролното табло, извади малка ролка солидографски филм и го пъхна в чантата. След това отвори вратата и изплува в собствените си време-пространствени измерения.

Намираше се в обширен хол с бледозелен под и още по-бледозелени стени. Таванът бе в зеленикаво-светлосиви нюанси. Голяма вдлъбнатина служеше за гнездо на купола, а от противоположната страна на хола имаше пулт, зад който беше седнал облечен в бледосиня туника служител, който тъкмо изваждаше слушалките на мюзикбокса от ушите си. Двама полицаи в зелени униформи се закачаха с група момичета, облечени в ярки оранжеви, червени и зелени комбинезони. Полицаите бяха въоръжени с ултразвукови парализатори, които висяха на закачени за китките на левите им ръце ремъци, и с пъхнати в кобури сигма-лъчеви иглери като този върху пулта в купола. Една от девойките, облечена в яркозелен комбинезон, беше копие на момичето, което бе зърнал да си прави фрикция с хавлиената кърпа.

— Шефът ви пристига — каза на полицаите едно от момичетата, докато той крачеше към тях.

Двамата се обърнаха и го поздравиха небрежно. Мъжът, който напоследък използваше името Ричард Лий, отвърна на поздрава им и продължи към пулта. Полицаите хванаха в ръце парализаторите, извадиха иглерите и бързо тръгнаха към купола.

Мъжът извади пластмасовия диск и го подаде на служителя зад пулта, който го пъхна в един жлеб на таблото пред себе си. В същия миг се обади механичен глас:

— Въркън Вал, благородник със син печат, наследствен Маврад от Нерос. Специален помощник, Паравремева полиция, специални поръчки. Изпълняващ единствено заповедите на Торта Карф, Главен на Паравремевата полиция. Да му бъде оказвано цялото внимание и съдействие в рамките на Кодекса за паравремево прехвърляне и Кодекса на полицейските пълномощия. Други подробности?

Служителят натисна бутона „не“. Синият диск изскочи от жлеба и бе връчен обратно на приносителя, който в този момент навиваше ръкава си.

— Предполагам, ще искате да се убедите, че съм вашият Въркън Вал? — запита той, протягайки ръка.

— Точно така, сър.

Служителят докосна ръката му с малък прибор, който направи антисептична промивка, изтегли кръвна проба и дезинфекцира иглата, като цялата процедура бе почти напълно безболезнена. Постави капката кръв върху стъкълце и го пъхна в сравнителен микроскоп, като непрекъснато кимаше. Микроскопът показа същия постоянен отличителен колоиден модел като взетата за сравнение проба; взетата с инжекция през детството проба от човека, който стоеше пред служителя, която го разграничаваше от безбройното количество Въркън Валовци във всяко друго правдоподобно паравреме.

— Всичко е наред, сър — каза служителят.

Двамата полицаи излязоха от купола с прибрани в кобурите иглери, изпълнили задълженията си, които повеляваха нормите за бдителност. И двамата палеха цигари.

— Всичко е наред, сър — каза единият. — При днешната екскурзия не сте домъкнали нищо.

Другият се изкикоти.

— Помните ли оня побъркан от Пето ниво, който пристигна с товарния конвейер в Жандар миналия месец?

Ако си мислеше, че някое от момичетата ще прояви интерес за какъв побъркан става дума, надеждите му бяха напразни. В присъствието на един Маврад със син печат какъв ли шанс имаха двамата обикновени полицаи? Момичетата вече се трупаха около Въркън Вал.

— Кога ще махнете това чудо от залата ни за отдих — попита го червенокосата палавница със зеления комбинезон. — Ако не беше то, в момента щях да си вземам душ.

— Току-що си взе един, само преди около петдесет парасекунди, когато пристигах — подхвърли Въркън Вал.

Момичето го изгледа с очевидно престорено възмущение.

— Ах, вие… паравоайор такъв!

Въркън Вал се изкикоти и се обърна към служителя.

— Искам страторакета и пилот до Дергабар веднага. Обадете се на Паравремевата полиция на площадката в Дергабар и им дайте моя ЕТА; поръчайте да ме чака аеротакси и уведомете Главния, че пристигам. Извънреден доклад. Охранявайте конвейера; мисля, че скоро ще ми потрябва отново. — След това се обърна към червенокосата и я попита: — Искаш ли да ме изпратиш до ракетната площадка?

На откритата площадка Въркън Вал вдигна очи към небето, след което погледна часовника си. Бяха изминали само двайсет минути, откакто бе вкарал джипа на заден ход в обора в онзи отдалечен времепредел; същите нежни линии на белите перести облаци бяха гравирани върху синьото отгоре. Тази еднаквост на времето, дори през двеста хиляди парагодини перпендикулярно време, винаги го впечатляваше. И издължената планинска верига бе същата, и склоновете бяха нашарени в същите есенни цветове, но там където в онзи друг времепредел на правдоподобността се намираше малкото селце Ратър Форт, тук се издигаха белите кули на градските апартаменти — жилищните комплекси на заводския персонал.

Ракетата, която щеше да го откара до щаба на централното управление, бе вдигната с кран и поставена върху стартовата платформа и той се приближи с бързи крачки до нея, метнал пушката и чантата си през рамо. Пилотът с момчешка физиономия му отвори вратата да влезе, след това го последва и хереметизира вратата. През това време пътникът му подреди багажа си, седна и закопча ремъците.

— Дергабарски търговски терминал, сър? — попита пилотът, докато се настаняваше на седалка зад контролния пулт.

— Паравремевият полицейски отдел зад Паравремевата административна сграда.

— Разбрано, сър. Двайсет секунди за излитане, когато сте готов.

— Готов съм.

Въркън Вал се отпусна и заброи несъзнателно секундите.

Ракетата трепна и Въркън Вал усети леко притискане към седалката. Седалките и пилотският пулт за управление пред тях се олюляха в кардановите си скоби, а стрелката на индикатора бавно се завъртя нагоре, докато ракетата се издигаше и заемаше хоризонтално положение. Високите перести облаци, които Въркън Вал бе наблюдавал над площадката за излитане, се озоваха далеч под тях — бяха навлезли в горните слоеве на стратосферата.

Предстояха три часа, през които нямаше да има какво да правят, докато ракетата прелети над северния полюс и се спусне на юг към Дергабар; управлението й бе изцяло в електронните ръце на робота. Въркън Вал измъкна лулата си и я запали; пилотът запали цигара.

— Странна лула, сър — вметна пилотът. — Извънвремеви артикул?

— Да. Ниво Четвърта правдоподобност; типичен за целия паравремеви пояс, в който работех. — Въркън Вал му я подаде да я разгледа. — Чашката е от естествен корен на шипка; мундщукът е от смолата на някакво тропическо дърво. Малката бяла точка е търговската марка, тя е от слонова кост.

— Звучи ми доста грубичко, сър. — Пилотът му я подаде обратно. — Но е красива изработка. Прилича на машинна.

— Да. Секторът, в който бях, е наистина доста напреднал за една електрохимическа цивилизация. Оръжието, което донесох — газовият пистолет за твърди снаряди, е типично за културата на Четвърто ниво. Подвижните части са изработени много прецизно и са взаимозаменяеми с аналогичните части на всички аналогични оръжия. Снарядът представлява покрита с медна сплав малка оловна стрела и се изстрелва с газове, които се разширяват при запалването на някаква нитроцелулозна смес. По-голяма част от научния им напредък е осъществен през последното столетие и най-вече през последните четиридесет години. Разбира се, продължителността на живота на това ниво е само около седемдесет години.

— Хм! Последният ми рожден ден беше седемдесет и осмият — изсумтя пилотът с момчешкото лице. — Медицината им е сигурно по-скоро магьосничество!

— До съвсем скоро беше така — съгласи се Въркън Вал. — Същата история като с всичко останало — бързо развитие през последните няколко десетилетия след хиляди години културен застой.

— Знаете ли, сър, нещо не мога да я разбера тази паравремева история — призна си пилотът. — Знам, че цялото време е тотално настояще и че всеки миг притежава своя собствена минало-бъдеща причинно-следствена последователност, и че всички събития във време-пространството възникват според максимума на правдоподобността, но изобщо не мога да я проумея тази паралелна правдоподобност. Ако нещо съществува, то съществува, защото е максимум-правдоподобният резултат на предшестващи причини; защо съществува и нещо друго в някакъв друг времепредел?

Въркън Вал издиша пушека срещу въздухоосвежителя. Една лекция по теория на паравремето чудесно би запълнила трите часа до кацането в Дергабар. Пък и момчето задаваше интелигентни въпроси.

— Е, познаваш принципа на времевия коридор, предполагам? — започна той.

— Да, разбира се: доктрината на Рогом. Основата на по-голяма част от нашата наука за психиката. Ние съществуваме постоянно във всички моменти на своя жизнен обхват; нашият свръхплътен его компонент преминава от съществуващото в даден момент его към съществуващото в следващия момент его. В безсъзнание СЕК (свръхплътният его компонент) е „извън времето“; може да се отдели и да се свърже в друг момент със съществуващото в друга време-точка его. Ето как предпознаваме. Вземаме автохипно и възстановяваме извикани от бъдещето и заровени в подсъзнанието спомени.

— Точно така — продължи Въркън Вал. — А дори и без автохипно значително количество предпознание се процежда от подсъзнанието в съзнателния разум предимно в изопачен вид, довеждайки до „инстинктивни“ действия, чиято мотивация не е на рационално ниво. Например да предположим, че се разхождаш по Северната алея в Дергабар, минаваш покрай кафене „Марсиански палат“, влизаш вътре за едно питие и срещаш някаква девойка, с която завързваш приятелство. Тази случайна среща прераства в любовна връзка и след година тя те облъчва дузина пъти с иглер от ревност.

— Същото се случи неотдавна с мой приятел — вметна пилотът. — Продължете, сър.

— Та значи в микросекундата преди да умреш — или след това, което е от значение, защото знаем, че свръхплътният компонент загива — твоят СЕК се връща няколко години назад и отново установява връзка в някой момент в миналото на първата ви среща с момичето и носи със себе си спомени за всичко до момента на откъсването, които до един са неизличимо фиксирани в подсъзнанието ти. И когато отново преживееш момента на минаването покрай кафене „Марсиански палат“, изпитвайки жажда, ти продължаваш до „Звезден път“ или „Нергал“, или някой друг бар. И в двата случая в двата времепредела ти следваш линията на максималната правдоподобност; във втория случай твоите подсъзнателни бъдещи спомени са допълнителен каузален фактор.

— И когато се връщам назад, след като съм бил иглиран, генерирам нов времепредел? Това ли е?

Въркън Вал изсумтя малко раздразнено.

— Нищо такова! — възкликна той. — Семантично недопустимо е да говорим едновременно за тотално присъстващо време и генериране на нови времепредели. Всички времепредели са изцяло в настоящето, в постоянно съсъществуване. Според теорията за СЕК той преминава от един момент върху един времепредел към следващ момент върху следващ времепредел, така че преминаването на СЕК от момент към момент представлява двуизмерен диагонал. Та в нашия случай влизането ти в „Марсиански палат“ е случка от един времепредел, а продължаването ти до „Звезден път“ е случка от друг, но и двете са в реалното съществувание. Това, което правим при паравремево прехвърляне, е изграждане на хипертемпорално поле, включващо времепредела, който искаме да достигнем, и прехвърляне върху него. Същата точка в материя-пространството; същата точка в първичното време — плюс изминалото първично време при механичното и електронно изоставане при прехвърлянията, — но друг предел на вторично време.

— А защо не можем да осъществяваме „минало-бъдеще“ пътуване във времето в собствения си времепредел? — поинтересува се пилотът.

Това беше въпрос, на който на всеки параврем се налага да отговори, щом отвори дума за паравремето с лаици. Въркън Вал го очакваше; и отговори изчерпателно.

— Полевият генератор „Галдрон-Хестор“ е като всяка друга машина; той функционира единствено в обхвата на първичното време, в което съществува. Може да прехвърли и да пренесе във всеки друг времепредел всичко, което е в обхвата на полето му, но не може да функционира извън собствения си темпорален обхват на съществуване, така както куршум от ето тази пушка не може да улучи мишена една седмица преди изстрела — обясни той. — Предполага се, че всичко в обхвата на полето е недосегаемо за всичко извън него. Предполага се е точно казано, тъй като се случва и друго. От време на време при прехвърлянето се промъкват доста отвратителни неща. — Той си спомни за човека с черната туника. — Ето защо сме поставили въоръжена охрана на терминалите.

— Да предположим, че се промъкне взрив от нуклеонна бомба — запита пилотът — или нещо нажежено, или радиоактивно?

— В Централното управление на Паравремевата полиция в Дергабар има паметник, върху който са изписани имената на наши служители, които не са успели да се завърнат. Това е голям паметник; през последните десет хиляди години са вписани доста имена.

— Ето затова ще си остана на ракетите! — възкликна пилотът. — Кажете ми още нещо. Какво означават всички тези нива, сектори и пояси? Каква е разликата между тях?

— Чисто условни термини. Има пет базисни нива на правдоподобност, основаващи се на петте възможни изхода от опита да се колонизира тази планета преди 75 хиляди години. Ние сме на Първо ниво — пълен успех и напълно изградена колония. Пето ниво е правдоподобността на абсолютен провал — не се установява никакво население на планетата, а се е развил местен квазичовешки живот. На Четвърто ниво колонизаторите очевидно са се сблъскали с някаква катастрофа и са загубили цялата памет за своя извънтерестриален произход, както и цялата си извънтерестриална култура. Онова, което помнят, е, че са местна раса, преживяла дълъг предисторически период на дивачество през Каменната ера. Секторите са паравремеви зони във всяко времево ниво, в които господстващите култури имат общ произход и общи характеристики. Разделени са донякъде условно на подсектори. Поясите са зони в рамките на подсекторите, условията в които са резултат от неотдавнашни алтернативни правдоподобности. Например току-що пристигам от Евро-американския сектор в Четвърто ниво, зона с около десет хиляди парагодини дълбочина, чиято господстваща цивилизация се е развила върху северозападния континент на основния сухоземен масив и оттам се е разпространила върху по-малките сухоземни масиви. Пределът, в който работех, е и част от подсектор с три хиляди парагодини дълбочина и пояс, развил се от един измежду няколко вероятни изхода на приключила преди три хиляди години война. В онзи предел площадката на Хаграбанския синтетичен завод, от която излетяхме, представлява изоставена ферма; на мястото на град Хаграбан има малко фермерско селище. Тези неща в момента са си там, едновременно в първичното време и във времепространството. Те са на около двеста и петдесет хиляди парагодини перпендикулярно едно спрямо друго и всяко е от същия общ порядък на реалността.

Червената крушка над главите им присветна. Пилотът погледна към визьора и постави ръце върху ръчното управление, за да го поеме, ако възникне проблем с автоматичното. Но ракетата се приземи гладко; чу се само леко дращене, докато я закачаха на крана, за да я изправят, а седалките се люшнаха върху кардановите си стойки. Пилотът и пътникът освободиха ремъците и забързаха през охладения изход, отдалечавайки се от нажежената ракета.

Чакаше го аеротакси с герба на Паравремевата полиция. Въркън Вал си взе довиждане с ракетния пилот и седна до пилота, който издигна превозното средство над покривите на сградите и го спусна към площадката за приземяване на Паравремевата полиция. Един асансьор-експрес понесе Въркън Вал надолу към средните етажи; пред вратата на Торта Карф той показа знака си на охранителя и бе приет веднага.

Главният на Паравремевата полиция се надигна иззад полукръглото си бюро, отрупано с клавиатури, видеоекрани и комуникатори. Беше едър мъж, отдавна прехвърлил двестате; косата му бе металносива и доста оредяла над челото; беше започнал да затлъстява в кръста и спокойните му черти бяха типични за средната възраст. Бе облечен в тъмнозелената униформа на Паравремевата полиция.

— Здравей, Вал — поздрави той. — Всичко спокойно ли е?

— Не съвсем, сър. — Въркън Вал заобиколи бюрото, остави пушката и чантата на пода и седна на един от свободните столове. — Ще се наложи да се върна.

— Така ли?

Главният запали цигара и зачака.

— Проследих Гавран Сарн. — Въркън Вал извади лулата си и започна да я пълни. — Но това е само началото. Налага се да проследя още нещо. Гавран Сарн е превишил паравремевото си разрешително и е взел със себе си един от любимците си. Нощна хрътка от Венера.

Торта Карф не промени изражението си, но то стана някак по-напрегнато. Като типичен представител на раса, забравила всички табута и термини на свръхестествената религия и сексуалните задръжки, той употреби един от кратките непристойни изрази, които вършеха работата на клапан за освобождаване на емоционална енергия.

— Сигурен си в това, разбира се. — Беше по-скоро констатация, отколкото въпрос.

Въркън Вал се наведе и извади увитите в плат неща от чантата, разгъна ги и ги постави върху бюрото. Бяха отливки от твърда черна пластмаса на отпечатъците на някакво едро животно с три пръста.

— Това на какво ви прилича, сър?

Торта Карф ги докосна с пръст и кимна. След което даде външен израз на гнева си до степента, до която мъж от неговата цивилизация и с неговата култура можеше да си позволи.

— Този глупак за какво си мисли, че имаме Паравремеви кодекс? — възкликна той. — Абсолютно забранено е да прехвърляш каквито и да било извънтерестриални животни или предмети във времепредел, в който пътуване през пространството е непознато. Не ме интересува дали е Таврад със зелен печат; за тази работа ще предявя иск срещу него, когато се върне!

— Той беше Таврад със зелен печат — поправи го Въркън Вал. — И няма да се върне.

— Надявам се, че не ти се е наложило да действаш по късата процедура — изсумтя Торта Карф. — С неговата титла и обществено положение, както и фамилна политическа значимост това би могло да създаде затруднения. Не че не бих бил съгласен, разбира се, но изглежда, все не успяваме да накараме Управата и обществото да приемат крайните мерки, към които сме принудени да прибягваме понякога. — Той въздъхна. — И вероятно никога няма да успеем.

Въркън Вал се усмихна едва-едва.

— О, не, сър, нищо такова. Той бе мъртъв още преди да се прехвърля в онзи времепредел. Починал при авария на самодвижещо се превозно средство, което използвал. Един от онези автомобили на Четвърто ниво. Представих се за роднина и се опитах да изискам тялото му за погребална церемония, каквито се извършват на онова културно ниво, но ми казаха, че било напълно унищожено от огъня, тъй като резервоарът с горивото на автомобила се запалил. Сам се уверих в последствията от пожара; намерих значката му скрита в нещо като табакера. — Той извади от чантата зелен диск и го остави на бюрото. — Няма съмнение: Гавран Сарн е загинал при катастрофата в автомобила.

— А нощната хрътка?

— Била е с него в колата, но е избягала. Знаете колко са бързи тези създания. Намерих тази следа — той посочи една от черните отливки — в засъхнала кал близо до мястото на аварията. Както виждате, отливката е леко повредена. Другите бяха пресни тази сутрин, когато ги направих.

— И какво си предприел до този момент?

— Наех една стара ферма близо до мястото на аварията и инсталирах полевия си генератор там. Той стига до Хаграбанския синтетичен завод на стотина мили източно от Тална-Джарвизар. Терминалът ми на това ниво е в почивната стая на момичетата във фабриката за дълготрайна пластмаса; уредих го с писмена заповед на тамошната полиция. Оттогава преследвам нощната хрътка. Мисля, че мога да я намеря, но се нуждая от специална екипировка и от хипномех индоктриниране. Затова се върнах.

— Привлякла ли е нечие внимание? — запита обезпокоен Торта Карф.

— Като избива добитъка в местността, причинява значително вълнение. За щастие това е район с гористи планини и ферми в равнините, а не индустриален. Местната полиция и служителите по защита на дивеча са загрижени; всички фермери са възбудени и се движат въоръжени. Предположенията са, че е или някаква дива котка, или въоръжен с хладно оръжие умопобъркан. И двете отговарят на характера на нанесените поражения. Но никой не е виждал извършителя.

— Това е добре! — Торта Карф въздъхна. — В такъв случай ще трябва да отидеш и да я измъкнеш оттам или да я убиеш и да унищожиш тялото.

И Въркън като началника си знаеше причината за това. В една примитивна култура подобна поява би намерила свръхестествено обяснение и би била внедрена в нейната официална религия. Но точно тази култура, макар привидно религиозна, на практика бе изключително рационална. Типичният за бързо развиваща се култура изоставащ ефект. Само допреди сто и петдесет години обитателите на евро-американския сектор дори не знаеха как да използват енергията на парата.

— Знаехте ли — попита Вал, — че вече са започнали да освобождават ядрената енергия по няколко недодялани начина?

Торта Карф тихичко подсвирна.

— Това вече е напредък. В този сектор ще има проблеми през следващите няколко столетия.

— Там също го разбират, сър. — Въркън Вал се съсредоточи за момент върху повторното запалване на лулата си, след което продължи: — Предвиждам появата на пътуване в пространството в този сектор до половин столетие. Може дори в следващия четвърт век, най-малкото до Луната. Отлично е развито изкуството на препарирането. Представете си, че някой фермер застреля онова нещо; какво би направил с него, сър?

Торта Карф изсумтя.

— Добра логика, Вал. Доста неприятна вероятност. Ще го качи на някакъв постамент и ще го сложи в някой музей. А щом първият им звезден кораб достигне Венера и видят тези хрътки в диво състояние, ще идентифицират екземпляра в музея.

— Точно така. И вместо да си блъскат главите откъде се е появила, ще се запитат от кога се е появила. Напълно са способни за подобни разсъждения, дори сега.

— Сто години не са особено много — каза замислено Торта Карф. — Дотогава ще съм се пенсионирал, но ти ще си поел работата ми и главоболията ще са твои. По-добре да изчистиш всичко сега, докато все още може да се оправи. Какво смяташ да направиш?

— В момента не съм сигурен, сър. Първо искам хипномех индоктринация. — Въркън посочи комуникатора на бюрото. — Може ли?

— Разбира се. — Торта Карф плъзна комуникатора по бюрото. — Всичко, което ти трябва.

— Благодаря, сър. — Въркън Вал щракна шифъра, намери необходимата парола и я набра с клавиатурата. — Въркън Вал, специален помощник на Главния — идентифицира се той. — Говоря от кантората на Торта Карф, Главен на Паравремевата полиция. Искам пълен хипномех на венерианска нощна хрътка с акцент диво състояние, специален акцент домашни нощни хрътки, върнати към диво състояние в терестриална среда, свръхспециален акцент приложими ловни техники. Думата „хрътка“ ще се използва за парола. — Той се обърна към Торта Карф. — Може ли да го получа тук?

Торта Карф кимна и посочи редицата кабинки до отсрещната стена на кантората.

— Направете копие за телеграфна трансмисия; ще го получа тук.

— Разбрано, сър; след петнайсет минути — отвърна глас от комуникатора.

Въркън Вал плъзна комуникатора обратно към Карф.

— Между другото, сър, Имах стопаджия на връщане. Повозих го около стотина парагодини; качи се на около триста парагодини от стартовия терминал. Доста противно приятелче в черна униформа; приличаше на онези кавалеристи-щурмоваци, които са на всяка крачка в онзи сектор. Въоръжен и враждебен. Тъкмо си помислих да го облъча и той излетя почти моментално от полето. Имам запис, ако си дадете труда да го погледнете.

— Да, включи го. — Торта Карф посочи солидографския проектор. — Настроен е за миниатюрни репродукции направо върху бюрото; става ли?

Въркън Вал кимна, извади филма и го постави в проектора. Натисна един бутон и върху пулта се появи лъчист свод две стъпки широк и една висок. В центъра му изникна малко солидографско изображение на вътрешността на конвейера с пулта и контролното табло и седналия пред него Въркън Вал. Появи се и дребната фигура на щурмовака-кавалерист с пистолет в ръка. Миниатюрният Въркън Вал грабна иглера; щурмовакът-кавалерист направи крачка встрани и изчезна.

Въркън Вал чукна едно копче и изключи образа.

— Да. Не знам каква е причината, но понякога се случва — каза Торта Карф. — Обикновено в началото на прехвърлянето. Спомням си, когато бях още момче, преди около сто и петдесет години — сто тридесет и девет, за да бъда точен, — прихванах някакъв тип на Четвърто ниво, където ти действаш в момента, и го мъкнах със себе си двеста-триста парагодини. Върнах се да го намеря и да го върна в собствения му времепредел, но преди да успея да го открия, местните власти го бяха арестували като подозрителен и го бяха застреляли при опит за бягство. Почувствах се зле, но… — Торта Карф повдигна рамене. — Други произшествия по пътя имаше ли?

— Попаднах на пояс с периодични нуклеонни бомбардировки във Второ ниво.

Въркън Вал спомена някакво приблизително паравремево местонахождение.

— Ааа! Цивилизацията Кифтан — наричана така от учтивост! — Торта Карф направи гримаса. — Предполагам, че вътрешните семейни вражди на династията Хвадка отново са стигнали критичната си маса. Ще извършат сума глупости, преди да се върнат в Каменната ера.

— Интелектуално в момента са някъде там. Веднъж трябваше да действам в този сектор… О, да, сър. Тази пушка. — Въркън Вал я вдигна, изпразни патронника и я подаде на Главния. — В „Доставки“ са допуснали грешка; не отговаря на моя предел на действие. Чудесна е, но е около двеста процента по-напред в сравнение със съществуващите там устройства. Събуди любопитство у двама полицаи и един охранител на дивеч, които би трябвало да познават оръжията в своя времепредел. Измъкнах се, твърдейки, че не е моя и че не знам никакви подробности, което, изглежда, ги удовлетвори, но се притесних.

— Да. Произведена е в нашите копирни работилници тук в Дергабар. — Торта Карф я отнесе до фотографския щанд зад пулта. — Ще я проверя, докато вземаш хипномех. Искаш ли да я смениш с нещо автентично?

— О, не, сър. Вече са я виждали и ще събудя по-малко подозрение с нея, отколкото ако изчезне и по неведом начин се снабдя с друга. Исках само проверка и да предупредите „Доставки“ да бъдат по-внимателни в бъдеще.

Торта Карф кимна одобрително. Младият Маврад от Нерос Въркън Вал разсъждаваше като истински параврем.

— Я повтори как беше наименованието на твоя предел?

Въркън Вал му го каза. Представляваше кратък цифров термин от шест знака, но изразяваше номера в редицата от десета до четиридесета степен с точност до последната цифра. Торта Карф го повтори върху своя стено-мемограф с обяснителен коментар.

— Изглежда, доста неща не са както трябва в тази зона — каза той. — Да видим сега.

Той чукна наименованието върху клавиатурата; то моментално се появи върху прозрачен екран пред него. Написа друга комбинация и в горната част на екрана под номера се появи:

СЪБИТИЯ ПРЕЗ ПОСЛЕДНИТЕ ПЕТ ГОДИНИ

Отново чукна клавиатурата; отдолу се появи подзаглавие:

СЪБИТИЯ, СВЪРЗАНИ С ПАРАВРЕМЕВО ПРЕХВЪРЛЯНЕ

Следващата шифрова комбинация добави трети ред:

(ПРИВЛИЧАНЕ ВНИМАНИЕТО НА ЖИТЕЛИТЕ)

Той натисна бутона „старт“; заглавията изчезнаха и на тяхно място се заредиха една подир друга страници с текст, които двамата изчитаха внимателно. Описваха странни и очевидно несвързани събития — необясними пожари и експлозии; безследно изчезнали хора; непонятни самолетни катастрофи. Имаше множество описания на масово появили се мистериозни дископодобни обекти в небето — поединично и на групи. Всяко описание беше номерирано. От време на време Торта Карф или Въркън Вал извикваха съответния номер и преглеждаха на съседния екран допълнителните коментари.

Накрая Торта Карф се отпусна назад и запали нова цигара.

— Да, действително, Вал; определено ще се наложи да предприемем мерки с избягалата нощна хрътка на покойния Гавран Сарн — заключи той. — Бях забравил, че това е времепределът, в който експедицията „Ардрат“ спусна онези антигравдискове. Ако това извънтерестриално чудовище се окаже случайно по петите на историята с „летящите чинии“, всеки малко по-интелигентен от кретен ще заподозре някаква връзка.

— Какво точно се случи с „Ардрат“? — поинтересува се Въркън Вал. — Тогава бях в Трето ниво по повод операция „Лувейрианска империя“.

— Вярно, ти пропусна това. Беше съвместна акция. Паравремевата комисия и Космическият патрул провеждаха опити с нова техника за изпращане на космически кораби в паравремето. Използваха кръстосвача „Ардрат“ под командването на Калзарн Джан. Излязоха в открития космос на половината път до Луната и влязоха в орбита, придържайки се откъм огряната от слънцето страна, за да не бъдат забелязани. До този момент всичко беше наред. Но тогава капитан Калзарн разпореди полет на антигравдискове с пълен екипаж, за да направят снимки, а накрая разреши кацане върху Западната планинска верига, Северен континент, Малка сухоземна маса. От този момент започнаха проблемите.

Той натисна бутона „назад“ и намери нужната му страница. Въркън Вал прочете за някакъв авиатор от Четвърто ниво, който забелязал от самолета си девет летящи на голяма височина подобни на чинии обекта.

— Така се започна — продължи Торта Карф. — Не след дълго, тъй като подобни инциденти зачестиха, нашите хора в този предел започнаха да изпращат съобщения, за да разберат какво става. Естествено от различните описания на тези „чинии“ разпознаха обектите като антигравдискове от космически кораб. Тогава отидох в Комисията и вдигнах страхотен скандал по този повод и на „Ардрат“ бе наредено да ограничи операциите в по-ниските зони на Пето ниво. Тогава хората ни на този времепредел предприеха коригиращи действия. Ето.

Той изчисти екрана и започна да вкарва комбинации. Започнаха да се появяват страница подир страница, пълни с твърденията на хора, че са видели тайнствените дискове, и всяко описание беше по-невероятно от предишните.

— Стандартната тактика на потулване — ухили се Въркън Вал. — Чух единствено някакъв виц за „летящи чинии“. В този културен порядък винаги можеш да дискредитираш една истинска история, като разпространиш успоредно с нея десет фалшиви. Това не беше ли времепределът, за който Тармакс Трейдинг Корпорейшън едва не загубиха лиценза си?

— Точно така! Изкупиха на едро всички цигари, което доведе до подозрителен недостиг, след като цигарите от Четвърто ниво бяха внедрени в нашия времепредел и станаха популярни. Трябваше да разпределят покупките си върху няколко предела и да ги съобразяват с местните условия на търсене и предлагане. Навлякоха си и проблеми с местното правителство заради продажбата на нелицензиран бензин. Наложи се да изпратим група за специални операции и като си помисля, че бяха на косъм да се намесят в тамошната политика, и сега ми настръхва косата. — Торта Карф цитира един стих от популярна напоследък песен за неволите на полицая. — Ние сме направо фокусници, Вал; опитваме се да предпазим търговците и социологическите наблюдатели, и туристите, и пълни идиоти като починалия Гавран Сарн от всички възможни проблеми, да предотвратим паника, бъркотии и разстройства в местната икономика заради нашите операции — и през цялото време, с цената на всякакви опасности и с всички средства да запазим тайната на паравремевото прехвърляне. Понякога ми се ще Галдрон Карф и Хестор Гром да се бяха задушили в детските си креватчета!

Въркън Вал поклати глава и каза:

— Не, Главен. Не можете да искате такова нещо, наистина не можете. Паравремираме от десет хиляди години. Когато било открито транстемпоралното поле „Галдрон-Хестор“, нашите предци почти били изчерпали ресурсите на тази планета. Населението достигнало половин милиард и това е било единственото, което са можели да направят, за да оцелеят. След като сме започнали паравремеви прехвърляния, населението достигнало десет милиарда и останало толкова през последните осем хиляди години. Точно колкото да можем да ползваме благата на нашата и останалите планети в системата изцяло; да има достатъчно от всичко за всеки, без да водим битки за каквото и да било. Източваме ресурси от други светове в други времепредели — малко оттук, малко оттам, без да ощетим никого. Оставили сме следи тук-там — Дакота Бедлендз и Гоби в Четвърто ниво, да речем, — но никъде не сме направили големи поразии.

— Освен взривяването на половината Южен островен континент в Трето ниво преди повече от петстотин парагодини — вметна Торта Карф.

— Абсолютно достоен за съжаление инцидент — съгласи се Въркън Вал. — Но вижте колко много научихме от опита на други парапредели. По време на Кризата след Четвъртата междупланетарна война можехме да приложим Диктатурата на Палнар Сарн по Избраната система, ако не бяхме видели какво бе сторила подобна система с Цивилизацията Джак Хака на Второ ниво. Когато Палнар Сарн научи за това, влезе в паравремето, за да се убеди сам, и се ужаси от предложението си.

Торта Карф кимна. Нямаше да сбърка, ако предадеше поста си в ръцете на Маврада от Нерос, когато се оттегли.

— Да, Вал, знам — отстъпи той. — Но когато човек е прекарал зад този пулт, колкото мен, понякога се вкисва.

Над една от кабинките до отсрещната стена примигна синя светлина. Въркън Вал се изправи, свали палтото си и го закачи на облегалката на стола, след което прекоси стаята, като навиваше левия ръкав на ризата си. В кабинката имаше кресло-релаксатор със син пластмасов шлем. Той погледна индикаторния екран, за да се убеди, че ще получи поръчаната индоктринация, след което седна в креслото, приближи шлема към главата си, пъхна слушалките в ушите си и затегна подбрадника. След това закрепи на лявата си ръка поставения върху ръчката на креслото инжектор и щракна стартера.

В слушалките зазвуча нежна тиха музика. Ловките пръсти на упойката блокираха едно по едно сетивата му. Музиката затихна и думите на хипнотичната формула постепенно го приспаха.

Събуди го енергична танцова мелодия. Известно време той остана легнал в креслото. След малко изключи бутона, извади слушалките, бутна нагоре шлема и се надигна. Дълбоко в подсъзнанието му се бе натрупала цялата информация за венерианската нощна хрътка. Произнесе мислено думата и информацията мигновено започна да прелива в съзнанието му. Вече познаваше еволюционното развитие на животното, неговата анатомия, особени характеристики, хранителните и възпроизводителните му рефлекси, ловните и самозащитни характеристики, как се спасява при преследване и как най-лесно може да бъде открито и ликвидирано. Кимна. В главата му започна да се оформя план за справяне с избягалия любимец на Гавран Сарн.

Взе пластмасова чаша от автомата, напълни я от охладителното кранче с ароматизирано вино с кехлибарен цвят, изпи го и хвърли чашата в кошчето за смет. Постави нов инжектор върху ръчката на креслото за следващия потребител. След което излезе, като погледна ръчния си часовник от Четвърто ниво и пресметна часа по времевата скала в Първо ниво. Бяха изминали три часа; имаше да научи повече неща за издирвания обект, отколкото бе предполагал.

Торта Карф седеше зад пулта и пушеше цигара. Сякаш не бе помръдвал, откакто Въркън Вал го бе оставил, но специалният агент знаеше, че е обядвал, присъствал е на няколко конференции и е свършил куп други неща.

— Проверих за твоя стопаджия, Вал — съобщи Главният. — Няма да се занимаваме с него. Член е на някакви Християнски отмъстители — от онези типични евро-американски расови и религиозни фанатици. Принадлежи към пояс, който е последица от победата на Хитлер през 1940, каквото и да е било това. Нещо неприятно, смея да кажа. Не му дължим нищо; подобни типове трябва да бъдат стъпквани като хлебарки. Няма да създава в предела, където си го оставил, повече проблеми от тези, които вече си имат. Това е пояс на абсолютна социална и политическа анархия; вероятно някой го е застрелял още при появата му, защото не е носел точния тип униформа. Хиляда деветстотин и четирийсет какво, между другото?

— Изминали години от раждането на религиозен водач — обясни Въркън Вал. — А разбрахте ли нещо за пушката?

— О, да. Репродукция на нещо, което се казва „Шарп модел’37 235 Ултрабърз-Експрес“. Произведена е на съседен паравремеви пояс от компания, която е прекъснала бизнеса си преди шейсет и седем години изминало време в твоя предел на дейност. Причината за разликата е Втората война между Щатите. Това също не знам какво означава — не съм много наясно с историята на Четвърто ниво, — но каквото и да е, в твоя предел на дейност я няма. Вероятно за тяхно добро, макар че е твърде възможно да са имали нещо друго, също толкова или още по-лошо. Отправих оплакване до „Доставки“ по този повод и получих допълнителни амуниции. Сега ми разкажи как смяташ да се справиш с тази нощна хрътка.

След като Въркън Вал млъкна, известно време Торта Карф не каза нищо.

— Излагаш се на ужасен риск, Вал — промълви накрая той. — Начинът, по който си го планирал, предоставя всички предимства на хрътката. Тези същества могат да виждат толкова добре нощем, колкото ти денем. Предполагам, че го знаеш — вече си експерт по нощни хрътки.

— Да. Но те са свикнали с топли мочурища, а през последните две седмици времето в целия североизточен сектор на Северния континент е сухо. Ще успея да я чуя дълго преди да ме приближи. А ще нося и електрическа лампа на главата. Когато светна, тя за момент ще се обърка.

— Е, както казах, ти си специалистът. Ето ти комуникатора — поръчай всичко, което ти трябва. — Той запали нова цигара от фаса на предишната, след което го смачка. — Но бъди внимателен, Вал. Отне ми почти четирийсет години да направя параврем от теб; не ми се ще да повтарям цялата процедура с някой друг, преди да се оттегля.

Въркън Вал — напомни си, че тук се казва Ричард Лий — газеше през мократа трева. Вървеше към порутения обор в ранния есенен сумрак. Сутринта, когато страторакетата от Дергабар се приземи в Хаграбанския синтетичен завод в Първо ниво, валеше; неповлиян от правдоподобностите в човешката история, същият дъжд се сипеше върху старата ферма Кинчуолтър близо до Ратър Форт в Четвърто ниво. И продължаваше да ръми неспирно през целия ден.

Това не му харесваше. Влагата щеше да заличи следите на неговия обект и да премахне единственото му предимство пред нощния хищник, който преследваше. Така или иначе, нямаше никаква възможност да отложи лова. Дъждът всъщност го принуждаваше още повече да ликвидира веднага нощната хрътка. През този сезон температурите много скоро щяха да паднат. Хрътката, свикнала с горещите мочурища на Венера, нямаше да понесе студа и години наред обучавана да търси топлината на човешките жилища, щеше да нападне някоя отдалечена ферма или — още по-зле — някое малко селце в долината. Ако не я убиеше тази нощ, нещастието, което бе пристигнал да предотврати, неминуемо щеше да се случи.

Влезе в обора, разстла един овехтял конски чул върху седалката на джипа, постави пушката върху него и изкара на заден ход джипа навън. След това свали палтото си, като извади лулата и тютюна от джобовете си, и го просна върху влажната трева. Разгъна един пакет и извади малък пластмасов спрей, който носеше от Първо ниво, насочи го към палтото и натисна бутона, докато не го изпразни. Понесе се отвратителна воня на гранясало — миризмата на отровна венерианска хлебарка — нощната хрътка изпитваше вродена, непреодолима ненавист към тези същества. Тъкмо заради този неин несекващ нагон да напада и убива смъртоносните отровни хлебарки първият заселил се на Венера човек бе опитомил преди хиляди години опасната и свирепа нощна хрътка. Вал си спомни, че титлата на рода Гавран произхождаше от техните обширни имения в горещите земи; че Гавран Сарн, който бе докарал това същество в Четвърто ниво, бе роден именно на онази планета. Щом навлечеше палтото, Въркън Вал щеше да се превърне в жива стръв за кръвожадната ярост на издирваното от него създание. В момента, докато обличаше палтото и преодоляваше отвращението, го занимаваше не толкова тази опасност, колкото противната воня, за чието получаване предишната вечер бяха пожертвали ценен образец в Музея за извънтерестриална зоология в Дергабар.

Отнесе пакета и спрея до близкото огнище и щракна със запалката. Нещата бяха силно запалими и моментално изчезнаха в лумналия пламък. Вал изпробва електрическата лампа на козирката на шапката си; провери пушката; извади тежкия револвер, автентичен артикул от предела на операцията, освободи и отново щракна барабана. Накрая се качи в джипа и потегли.

Следващия половин час караше с висока скорост по шосето през равнината. От време на време минаваше покрай някое стопанство и изненаданите и раздразнени от непознатата миризма от палтото му кучета се разлайваха яростно. След известно време зави по един черен път, а оттам по едва различима горска пътека. Дъждът бе спрял и за да е готов да стреля във всяка посока и във всеки момент, той свали гюрука на джипа. Сега се налагаше да се привежда, за да избягва провисналите клони. На едно място пред него изскочиха елен и две кошути, спряха и го изгледаха за миг, след което побягнаха, показвайки му белите петна под опашките си.

Придвижваше се бавно, оставяйки зад себе си противната воня. Предишната нощ, докато беше в Първо ниво, беше паднала нова жертва. Местоположението на последното нападение потвърждаваше изчисленията му за придвижването на звяра и подсказваше къде би могло да се случи следващото. Сигурен беше, че хрътката е наблизо — рано или късно щеше да усети миризмата.

Накрая спря и изключи фаровете. Беше избрал мястото внимателно, след като цял следобед бе изучавал картата за геологически проучвания. Намираше се върху стара железопътна линия, служила допреди петдесет години за прекарване на трупи. Релсите отдавна бяха вдигнати. Планината се издигаше стръмно от едната му страна, а от другата се спускаше. Ако нощната хрътка беше в ниското, трябваше да се изкатери по четиридесет и пет градусовия склон и не можеше да не бутне някой камък или да не причини някакъв друг шум. По-добре беше да слезе от тази страна. Ако беше над него, джипът щеше да го предпази при нападението. Излезе от колата, освобождавайки предпазителя на пушката, и в следващия миг разбра, че е направил грешка, която като нищо би могла да му струва живота. Грешка, която нито логиката му, нито придобитата с хипноза информация за навиците на звяра не бяха успели да предотвратят.

Щом стъпи на земята и застана с лице към предницата на джипа, чу зад себе си тихо скимтене и шум от препускащи стъпки. Извърна се, светна лампата с лявата си ръка и рязко насочи пушката с дясната. За част от секундата зърна препускащия към него звяр, озъбената му издължена гущероподобна муцуна и протегнатите му ноктести предни лапи.

Стреля напосоки. В следващия момент пушката излетя от ръката му. Той вдигна инстинктивно лявата си ръка, за да предпази очите си. Ноктите се забиха в нея и рамото му, нещо тежко се метна отгоре му и лампата угасна; той се свлече на земята, за да се изтърколи под джипа, присви крака и затърси револвера.

В същия момент проумя къде е сбъркал. Беше разчитал твърде много на успех. Хрътката го бе надушила, докато се придвижваше по старото железопътно трасе, и бе препускала на стотина крачки зад джипа, а двигателят бе заглушавал шума от стъпките й. Докато спре колата и слезе, хрътката се бе приближила достатъчно, за да се нахвърли отгоре му.

Както биха постъпили всички обитателите на Първо ниво при подобни обстоятелства, Въркън Вал не изгуби нито секунда за самосъжаления или паника. Още докато се изтъркулваше под джипа, съзнанието му бе заето с мисълта как да излезе от ситуацията. Нещо докосна тока на ботуша му и той замря неподвижен, като същевременно се опитваше да освободи огромния „Смит & Уесън“. Установи, че презраменният кобур е съдран, макар да бе от изключително здрава кожа, а пружината, която държеше оръжието, се бе откопчала и изкривила и трябваше да го извади с две ръце. Нощната хрътка го бе раздрала с дългия почти педя нокът на десния си среден крайник; единствено това, че бе вдигнал инстинктивно ръка и че носеше револвера си на презраменен кобур, бе спасило живота му.

Хрътката обикаляше около джипа и виеше като побесняла. Беше абсолютно объркана. Виждаше отлично въпреки плътния мрак на беззвездната нощ; очите й имаха естествена способност да възприемат инфрачервените лъчи като светлина. А източници на такива имаше доста: двигателят на джипа, който допреди малко работеше на четвърта скорост, беше все още горещ. Ако беше сам сред влажната и студена нощ, от плътната си топлина Въркън Вал щеше да свети като ярък фенер. Сега топлият двигател над него прикриваше собственото му излъчване. А и вонята на отровна хлебарка се процеждаше през пода на колата, смесвайки се с тази върху седалката, но въпреки това нощната хрътка не можеше да открие дългото две крачки и половина насекомоподобно, което би трябвало да излъчва миризмата. Въркън Вал лежеше, без да помръдва, и се питаше какво ще предприеме звярът. В този момент чу над себе си някакъв тъп звук, последван от рязко раздиране — хрътката бе разкъсала чула и започваше да дере тапицерията на седалката.

„Дано си заклещи лапата в пружината на седалката“, помисли си Въркън Вал. Междувременно беше напипал два камъка, единия голям колкото двата му юмрука, другия малко по-малък, и беше успял да ги напъха в страничните джобове на палтото си и да свали разкъсания презраменен кобур. Като пълзеше като червей по гръб, той се измъкна между задните колела и седна зад джипа. Завъртя натежалото палто над главата си и го метна напред над хрътката и джипа, като в същия момент измъкна револвера.

Подмамена от рязкото прелитане на основния източник на миризмата, хрътката моментално изскочи от джипа, хвърли се към палтото и в храстите под трасето се разнесе гръмотевична тупурдия. Въркън Вал се вмъкна светкавично в джипа и запали фаровете.

Замисълът му бе успешен. Вонящото палто се бе закачило на върха на висок храст на десетина стъпки пред джипа. Изправена на задните си крака, хрътката се опитваше да го свали с предните си лапи, като го разкъсваше яростно с едноноктестите си средни крайници. Беше с гръб към Въркън Вал.

Фаровете осветяваха ярко мишената и паравремът насочи мушката към гръбнака й, точно над вторичните й рамене, и внимателно натисна спусъка. Огромният 0.357 Магнум изрита в ръката му, избълва пламък и трясък — само да не бяха така ужасяващо шумни тези оръжия на Четвърто ниво! — и нощната хрътка изскимтя и се свлече. Въркън Вал вдигна дулото на револвера и изчака за момент, след което кимна удовлетворен. Гръбнакът на звяра бе счупен и задните, както и средните му атакуващи крайници бяха парализирани. Прицели се внимателно и стреля в основата на черепа. Създанието се разтресе и издъхна.

Присветвайки с лампата, той намери пушката, забита с дулото в калта малко зад и вдясно от джипа и изруга на местния говор, тъй като Въркън Вал беше мъж, който обича качествените оръжия, били те сигма-лъчеви иглери, неутронни разрушители или масивни газохвъргачи от по-долните нива. Раните, които му бе нанесла хрътката с ноктите си, боляха. Той свали ризата си и я метна върху капака на джипа.

Торта Карф го бе посъветвал да вземе иглер или разрушител, или невропарализираща пушка, но Въркън Вал не искаше да носи със себе си подобни оръжия на Четвърто ниво. В случай на злополука с него оръжието би могло да попадне в ръцете на човек, който лесно би използвал научните принципи на действие на механизма, които далеч бяха изпреварили общото ниво на културата в Четвърто ниво. Все пак имаше един артикул от Първо ниво, който си бе позволил да вземе, най-вече защото поставен в подходяща опаковка можеше и да не бъде разпознат като такъв. Измъкна една доста голяма чанта изпод седалката, отвори я и извади малка бутилка с червен етикет за отрова и хавлиена кърпа. Намокри обилно кърпата с течността в шишето и започна да натрива с нея всеки сантиметър от тялото си, като внимаваше да не пропусне и най-малката драскотина от отровните нокти на нощната хрътка. Всеки път, щом влажната кърпа докоснеше разранена кожа, го пронизваше болка като от нагорещено желязо; мъките бяха направо нетърпими. Накрая, доволен, че е успял да дезинфекцира и най-малката раничка, той пусна кърпата и се облегна изтощен на джипа. Изломоти цяла серия английски проклятия с една скверна испанска ругатня за финал — беше ги научил от обитателите на Четвърто ниво на остров Нерос, където бе домът му, и изтърси на езика на Трето ниво една псувня по адрес на Мога, бога на огъня на Дул. След това загатна за изкилиферчените любовни практики на илиялайците от Трето ниво и се успокои на класическия език Дар-Халма с едно от несвързаните родословни оскърбления, предпочитани в Индо-уралоалтайския сектор на Четвърто ниво.

Междувременно болката започна да затихва и да се превръща в смъдящ сърбеж. Налагаше се да търпи, докато приключи със задълженията си и вземе гореща баня. Извади от комплекта за първа помощ друга бутилка: плоско шише с етикет, на който пишеше „Старо малцово“ — специфично лекарство местно производство за вътрешни и психически рани — и пое солидна глътка, запуши го с тапата и го пъхна в джоба си за други случаи. Вдигна скъсания презраменен кобур и го метна под задната седалка. Облече ризата, след това се приближи до мъртвата хрътка и я задърпа за късата дебела опашка нагоре по насипа.

Отвратителното създание тежеше почти сто килограма и имаше мукулести задни крака, с които се придвижваше изключително бързо, и яки предни с по три нокътя. Вторичните му крайници, разположени малко зад предните, бяха издължени и деликатни; обикновено бяха сгънати плътно до тялото и имаха по един извит нокът. Куршумът бе влязъл през основата на черепа и бе изскочил под долната челюст; главата не изглеждаше особено повредена. Въркън Вал остана доволен от този факт; искаше да я постави в трофейната зала на дома си на Нерос. Като пъшкаше и напрягаше мускули, той вмъкна създанието през задната врата на джипа и метна разкъсаното на парцали палто отгоре.

Един последен оглед го убеди, че не оставя някаква необичайна или предизвикваща подозрения следа. Върхът на храста бе прекършен от опитите на хрътката да свали палтото, но можеше да го е направила и мечка. Имаше и петна от гъстата, лепкава материя, която й служеше за кръв, но те нямаше да се задържат дълго. Терестриалните гризачи обичаха кръвта й, а гората гъмжеше от тези животинки. Той се вмъкна зад кормилото, направи маневра, обърна и потегли.

Въркън Вал домъкна трупа на нощната хрътка в паравреме-транспозиционния купол и заоглежда отпуснатото тяло на друго животно — жълто-кафяв канадски женски рис с къса опашка и увиснали като пискюли уши. Женската бе направила две паравремеви прехвърляния — след като бе уловена в безкрайната северноамериканска пустош на Пето ниво, бе прехвърлена в Първо ниво, където я бяха настанили в Зоологическия парк в Дергабар, откъдето бе реквизирана по нареждане на Торта Карф и прехвърлена в Четвърто ниво от Въркън Вал. Очертаваше се краят на пътешествията й.

Въркън Вал докосна проснатото животно с върха на ботуша си и то едва-едва помръдна. Краката му бяха вързани на кръст с ремък, но щом разбра, че действието на упойката преминава, Въркън Вал взе една спринцовка, разроши козината в основата на врата на риса и заби иглата. След това вдигна животното и го понесе навън към джипа.

— Е, котенце — измърмори той, докато пъхаше риса под задната седалка, — това е еднопосочното пътуване. Както си упоено, няма да усетиш нищо.

Върна се и зарови из боклуците на запустелия обор. Измъкна една мотичка, но я остави, защото беше прекалено лека. Старото рало пък беше твърде неудобно. Накрая откри една брадва сред проядените от червеи дърва. Сапът й беше съвсем къс. Претегли я на ръка и опита острието в един дънер, след това провери дали тайната вратичка е заключена, излезе навън и потегли.

След час се върна. Отвори секретната врата и влезе в купола със скъсания презраменен кобур заедно с ремъка, с който бяха завързани краката на риса, и оцапаната с полепнала по нея жълтеникава козина и кръв брадвичка. След това заключи вратичката и отпи голяма глътка от бутилката в джоба на панталона.

Беше си свършил работата. Щеше да вземе гореща вана и да поспи във фермата до обяд, след което щеше да се върне в Първо ниво. Може би Торта Карф щеше да го накара да дойде пак за известно време. Ситуацията в този времепредел съвсем не бе задоволителна, въпреки че възникналата от дезертиралата любимка на Гавран Сарн заплаха бе предотвратена. Присъствието на помощник на Главния може би бе наложително.

Но имаше право да се надява на кратка отпуска. Сети се за дребната червенокоса в Хаграбанския синтетичен завод. Как се казваше? Кара… Морван Кара — така беше. Смяната й изтичаше утре следобед, тъкмо когато щеше да пристигне в Първо ниво.

Раните от ноктите все още смъдяха болезнено. Една топла вана и една нощ сън… Той отпи още една глътка, лапали лулата, взе пушката и закрачи през двора към къщата.

Редник Зинковски приключи разговора по телефона, стана от бюрото и се протегна. Излезе от дежурното помещение и мина през хола към стаята за почивка, където бяха останалите. Сержант Хейнс, заместник-шерифът, ефрейтор Конър и един механик от сервиза, които играеха на някаква скучна игра на карти, вдигнаха очи към него.

— Е, сержант, мисля, че можем да отпишем убийствата на добитък — каза редникът.

— Така ли?

— Да. Мисля, че случаят е приключен. Току-що ми се обадиха жп ченгетата от Логанспорт. Някакъв кантонер намерил мъртъв рис до ръкава на река Логан на около миля под сигналната кула на ММИ. Бил накълцан на кайма.

— Кулата ММИ — точно под прелеза на Йодер… — Сержантът се замисли. — Предишната нощ фермата на Стромайър, снощи фермата на Армайн — да, напълно е възможно.

— Стив Паркър ще остане доволен — рисовете не са под закрила, тъй че не е негова работа. А те не са закононарушители, тъй че не е и наша — обобщи Конър. — Ти раздаваш, нали, сержант?

— Да. А, чакайте малко. — Сержантът се надигна. — Обещах на Сам Кейн, репортерчето, че ще му съобщя, ако има нещо ново. — Той тръгна към телефона. — Тайнственият убиец, ха! — И гръмко се изпърдя с уста.

— Е, вдигна се голяма шумотевица все пак — обади се заместник-шерифът. — Също като с летящите чинии.

Информация за текста

© 1948 Х. Бийм Пайпър

© 2003 Камен Костов, превод от английски

Н. Beam Piper

Police Operation, 1948

Сканиране и разпознаване: vens, 2009

Редакция: Mandor, 2009 (#)

Издание:

Х. Бийм Пайпър. Паравреме

ИК „Бард“, 2003

Редактор: Иван Тотоманов

Художествено оформление на корица: „Megachrom“, Петър Христов

ISBN: 954–585–462–6

Н. Beam Piper. The Complete Paratime. Ace Books, New York, 1981

Свалено от „Моята библиотека“ [http://chitanka.info/text/11783]

Последна редакция: 2009-05-26 21:30:00

Content

Х. Бийм Пайпър
Полицейска операция

Информация за текста