Джанел Тейлър

Среднощни тайни

ПРОЛОГ

13 март, 1867 Савана, Джорджия

— Няма да умреш, Джоана Чапман, защото аз не ще ти позволя.

— Нали чу какво каза докторът, Джини, твърде късно е.

— Няма да позволя да е късно, ще намеря начин да те спася. Ще извикам някой друг доктор да те лекува. Той ще ти помогне, ще видиш.

— Трябва да гледаме истината в очите, Джини. Аз скоро ще умра. Не ми остава много време. Ще трябва да ме изслушаш и да сториш както ти кажа.

— Няма да умреш. И не бива да говориш. Имаш нужда от почивка, за да се възстановиш. Вчерашният ден бе изтощителен за теб, преместването от кораба и лекарският преглед. Нищо ти няма на сърцето — та ти си едва на осемнайсет. Сигурно докторът греши.

— Каза, че имам инфекция, разпространена по цялото тяло. Затова горя от тази треска, трудно ми е да дишам и едва се движа.

Джини си спомни мрачните думи, с които докторът бе описал състоянието на Джоана.

— Той обаче греши, като казва, че нищо не може да се направи за теб. Трябва да има някакво лекарство, което да ти помогне.

Джоана пое хрипливо въздух и поклати сплъстените си къдрици.

— Той каза, че няма. А също и корабният доктор. Нищо вече не е в състояние да ми помогне. Болна съм от седмици и непрестанно се влошавам. Вече приех съдбата си, Джини, и ти трябва да последваш примера ми.

— Лъгала ли съм те някога през шестте години, откакто се познаваме, Джоана Чапман? — Момичето поклати глава и Джини продължи: — Няма да умреш. Ще повикам баща ти — той знае какво трябва да се направи.

— Не можеш. Не искам да ме вижда как свършвам по този ужасен начин.

Разплакана и уплашена, Джини заговори:

— Толкова дълъг път изминахме, Джоана, от Англия до Америка. Не можем да спрем сега — не бива. Веднага щом се съвземеш, ще продължим за Тексас.

— Загърбваш реалността, Джини, а това не е типично за теб. Няма да се оправя — никога вече. Остава ми още съвсем малко.

Вирджиния Ан Марстън погледна бледата млада жена, която през всичките тези години й беше най-добра приятелка, повече от сестра. Не можеше да повярва на трагедията, не искаше да повярва. И въпреки това нито тя, нито медицината можеха да сторят нещо, за да се спаси Джоана. Нуждаеха се от чудо и се молеха за него, но милата й приятелка се влошаваше с всеки изминат час.

— Не, не мога да повярвам на това — проплака тя с насълзени очи.

— Трябва да отидеш в Тексас и да заемеш мястото ми. Трябва да направиш онова, което смятах да сторя аз. Ако татко е виновен, ще трябва да го накажеш заради мен и мама.

— Не говори за това сега. Имаш нужда от почивка. Трябва да вземаш лекарството, дето го остави докторът, то ще облекчи болките ти.

— Искам главата ми да е ясна, за да обмисля всичко. И без това не ми остава кой знае колко време.

— Не се предавай, Джоана, моля те. Бори се с болестта.

— Нямам вече сили да се боря, Джини. Слаба съм като новородено. Не мога дори да се храня сама.

— Да поговорим утре, когато ще си по-силна.

— Няма да съм тук утре. Трябва да решим всичко днес.

— Поне поспи малко. Ще ти донеса топла супа. Почти не си яла от сутринта. Как ще оздравееш, ако не се опитваш.

— Не съм гладна, а и вече губя тази битка. Искам да прекарам последните си часове, разговаряйки с теб. Не ми отказвай поне тази милост.

Джини чувстваше всяка дума като кинжал в сърцето си. Искаше да е силна и храбра заради най-добрата си приятелка, но й беше трудно.

— Само след година ще обсъждаме грешката на доктора на чай и бисквити.

— Не мечтай, Джини, не е честно и за двете ни. Трябва да отидеш при татко и да му се представиш вместо мен. Трябва да го накажеш.

— Ами ако баща ти наистина е виновен? — Тя си помисли за най-скорошното им откритие: тайната кутия на обемистия куфар на майка й, пълна с писма от бащата на Джоана. Там откриха и пари, с които си осигуриха пътя до Америка, за да може Джоана да се срещне с баща си, а Джини да потърси своя. — Спомняш ли си писмата, които открихме в куфара на майка ти, след като тя… си отиде? — Джини погледна уплашено задъханата девойка, мъчеща се да отговори, надвивайки изтощението и задуха. Избърса с влажна кърпа едрите капки пот, покрили челото на приятелката й. Видя мъката в очите на Джоана и я долови в гласа й.

— Ако мама е излъгала, че татко ни е изоставил, тогава защо той не ни потърси през всичките тези години? Защо не се свърза с нас? Защо не воюва за мен?

— Изоставил я е заради друга жена, осиновил е едно сираче и му е позволил да заеме моето място. Джини, той е обичал и желал тях, а не нас. Трябва да плати за онова, което е сторил. Мама умря в Англия. Аз ще умра, преди да се срещна с него. Унищожи ни неговият егоизъм, Джини. Той трябва да страда също както и ние. Не мога да извърша отмъщението, затова ще го направиш ти, Джини. Моля те, умолявам те. Това е последната ми молба, предсмъртното ми желание. Ти си моята най-скъпа и най-добра приятелка, моя сестра по сърце и душа. Няма да намеря покой, докато не бъде уредено миналото. Само ти можеш да ми направиш тази услуга.

Джини преглътна сълзите си, докато гледаше как изтощеното момиче с мъка произнася горчивите думи.

— Обичам те, Джоана, но не мога да се съглася на подобна измама. Никога не ще мога да излъжа баща ти и твоя приемен брат.

— Ти знаеш всичко за мен, за мама и за миналото. Знаеш и всичко, което се криеше в онези писма. Не могат да те разобличат, известни са ти всички факти. Ти можеш да се представиш за мен и да възстановиш справедливостта, като отмъстиш. Дори си приличаме — та хората нерядко ни вземат за сестри. Използвай приликата ни и наученото, за да ги заблудиш.

— Ако се проваля, могат да ме затворят за измама, а дори и да ме убият, ако нещата са така лоши, както предполагаше майка ти — Джини продължи без да спира, за да даде възможност на Джоана да си отдъхне. — Пък и не забравяй, че трябва да търся татко в Колорадо. Не съм го виждала, откакто ме изпратиха в пансиона в Лондон преди цели шест години. От осем месеца нямам вест от него. Липсва ми и се тревожа. Каза, че някой убил неговия партньор в мината и се опитвал да го премахне. Предупреди ме да пазя в тайна местонахождението му и да остана в Англия, докато реши проблемите си, а после или ще дойде да ме вземе, или ще ми прати вест. Аз съм единствената у дома, която знае, че не е загинал във войната, както бе съобщено.

— Баща ти сигурно е мъртъв, Джини. Ако беше жив, щеше да ти пише. Не бива да тръгваш за Колорадо неподготвена и без пукната пара, инак ще бъдеш изложена на безброй опасности. Нямаме почти никакви средства, така че не можеш да стигнеш дотам, без да се изложиш на риск. Ако намериш ранчото на баща ми и се представиш за мен, може би ще се сдобиеш и с пари за твоето издирване. Така ще бъде решена и дилемата ти.

— Не мога да открадна пари от Бенет Чапман и после да избягам.

— Необходимо е, трябва и можеш да го направиш. Знаеш, че вече е невъзможно да се върнеш у дома. В Грийн Оукс се разпореждат твоята мащеха и нейният нов съпруг янки. Тя ти забрани да се връщаш в плантацията и ти отряза всички доходи.

— Зная и се чувствам ужасно, че никога не ще видя сестра си. Родила се е, след като ме изгониха. Моята мащеха и синът й винаги са били крайно изобретателни и зложелателни. Не мога да отида там, нито да им позволя да узнаят, че съм се върнала. Ако не беше милостта на майка ти, никога нямаше да завърша последната година в пансиона. Щях да бъда принудена да си изкарвам сама прехраната, лишена от семейство, дом, в една чужда страна. — Горчилка се надигна в гърлото на Джини, докато изговаряше топлите слова за майката на Джоана, която не бе съумяла нито да обикне, нито да й се довери. Джини знаеше, че Джоана бе принудила майка си да плаща разходите й и възрастната жена се бе съгласила само и само да отвлече Джоана от лошите привички в живота. — Когато открия татко, ще си върна парите, която ми зае майка ти.

— Каквото е мое, е и твое, Джини, и винаги е било така между нас. Не се нуждая от парите ти, имам нужда от помощта ти и ти ми я обеща.

Джини би желала нейната собствена майка да е жива сега, за да й помогне със съвет, но я бе изгубила когато беше на единадесет. Смъртта й бе тласнала самотния й и измъчен баща към втори непоносим брак.

Сякаш прочела мислите й, Джоана заговори:

— Кленис зае мястото на майка ти, а Нандайл — на моята. Бащите ни са глупави мъже.

— Не мога да виня татко за това, че се ожени повторно, беше толкова безпомощен без мама. Но животът и на двама ни щеше да е съвсем различен, ако не беше срещнал тази алчна, самолюбива и зла жена. Той си мислеше, че имам нужда от майка, а Грийн Оукс се нуждае от стопанка. Вярваше, че тя ще заеме това място. Но Кленис ни донесе само нещастие. От първия миг не ме хареса, не искаше да ме види и затова убеди татко да ме изпрати в пансиона. Знам, че той се съгласи, защото искаше да съм в безопасност, докато той се бие във войната. Не й вярваше и затова внесе достатъчно пари в лондонската банка, за да плати обучението ми. Не е предполагал, както и всички останали, че войната ще продължи толкова дълго. Всичко щеше да е наред с мен, ако Кленис ми бе изпратила парите. Нали помниш, че татко ми пращаше пари направо от Колорадо, допреди да изчезне. Ядоса се, когато научи, че тя не иска да ми помага, но не можеше да я обвини, без да разкрие, че е жив. А онази вещица повярва, че съм захвърлена на произвола отвъд океана и вече никога не ще ме види.

Джини помогна на Джоана да отпие глътка вода и нагласи възглавниците й. Продължи да говори, за да даде възможност на момичето да помълчи и да си почине.

— Зная, че тя и новият й съпруг откраднаха наследството и дома ми, но няма да воювам за тях. Грийн Оукс никога няма да е същият, след като те са били там.

— Но ако научат, че татко не е бил убит във войната, че е бил пленен и изпратен на Запад и че там е открил сребърна мина — със сигурност ще поискат да сложат ръка и на нея. Тъкмо затова татко не иска да се свърже с онази жена. Когато след края на войната се прокраднал до дома и научил, че се е омъжила за онзи янки, когото моята полусестра смята за свой истински баща, той решил, че най-добре ще е, ако остане мъртъв за тях. Новите му проблеми започнали, след като се върнал в Колорадо. Как е възможно да повярват, че баща ми би убил партньора си, за да вземе дела му от мината? Това е абсурдно и аз ще му помогна да го докаже. Запомних картата, която ми изпрати, и после я унищожих. Знам как да открия колибата му, знам и къде е скрита картата на участъка.

— Това, че знаеш идентичността на виновника, няма да те спаси от беди, Джини. Онези места са диви. Не си ли чувала за хищните животни и за индианците?

— Осъзнавам, че планът ми е рискован, но татко е в беда и аз трябва да му помогна. Ако е мъртъв, длъжна съм да се убедя, че убиецът е наказан.

— Също както и аз трябва да съм сигурна, че предателят на моето семейство е наказан.

— Аз знам, че този човек е виновен, но за баща ти не мога да съм сигурна.

— Виновен е, че е принудил мама да избяга от него чак в Англия. Едва ли би побягнала без причина. Отказваше да се върне, дори когато той спря средствата ни, за да я принуди. Щом една жена предпочита да остане без пукната пара, вместо да се върне у дома при мъжа си, това не говори добре за него. Мама е била принудена да стане любовница на онзи граф, за да оцелее.

— Тя го е обичала, Джоана, и сама го признава.

— Но графът не я е обичал. В противен случай щеше да се разведе с жена си и не би преустановил издръжката ми още в мига, когато положиха студеното тяло на мама в гроба — макар да бе обещал, че ще се грижи за мен. Поне беше достатъчно честен да върне вещите й.

— Писмата от баща ти, които открихме, ме обезпокоиха, Джоана. Те си противоречат с ужасните неща, които майка ти разказваше за него.

— Никога не е казвал, че обича или желае нея, а само мен — неговата собственост. Предложил й да заплати завръщането, без съмнение, за да избегне скандала или понеже не е можел да понесе да му бъде отнето нещо, което е притежавал. Чудя се как ли обяснил заминаването ни на околните?

— Съдим за него по думите на майка ти, Джоана. Ами ако тя изопачава нещата? Той твърди, че тя ще разполага със свобода и много пари, ако се завърне у дома, или те изпрати. Моли я за прошка и разбиране заради предишните му грешки, каквито и да са те, или каквито тя смята, че е имало. Не може да е чак толкова лош, Джоана. Дори признава, че е бил егоист, страхливец. Казва, че е сгрешил и че съжалява. Знаем за две от грешките му — неговата любовница и приемния син — но не познаваме историята им. — Джини говореше уверено, ала същевременно се питаше дали предположенията й са верни. Бенет Чапман можеше и да е ужасен човек. А също и неговият „син“ — зъл, като сина на нейната собствена мащеха.

Джини хвърли тъжен поглед на своята мила, сладка, хубава Джоана. Бяха неразделни от години. Даваха си една на друга смелост, сила, винаги бяха една до друга за добро и лошо. Не ми я отнемай, Боже.

— Искаш от мен да измамя баща ти, представяйки се за теб, докато ти си…

— Мъртва, издъхнала и погребана тук, под твоето име, Джини.

Сълзи бликнаха от очите на Джини и тя побърза да ги избърше, за да не тревожи Джоана.

— Не говори така, не мога да слушам подобни неща.

— Не разбираш ли? Ако бъдеш официално обявена за умряла, твоята мащеха ще престане да те търси и тогава ще можеш спокойно да откриеш баща ти. Научат ли, че си пристигнала тук, ще се досетят защо. Опасно ще е не само за теб, но и за баща ти. Преди да отидеш при него, би могла да уредиш нещата вместо мен.

— Ами ако не успея да разкрия тайната? Едва ли Бенет Чапман ще е готов да разкрие предишните си грешки. А може би не е направил нищо лошо, Джоана. Историята е далеч по-сериозна от онова, което ни каза майка ти и ни разкриха писмата.

— Ако е така, сигурно щеше да ме потърси. Не го направи.

— Според майка ти — напомни Джини.

— Мъж със сила и богатство лесно би надвил на майка ми. Имало е начини да ме получи обратно. Но не го е сторил. Бил е прекалено зает със собствения си син, за да почувства, че му липсвам или да се разтревожи за мен. Сега синът му е на двадесет и пет — със седем години по-голям от мен. А татко би могъл да има внуци досега. Дори да е отказвал поддръжка на мама, поне на мен е дължал нещо. Няма да знае дали с мама сме живи, докато ти не му кажеш. Това е несправедливо и жестоко. Няколко кратки писма за шестнадесет години не могат да изтрият стореното. Заслужавам отплата или поне логично обяснение. Няма да издъхна в мир, ако не се закълнеш, че ще ги получиш вместо мен. Знам, че не ще нарушиш думата си.

Джини направи опит да облекчи агонията на приятелката си.

— Майка ти го е напуснала, когато си била едва на две години и затова не го познаваш. Ако е лъжел в онези писма, сигурно ще заяви, че за всичко е била виновна майка ти. Как да разбера дали не ме лъже?

— Умна си, ще разбереш. Ще го дебнеш за противоречия. А след като се разкрие, намери начин да го накажеш, така както той наказа нас.

— Ако е виновен. Ако ли пък не, тогава какво да правя? Когато научи, че не съм неговата истинска дъщеря, той ще побеснее.

— Не, ако останеш там вместо мен.

— Какво искаш да кажеш? Да изживея живота си като Джоана Чапман?

— Защо не? Баща ми е богат и могъщ. Изоставил ме е като малка, значи ми дължи много. Ти ще получиш онова, което дължи на мен. Аз съм неговата законна наследничка, не онази жена и нейният син. И това е идеалното решение и за двете ни. Ако е виновен — накажи го. Ако ли пък не — сключи мир и го направи щастлив. Ще имаш свой дом, сигурност — всичко, от което се нуждаеш.

— Ами моят баща?

— Нали в пансиона остави бележка къде би могъл да те открие. Ако баща ти е жив и се свърже с теб, тогава можеш да разкриеш истината пред моя. Ще напиша обяснително писмо за това, как в предсмъртното си желание съм изискала от теб да постъпиш по този начин. Разкрий истината вместо мен, Джини, за да мога да почивам в мир.

— Да не говорим повече за това. Моля те, сега си отдъхни и вземи лекарството. Знам, че си отпаднала и че те боли. Сама го виждам.

— Това е последният ни разговор, Джини, чувствам го. Мога да изтърпя малко болка само за да остане с теб поне още няколко часа. Не искам да умра упоена, заспала и с недоизказани неща.

— А как ще стигна до Тексас? — зачуди се Джини.

— Знаеш къде е разположено ранчото.

— Нали чу какво каза мистър Ейвъри — железопътната линия е била прекъсната по време на войната и още не е възстановена. Каза още, че пътуването с дилижанса е направо ужасно. Смятахме да телеграфираме на баща ти веднага след като пристигнем и да помолим за малко пари за път. Ако се свържа с него и той пристигне тук, може да разкрие истината. Всъщност възможно е да изпрати и моя приемен брат. Съмнявам се последният да е щастлив, когато внезапно се появи нечакан наследник.

— Така или иначе ти бе решила да пътуваш до Колорадо сама. Ще намериш начин. А и мистър Ейвъри ще ти помогне. Спомняш ли си как ни предложи закрилата си на кораба, как ни защитаваше. Той е добър и сърцат човек. Грижеше се за мен, когато се разболях по време на пътуването, донесе ме тук и повика доктор, за да ме прегледа и сега той и сестра му се грижат за нас. Нали знаеш, че и той е поел за Тексас. Ще те вземе със себе си.

— Но той знае, че аз не съм Джоана. Ще се зачуди защо лъжа.

— Можем да му се доверим, Джини. Той ще те вземе със себе си, ще видиш.

— Да взема със себе си Вирджиния ли? И докъде? — запита Чарлз Ейвъри, влязъл в този миг в сумрачния лазарет.

— Мистър Ейвъри, отчаяно се нуждаем от помощта ви.

— Не, Джоана, не бива да правим това. Аз поне не мога — протестира Джини.

Макар да не бе особено висок, Чарлз приседна на края на леглото, за да не стърчи над тях.

— Какво да направите, млади дами?

— Джини трябва да се представи за мен и да стигне до ранчото на баща ми в Тексас. Тук, в близост до мащехата си, тя не е в безопасност. След като умра и ме погребат, тя може да продължи пътя си с вас като Джоана Чапман.

Чарлз потупа момичето по ръката.

— Това е невъзможно, скъпа ми Джоана. В керваните допускат само семейства. Тези хора са силно вярващи християни. Няма да позволят на едно неомъжено момиче да пътува на Запад в компанията на самотен мъж, пък бил той и близък приятел. А Вирджиния не може да си купи собствен фургон — намират се трудно и са скъпи, както продоволствията и мулетата.

Джоана се вгледа в ясните му, сини очи, мълчаливо извиняващи се за това, че са я разочаровали. Поне той не твърдеше, че тя ще оздравее.

— Тя трябва да стигне до Тексас, сър. Баща й има врагове в Джорджия и на Запад, които могат да я убият или отвлекат. Ето защо по-добре е да се представя за мен, докато го открие. Татко и аз смятахме да й помогнем. А сега, когато си отивам, всичко се променя.

Чарлз Ейвъри разроши с ръка посивявала си кестенява коса. После се изправи и рече:

— Нека да помисля малко.

Докато мислеше, Джини подаде на Джоана малко вода, за да накваси пресъхналото си гърло. Бяха се запознали със стройния, петдесет и четири годишен жител на Джорджия по време на плаването от Англия. Разговаряли бяха всеки ден, споделяйки спомени и любопитни факти, хранеха се заедно и постепенно станаха добри и верни приятели. Той ги бе защитавал от нежеланото внимание на моряци и пътници. И бе помагал на Джини, след като Джоана се разболя.

— Трябва да пристигне в Тексас на новата си работа, преди да се премести човекът, от когото смятам да купя имота. Така че по пътя ще се нуждая от подкрепа. Като ти помагам, ще помагам и на себе си. Ще пътуваш като моя дъщеря. На възраст и на външен вид приличаш на Ана. Бедното момиче беше на Север в пансион по време на войната и умря на връщане у дома — двете девойки побързаха да отклонят погледи, за да го оставят за малко насаме с мъката и сълзите. — Работата ще е тежка, Вирджиния, ще трябва да се научиш да управляваш фургона и да работиш наравно с всички. Идната седмица имаме уговорена среща за подготовка със Стив Кар — нашия бъдещ водач и скаут. Ще стъкмя моя фургон и ще се присъединя към тях в сряда. Групата се събира край река Огийчи, източно от града. По-голямата част се отправят на Запад, за да търсят нов живот. Войната и така нареченият Реконструктивен акт объркаха живота на южняците. Жените започват своята подготовка веднага щом ние приключим нашата — след около седмица.

Джоана сграбчи ръката на Джини и я стисна в своята.

— Моля те да ми направиш тази последна услуга. Двете с теб бяхме като сестри. Знаеш, че на твое място бих направила каквото искаш от мен. Моля те.

— Това е безумен план, Джоана. Мога да се проваля и да загазя ужасно.

— Никога няма да узнаят истината. Освен ако ти или мистър Ейвъри не им я разкриете.

— Няма да издам вашата тайна — увери я Чарлз Ейвъри. — Ще направя всичко, за да ви помогна.

— Благодаря ви, мистър Ейвъри. Направи го, Джини, заради мен, заради нас.

— Ти спечели, Джоана. Кълна се, ще изпълня последната ти молба, но само ако се съгласиш да вземеш малко от лекарството, да хапнеш нещо и да починеш.

— Сделката ми изглежда честна — кимна Чарлз. — Ще донеса един поднос.

— Благодаря ви, мистър Ейвъри. Благодаря, Джини.

Малко преди полунощ Джоана Чапман издъхна, положила ръце в шепите на Вирджиния Марстън. Джини избухна в сълзи, докато Чарлз Ейвъри и по-възрастната му сестра Марта се мъчеха да я утешат. Мистър Ейвъри обеща, че ще се погрижи за погребението и ще заплати разноските, а също и че на плочата ще поставят името на Джини. Увери Джини, че ще е най-добре да остане в Савана при сестра му, докато той се върне за нея, и така тя ще разполага с достатъчно време да се отдаде на мъката си и да се подготви за пътуването.

Джини благодари и на двамата за добротата и сърдечността им. Часовникът удари полунощ. Толкова много мрачни тайни витаеха около нея. Беше дала предсмъртното обещание, за което я бе молила Джоана. Издъхвайки, Джоана Чапман й бе благодарила, сетне се бе усмихнала и си бе отишла завинаги.

ПЪРВА ГЛАВА

Дванайсет дни по-късно помътените очи на Вирджиния Ан Марстън оглеждаха многолюдния и оживен район по западния бряг на река Огийчи, където бе разположен временният лагер. Джини забеляза, че жените се събират на едно открито място, за да получат инструкции. Повечето от тях се смееха и шегуваха помежду си, сякаш бяха близки приятелки. Джини си припомни, че престоят им тук имаше за цел да се опознаят и сближат, а през това време мъжете се събираха за редовната подготовка.

— Мис Ейвъри! — пронизителният глас на Стив Кар я сепна в мислите й. Той я дръпна за ръката и тя го погледна. — Нуждая се от вниманието ви, а не само от вашето присъствие. Нямаме много време за губене.

Лицето на Джини почервеня и тя се почувства засрамена. Не беше усетила кога водачът се бе появил и започнал урока си.

— Простете ми, сър, това няма да се повтори — рече му тя. Очите му бяха тъмнокафяви, почти черни, като дългата му до раменете коса. Тя прогони споходилите я мисли и насочи вниманието си към него.

— Добре. Та както казвах, дами, първо да се запознаем. Ще живеете и ще работите като едно голямо семейство за доста дълго време, така че най-добре е още отсега да се сприятелите. Някои от вас вече се познават, други се срамуват да се запознаят, а и днес сутринта пристигнаха нови хора.

Джини за миг почувства, че погледите на всички са вперени в нея.

— Понякога ще работите сами или със семействата си, друг път — в групи. Послушанието и взаимопомощта са задължителна част от пътуването, никога не бива да допускате между вас да застават лични дрязги и неприязън. Казвам се Стив Кар, аз съм вашият водач, скаут, предводител и началник — наричайте ме, както щете. Но аз ще се разпореждам по време на това пътуване. Ако не можете да ми се подчинявате без колебание, тогава по-добре не идвайте. Ако ли пък дойдете и по пътя започнете да създавате проблеми, ще бъдете зарязани тутакси. Това може да звучи жестоко, но е за доброто на всички ви. Ясно ли е?

Джини гледаше как черните очи се местят от жена на жена, проследявайки погледа на всяка и кимаха в знак на съгласие.

Съжали, че си е позволила да се засрами заради една невинна забележка и когато погледът му падна върху нея, каза:

— Ще се подчинявам на заповедите ви, мистър Кар. Името ми е Ана Ейвъри. Аз съм дъщеря на Чарлз Ейвъри. Баща ми и аз се местим от Савана в Тексас. — Джини забеляза, че пронизващият поглед на Стив се впива в нея, сякаш се опитваше да проникне зад завесата на измамата, или може би в нея се обаждаше вината, че мами околните, по-голямата част от които изглеждаха съвсем добросърдечни.

— За да тръгнем колкото се може по-скоро, дами, идвайте на време за подготовката — всяка сутрин и следобед. Ще започваме точно в девет, по обед ще ви давам двучасова почивка, за да нагледате децата си, после отново ще работим до пет и ще прекратяваме, за да можете да сготвите вечеря, да отметнете домакинската работа и да сложите децата да спят. Обучението, което ви предстои да преминете, ще се движи в бързи темпове. И ще е трудно. Всички до една ще се изморявате, особено в началото. Някои може и да се поразсърдят, когато се позабавят с храненето на малките. Но не позволявайте на умората и изтощението да ви надвият. Когато обучението приключи, ще можете да се грижите за вашите хора и за фургона, в случай че нещо се случи с вашия съпруг… или баща — добави той, хвърляйки кос поглед на единствената неомъжена персона. — Тръгнем ли, ще имате възможност да практикувате наученото, за да не го забравите. Понякога ще се налага мъжете да отдъхнат, или да продължат напред за дивеч, или да насекат дърва за огъня и тогава вие ще се управлявате впряга във фургона и лагера. — Стив отново огледа жените една по една, за да се увери, че го слушат внимателно.

— Днес ще се научите да впрягате коне и да се грижите за фургона, за да не се развали по пътя. Невинаги ще можете да се возите, затова всекидневно ще се упражняваме, за да подобрим умението, силата и издръжливостта ви. Днес следобед ще започнем с ходене на една миля.

— Да ходим цяла мила? След работа? — оплака се Мати Епс.

— Да, и утре също. На всеки два дни ще увеличаваме разстоянието с по една миля. Когато приключим подготовката, ще можете да вървите цели пет мили, преди да се наложи да починете на фургона. Когато върху него са натоварени покъщнината и децата, а почвата отдолу е мека, мулетата не ще могат да издържат тежестта ви. Ако не се грижите за вашите животни, те няма да стигнат далеч. Отнасяйте се с тях като с членове на семейството, в някои случаи и по-добре. Нерядко животът ви ще зависи от тях.

— А защо да не използваме волове, мистър Кар? — попита Ели. — Те пасат трева, не се хранят с овес и по-късно бихме могли да ги изядем. Защо точно мулета?

— Мулетата изминават дневно пет мили повече от воловете, мисис Дейвис — обясни Стив. — Всеки три дни с магарешки впряг ще скъсяват пътуването ви с един ден в сравнение с волския. Онова, което сте похарчили за овес, ще е по-малко от парите, дадени за припаси за вас, през по-дългия път. Не можете да се храните с мулетата, освен ако не сте закъсали, но те са по-лесни за впрягане и управление и също стават за оран. Освен това бандитите ще са далеч по-изкушени да отмъкнат някой тлъст, охранен вол, вместо жилестото ви муле.

Стив се ухили и жените последваха примера му. Малко хумор, за да намали напрежението, реши Джини. Звучеше образовано и имаше добри обноски, макар в началото да й се бе сопнал.

— И какво ще трябва да научим всички ние? — запита Мати Епс.

— Да управлявате фургона: ще се научите да го контролирате и да маневрирате с него, да поддържате необходимата дистанция, да пресичате реки, да излизате от калта, да заменяте счупените колела, да успокоявате впряга при буря и да се защитавате — ей такива неща!

— Да се защитаваме ли? От кого? — запита Мати.

— От бандити и негодници, които все още се скитат из онези земи и нападат хората — обясни той. — Ако някоя от вас храни бебе, нека каже, за да мога да я пусна по-рано.

Внимавайте, отбеляза наум Джини, впечатлена от това как бе сменил темата преди малко, може би за да не ги плаши.

— Та има ли някоя от вас, дами, която вече знае как се впрягат животни?

Джини видя, че три или четири жени вдигнаха ръце. Почувства облекчение, че не е единствената новачка в лагера.

— А колко могат да яздят кон?

Всички с изключение на четири вдигнаха ръце, а Вирджиния Ан Марстън се почувства горда, че е опитна ездачка. Зачуди се дали да признае, че може да язди западняшки — обкрачила седлото, но сетне се отказа, смятайки че разликата от страничното английско седло не ще да е голяма.

— А колко могат да стрелят с пушка?

За Джини не остана скрита усмивката на водача, когато всички вдигнаха ръце, ала нещо не беше наред по ухилените им лица. Не се ли усмихваха насила?

— Има ли някоя да носи дете? — той почака малко и настоя. — Говорете истината. Не искам вашият живот или този на бебето да бъде изложен на опасност. Както вече ви казах, чака ни здрава работа и натоварване — нито една от жените не отговори и Стив продължи. — Има ли някоя от вас някакъв недъг, който би й попречил да се подготвя?

— Имам изкривен глезен — рече Луси Ийвс, вдигнала ръка. — Но рядко ми създава проблеми.

Стив погледна към леко извития глезен под повдигнатата рокля.

— Гледай да ме предупредиш, ако се обади.

— Да, сър — отвърна с ведра усмивка Луси.

— Някакви въпроси или коментари, преди да започнем? — Стив отново огледа кръга жени. Не го интересуваше дали им е симпатичен, просто щеше да си свърши работата и да им даде най-доброто, на което е способен. Веднага щом разкрие престъпника, който преследваше, щеше да предаде групата на истинския водач на кервани, който ги чакаше близо до западните покрайнини на Джорджия. — А сега да преминем към устройството на фургона и грижите по поддръжката му — започна той инструктажа си. — Джеф Ийвс, мъжът на Луси, ни преотстъпи своя фургон за днешния урок. Съберете се там — той посочи с ръка.

Стив погледна към хубавицата, която от първия миг му бе хванала окото.

— Не мисля, че ще е удачно да пътувате в тази красива рокля, мис Ейвъри — отбеляза той. А после добави към останалите: — Най-добре ще е да носите старите си дрехи, дами, а не тоалети, които можете да похабите. Ако пък имате панталони, ще ви е по-удобно да се придвижвате. Не се старайте да изглеждате модерни по време на урока — всички ние ще бъдем твърде уморени, за да го забележим. А сега да вървим — той махна с ръка, сякаш подкарваше стадо.

Всички се насочиха към фургона на Луси Ийвс, ала Стив спря хубавицата и добави:

— Защо не се преоблечете? Ще ми бъде мъчно да видя изцапана тази чудесна рокля. Ако побързате, едва ли ще ни накарате да ви чакаме — той се обърна и застигна останалите жени, които бяха наблюдавали сцената с интерес.

Джини проследи с поглед отдалечаващите се жени и после се затича към фургона на Ейвъри, където беше багажът й. Забележките му я бяха ужилили. Тя се зарови в багажа, търсейки нещо по-скромно от лъскавата рокля, която си бе сложила. Докато се обличаше тази сутрин в града, дори не бе предполагала какво ще представляват уроците. Тя побърза да свали зелената пола и блузата и след като дръпна перденцето, се преоблече. Докато закопчаваше трескаво последните копчета, за да „не ги накара да чакат“, тя кипеше вътрешно. Ако това беше комплимент за тоалета ми, той дойде през задната врата! Майка й обичаше да казва: „Хубава ли се направиш, хубава ще бъдеш“. Ала изглежда това не беше в сила за водача им. Тя с яд си помисли, че 24 март 1867 година едва ли ще бъде приятен ден, ако той продължи да се държи така критично с нея.

Когато Джини се присъедини към групата, Стив я огледа така, сякаш искаше да попита: „Това ли са ти най-старите дрехи?“ Тя обаче размени усмивки с Луси Ийвс и Ели Дейвис, без да му обръща внимание.

— А сега, дами, можем да започваме — Стив посочваше една след друга отделните части на фургона и обясняваше за какво служат.

Джини продължи да оглежда обидено водача, подразнена от нахаканото му държане. Той беше застанал на коляно, сочейки с ръка дъното на фургона, и обясняваше подробно конструкцията. Гласът му бе като леко развълнувана вода. Нищо не можеше да прочете по лицето му. Справяше се със задачата си с лекота, но Джини забеляза, че мислите му са някъде другаде. Погледът й се плъзна по лицето му, без да забележи бръчка или следа от белег. Брадата му бе на не повече от един ден, но му придаваше не неугледен и занемарен, а по-скоро тайнствен и загадъчен вид. Косата му бе черна и блестяща като гарваново перо на слънцето. Спомни си, че той беше висок — над шест фута. Очите й се плъзнаха надолу по широките му плещи, от които лъхаше сила, и плътно опънатата дочена риза, която се издуваше, когато движеше ръцете си, за да посочва отделните части на фургона.

Стори й се странно, че в кобурите му са затъкнати два револвера, макар да се намираха в лагер и толкова близо до цивилизацията. Още по-чудно й се видя, че кобурите бяха привързани с връзки за мускулестите му бедра по начин, познат й от снимките на известни каубои и стрелци. Оръжията, с красиво издълбани на дръжките инициали „S.C.“ и затъкнати в ръчно везани кобури, му прилягаха почти толкова, колкото и мургавата кожа. Без съмнение те представляваха неразделна част от образа му, също както и пъхнатият в калъф нож, завързан за левия крак — всичко това говореше, че пред нея стои мъж, опитен в изкуството да се защитава. Запита се какво ли прави този мъж, когато не предвожда кервани на Запад, дали е женен, има ли си приятелка. Уверена бе, че той крие доста тайни. Едно обаче беше несъмнено — с подобен учител щеше да й е трудно да се съсредоточи.

Стив бе привикнал едновременно да говори и върши няколко различни неща, така че вече бе разбрал, че красавицата го разглежда внимателно и отново не слуша. Почти бе готов да й направи забележка, но усети че вниманието й му е приятно. Щеше да бъде изненадан, ако тя издържи подготвителния период: най-вероятно до два дни ще моли баща си да останат в цивилизованата Савана. Без съмнение Ана е била разглезена, нафукана и богата южнячка, преди Северът да предизвика Юга и по всичко изглежда, че войната малко я бе променила. От кратките си наблюдения Чарлз Ейвъри не му бе заприличал на онези южняшки пораженци, които бързаха да се слеят със северняците. Той самият никога нямаше да забрави или прости онова, които янките му бяха сторили в един затвор, след като го плениха при Шайлох. Сигурно трябва да е бил глупак, че се захвана с тази война, която въобще не го интересуваше.

Но предстоящата мисия не беше като нищо друго. Да разкриеш хитреца или тайната група, която използваше кервана като маскировка, за да прехвърля откраднати скъпоценности на определен човек на Запад, не беше никак безинтересно, по-лошо бе, че се налагаше да мами всичките тези чудесни хора. Но така повеляваха заповедите му. По един или друг начин той трябваше да разкрие заговора и да спре доставката преди да е стигнала местоназначението си. Не бива да позволява пратката да бъде заменена за оръжие и амуниции за Червената магнолия — банда в Невидимата империя, страховитите Ку-клукс-клан — които щяха да ги използват за злокобните си планове. Водачът на тайната група бе изключително хитър. Той знаеше че скъпоценните камъни за разлика от златните кюлчета няма да предизвикват дълбоки следи от колелата и че камъните могат да бъдат скрити на много и различни места във фургона и багажа. Негова задача бе да открие тайника на съкровището и да залови престъпниците.

За да отвлече мислите си от мис Ана Ейвъри, Стив се загледа в нежната червенокоса Ръби Емерсън, която поглъщаше всяка произнесена от него дума. Млада майка на две бебета, едното от които само на няколко месеца, а другото — на малко повече от година — тя очевидно щеше да срещне затруднения по време на предстоящата подготовка. Но в очите й се таеше решителност. Това му харесваше и будеше уважението му, а малко бяха онези хора, които можеха да предизвикат в него подобни чувства. Готов бе да стори каквото е необходимо, за да опознае час по-скоро тези хора и да приключи мисията си и да се заеме със следващото предизвикателство.

Вниманието на Джини бе привлечено от пронизителен детски плач, но в този момент водачът застана пред нея и произнесе заетото от приятелката й име с рязък глас. Изненадана, тя подскочи и вдигна очи към навъсеното му лице.

— Мис Ейвъри, ако не слушате, нищо няма да научите — произнесе той с глас, който целеше да я стресне и сплаши.

Непривикнала с новото си име, тя не съумя да реагира веднага. Не обичаше да й се карат като на непослушно дете. Двамата размениха предизвикателни погледи за миг, а сетне мислите й се проясниха.

— Съжалявам, мистър Кар, но чух детски вик. Погледнах, за да се уверя че всичко е наред.

— Децата викат дори когато си играят, мис Ейвъри, а и предполагам, че бащите им ги наглеждат, както бе уговорено.

— Да, сър — кимна тя, за да приключи разговора. Останалите жени ги гледаха мълчаливо. Джини реши, че в добавка водачът е арогантен, груб и недодялан.

Сякаш прочел мрачните й мисли, той добави:

— Защо не ми помогнете, за да покажа как се смазват осите? Така поне умът ви ще е там, където трябва да бъде.

— С удоволствие — отвърна тя, стараейки се да прикрие срама и раздразнението си. Джини забеляза, че само едно момиче — чернокосата хубавица на име Кати Кинг — намираше ситуацията за забавна.

— Ще ни трябва кутията с грес, която е отзад — рече й той, сякаш за да й намекне, че не смята да я донася лично.

Джини си проби път през наобиколилите ги жени. Луси, Ели и Ръби й отправиха окуражителни усмивки. Тя откачи кутията от един пирон и се върна при вече ухиления учител, чието лице победоносно светеше.

— И сега какво? — попита тя, без да отвръща на усмивката.

Стив пое кутията, пълна със смес от катран и животинска мазнина, вдигна капака и показа върху най-близката ос как се нанася греста.

— А сега опитайте на другите три колела.

Джини се постара да повтори действията му. Жените я последваха от колело на колело, проследявайки опитите й. На последното си позволи да попита потъналия в мълчание Стив дали се справя добре.

— Нелошо за начинаещ, но с още тренировки ще се усъвършенствате. Само не бива да се разсейвате и да пропускате някое колело. Направите ли го, проблемите не ви мърдат — той се извърна и каза на другите, че е време за почивка. — Но не забравяйте да сте точно в два тук, дами.

Джини бе толкова изненадана и обидена, че изпусна капака и изцапа полата си. Не разбираше защо се заяжда с нея, може би нещо друго бе развалило настроението му. Когато видя какво е сторила, тя въздъхна ядно. После се зарече да не позволява така лесно да я ядосват.

— Вероятно роклята за нищо няма да става — отбеляза Стив, — но нали ви предупредих да носите стари дрехи.

— Това са най-старите ми дрехи — отвърна тя с леден тон и поглед, за да го накара да млъкне.

— Тогава вие сте невероятна късметлийка, мис Ейвъри. Другите едва ли имат това щастие. Надявам се да не събудите завистта им с красивата си външност и хубавите дрехи.

„Странен начин да правиш комплимент на една дама, която току-що си унизил.“

— Ще направя всичко възможно да се държа както подобава, сър — отвърна тя, без да крие сарказма си. — Не е необходимо да сте толкова груб и зъл. Никога не бива да допускате вашата лична неприязън да се смесва с работата, заради която сте тук — май така го казахте одеве. Като наш водач, включително и мой, можете да се придържате към този съвет и да се държите вежливо.

Зъбите му блеснаха в отговор.

— Не съм тук за да се държа вежливо, а за да ви отведа на Запад. Ако си позволя да се разсмивам или отпускам като вас тази сутрин, някой може да бъде убит. Разсейването и слабостта са опасни. Плаща ми се, за да ви наглеждам всички — а това означава и вас — та да пристигнете живи и в безопасност. И аз ще го сторя, каквото и да ми струва, дори ако трябва да бъда „груб и зъл“. Не мога да си позволя да се държа приятелски с хора, за които отговарям. Направя ли го, ще се намерят такива, които да се възползват, може би дори да се разбунтуват. Уверен съм, че очарователна госпожица като вас ще си намери достатъчно приятели и едва ли би се нуждала от мен. Ще се видим по-късно.

Докато той се отдалечаваше, Джини се запита дали думите му се отнасяха само до нея, или имаше предвид нещо друго. Надяваше се, че не я е избрал като пример за това, какво би се случило с някой, който не се подчинява. Стигаха й обидите, които бе преглътнала досега.

„И какво от това, че отговаря за безопасността на осемдесет и четири души и има неприятната задача да подготви петнадесет жени? — кипеше тя. — Сам си го е избрал, така че поне може да бъде вежлив и мил.“

Ала веднага, щом си го помисли, Джини осъзна сериозността на работата му. Може би важничеше малко повече от необходимото и прекалено често настояваше за внимание, дисциплина и сътрудничество. И в миналото бе имала подобни учители и с поведението си те успяваха да запазят в класа послушание и ред.

Пък и честно да си признае, тя го беше предизвикала, макар и неволно. Не беше обърнала необходимото внимание, нито пък възприела урока така, както го заслужаваше. Може би в държанието й се бе доловило известно превъзходство. Не мислеше, че е по-добра от който и да било тук. В интерес на истината този навъсен водач би бил изненадан, ако му разкаже какво е преживяла досега.

Джини замислено отри петното от грес. Не само че се размаза, но остана и по ръката й. Тя притвори кутията и се насочи към фургона, който споделяше с Чарлз Ейвъри, представящ се за неин баща. Чарлз бе отишъл в града, за да потърси някого и щеше да се върне едва след три-четири дни. Хубаво, защото така щеше да е сама, с по-малко домакинска работа, а и той нямаше да е тук, докато привикне с първите трудности.

Тя обви омазнената си ръка с една носна кърпа и приседна във фургона да похапне малко пилешко и бисквити. Останалите жени сновяха около семействата си, почистваха или готвеха. Тя не изпитваше някаква определена вина от това, че не е така натоварена като тях, или пък че разполага с повече време за отдих между тренировките. Те бяха щастливките — те знаеха как да готвят навън. Тя бе помагала близо седмица на Марта — сестрата на Чарлз, но през цялото време бе готвила на печка. Разглеждаше тиганите, окачени във фургона, сякаш бяха врагове, готови да я нападнат. Налагаше се да поглежда как се справят другите жени, поне докато бяха тук — в лагера. Би могла да си представи как щеше да се забавлява с невежеството й Стив Кар и бе готова на всичко да прикрие от него този факт.

Джини смени полата си и се отправи към реката, за да изпере петното и да отмие греста от ръката си. Тя коленичи на един голям, плосък камък и се зае да трие пръстите си. Комбинацията от животинска мас и катран се оказа необичайно упорита и се съпротивляваше на усилията й да я отмие. Вместо да изчезне, петното постепенно засегна и чистите участъци, та цапаницата стана пълна. Какво ли да…

— Използвайте това — предложи й Стив, застанал над нея.

Джини подскочи от изненада.

— Движите се тихо като падащо перо. Какво е това? — попита тя, поглеждайки металната кутия, която той държеше.

— Керосин, той ще разтвори мазнината. Само не го доближавайте до огъня, докато не го измиете, иначе ще пламнете като факла. А и не забравяйте да си сложите малко крем след това — сместа е доста неприятна за кожата.

Тя прие с благодарност шишето с остро миришещата, запалителна течност, чудейки се откъде ли е разбрал какво прави и защо се държи така сърдечно. Разтърка течността по ръката си и с радост установи, че тя разтворя катрана. Както й бяха казали, когато приключи, изми ръцете си с вода и сапун.

Стив беше решил, че не бива да се държи прекалено грубо с Ана Ейвъри, ако иска да научи нещо повече от нея — например, дали тя и баща й не са издирваните от него субекти. Очевидно не беше запозната с домашната работа, иначе щеше да знае, че газта премахва петната от катран. Значи не се лъжеше относно произхода й. Когато я видя да вдига полата си, за да я полее с керосин, той побърза да я предупреди:

— Цветовете на това място също ще избелеят и платът ще изтънее.

— По-добре изтъняла и побледняла, отколкото с това черно петно. Така не бих могла да я нося никога — тя не поглеждаше към него, когато добави: — Най-вече ще си имам стара и захабена дреха, която да нося по време на урок, за да ви доставя удоволствие.

Не беше изненадана, че Стив пропусна да отвърне на последната й забележка, но странното бе, че не си тръгна. Усещаше погледът му впит в нея, докато търкаше усилено. Почувства, че се изчервява и разтреперва, въпреки активните движения. Когато най-сетне свърши и видя, че съветът му е бил от полза, тя изми шишето и му го подаде обратно. После вдигна полата и промърмори:

— Съсипах я, но нищо. Все пак — благодаря за помощта.

— Винаги, когато мога, мис Ейвъри.

Надигайки се, за да си тръгне, тя го погледна и запита:

— Не закъснявам за урок, нали? Не сте дошли, за да ми се карате?

— Не, имате още половин час. Ядохте ли?

Тя се върна при скупчените й вещи.

— Както си бях изцапана. — Той се засмя, тя вдигна очи към него и добави: — Увих си ръката в парцал, за да не попадне чернилката по храната.

— Не ви видях да палите огън за обяда.

— Ядох каквото намерих.

— Вчера баща ви яде с Джеймс и Мери Уигинс, преди да отиде за вас.

— Да, бях в града при моята… леля, сестрата на баща ми, изчаквах да се подготвите за урока на жените.

— Последно сбогом, а? Тук по-добре ли се чувствате?

— Не зная, никога досега не съм пътувала, та да правя сравнение. Татко настоя да остана там, докато са заети мъжете.

— Сигурно е имал възможност да си намери добри приятели. Хората тук се опознават бързо. Баща ви имаше доста добри възможности, хапвайки ту с едни, ту с други семейства.

Джини се питаше какво ли се крие зад този разпит. И не беше ли странно подобно любопитство за човек, който даваше вид на самотник, затворен в себе си?

Стив се загледа с интерес в бързата смяна на емоции по нежното й лице. Имаше красиви зеленикаво-кафяви очи с дълги мигли. Косата й беше светлокестенява, със златисти къдрици. Беше не по-висока от пет и половина фута и чудесно сложена. Трябваше да признае, че притежава една от най-приятните и топли усмивки, които бе виждал. Гласът й бе нежен, говореше възпитано и очевидно бе добре образована, фина дама. Стив намръщи вежди, почувствал горчиво пробождане в сърцето.

— Чувате ли ме, мис Ейвъри?

Не й убягна внезапната острота в гласа му.

— Да, всяка дума. Не знаех, че очаквате отговор. Баща ми е доста общителен и открит човек. И тъй като е бил тук сам, съвсем естествено е да се сприятели с останалите. Надявам се, че не намирате нищо осъдително във факта, че са го поканили да вечеря с тях.

Стив трябваше да остави помежду им дистанция.

— Разбира се, че не.

— Тогава на коя от забележките ви бихте искали да отговоря?

— Просто поддържах разговора и в един миг си помислих, че отново не ме чувате.

— Не ме бива много по приказките, мистър Кар. Простете ми, но и аз си имам проблеми.

„Какво значи това — че аз и онова, което говоря, не сме важни за госпожица като теб?“

— Когато излезем на разходка днес следобед, съветвам ви да покриете главицата си с някоя по-широка шапка. А поемем ли на път, винаги покривайте лицето и ръцете си. Едва ли бихте желали слънцето да покрие тази бледа, нежна кожа с мехури и кафеникави бръчки.

Тя не смееше да го погледне.

— Ще се вслушам в съвета ви, благодаря.

— Е, тогава да се връщаме в лагера.

— Тръгвам, сър. Само да отнеса дрехите и ще ви последвам.

— Мис Ейвъри…?

Тя спря и се обърна към него. Стив не беше помръднал.

— Да?

— Проявявайте нужното внимание, не само днес, но и през цялото време на обучението. Не ми е приятно да ви гълча като малко дете или да ви засрамвам пред другите. Това пробужда неприятни чувства.

Усмивката на Джини изчезна. Нежният начин, по който произнесе името й, я бе накарал да мисли, че ще последва извинение.

— Да, мистър Кар, това пробужда неприятни чувства и може да създаде напрежение в лагера. Обещавам ви, че занапред няма да се съсредоточавам върху нищо друго освен уроците. Не ми е приятно да ме унижават за дребни и незначителни пропуски.

— Дори дребните грешки могат да ви погубят.

— Убедена съм, че ще научите както мен, така и всички останали как да избягват това.

— Радвам се, че имате доверие в мен, мис Ейвъри.

— Ако не притежавахте опит, мистър Кар, едва ли щяха да ви наемат. А сега простете, но трябва да бързам, инак може отново да си имам неприятности с шефа.

— Покажете най-доброто от себе си днес и аз няма да спестя похвалите си — той махна с ръка и тя се приготви да тръгне. Поспря за миг, но не се обърна и не отговори. Той проследи отдалечаващата се девойка.

Джини просна мократа си пола да изсъхне.

„Това, което ти липсва, е такт, Стив Кар. Очевидно не си имал често възможност да го използваш.“

Тя се замисли за водача. Беше различен от мъжете, които бе срещала досега, както джентълмени, така и негодници. Стив Кар беше смес от двата вида и очевидно използваше само онези свои черти, които му изнасяха в съответния момент. Може би го правеше, за да обърква хората и да ги държи на разстояние от себе си. Или пък си играеше с нея заради някакво перверзно удоволствие да я гледа как се измъчва.

Хрумна й, че може би реагира прекалено агресивно на държанието му заради тайната, която крие. Но нищо не можеше да стори с напрежението и нервността, които будеше в нея погледът му. Имаше нещо в предизвикателното му поведение, което я караше да бъде нащрек. Струваше й се, че той е готов да убие човек в миг и никога да не съжалява за смъртоносните си действия. Интересно, дали причина за това бе войната? Дългите години, в които е трябвало почти ежедневно да се защитава? Може би е изгубил всичко и всички, които обича, и сега с изключение на гордостта, нищо друго няма значение за него?

„Мисли само за работата, Джини. Нямаш време за романс и игри, особено с него. Движи се бързо, инак ще го предизвикаш за нова атака.“

Тя излезе от фургона, за да се присъедини към другите.

ВТОРА ГЛАВА

Стив запозна петнадесетте жени с тънкостите по храненето и поенето на мулетата. Показа им как да проверяват копитата за болезнени и дори опасни цепнатини и забити камъчета. Научи ги да преглеждат ушите и зъбите на животните и да се справят с дребни проблеми по тях. Докато галеше мулето по челото, той им каза:

— Мулето хапе само ако е предизвикано или раздразнено, така че не правете нито едно от двете. Грижете се добре за тях и те ще ви отведат там, където пожелаете.

Джини забеляза нежността, с която говореше за животните.

— Мулетата не се изморяват лесно и могат да бъдат запрегнати без кой знае какви умения или сила — им рече Стив. Той показа как се поставят юздите на муцуната, снабдени с капаци, които, изглежда никак не дразнеха животното. Нахлузи хамута, после им показа как се закачат поводите, колана и презрамките. Накрая поведе мулето към впряга и го привърза за задния напречник, чрез който всъщност се дърпаше фургона. Доведе и другите пет мулета, сетне ги подреди всяко на мястото му, по двойки, в редица едно зад друго и с общи хамути.

Един въздълъг „език“ разделяше двете колони от животни, които изчакваха търпеливо нови заповеди. Макар такива да нямаше, животните не проявяваха признаци на нетърпение. Само помръдваха с уши, за да ловят звуците и размахваха опашки, прогонвайки насекомите.

Стив рече на жените:

— Идете при своите фургони и се упражнявайте с вашите впрягове. Опознайте ги и им дайте възможност да научат вашето докосване, миризма и глас. Подобно на вашите малки и мулетата се различават по нрав и поведение и ако го запомните, ще ви е по-лесно да ги управлявате. Изпратих мъжете и децата ви на друго място и никой няма да ви пречи.

Джини почувства облекчение, че водачът не погледна към нея след последните си думи. Тя се усмихна, когато чу Ели Дейвис да добавя:

— Или да подсказват?

— Или да подсказват — отвърна смеейки се Стив. — Ако наистина ви е нужна помощ, аз ще съм наблизо. Закъсате ли, викайте ме. Доста неща има покрай впрягането, за да ги научите в един урок. Искам след като свършите, да ме повикате, за да ги проверя, после ще разпрегнете и запрегнете отново. Ще се упражнявате всеки ден, докато свикнете като с домашната работа.

— Ами ако не можем да се справим сами? — попита с хленчещ глас Мати Епс.

— Ще лагеруваме тук, додето всяка една от вас се научи да го прави. Същото се отнася и за всички останали етапи на обучението.

— Някои от нас вече знаят как да го правят — сопна се Луиз Джаксън. — Ами ако другите не се научат никога? Трябва ли да се бавим заради тях? Докато седим и чакаме, запасите ни съвсем ще намалеят. Мисля, че трябва да поставите някакъв срок за задържането.

Макар и подразнен от нахалния й тон, Стив предложи вежливо тези, които са запознати с впрягането, да помагат на изоставащите.

— По този начин — обясни той, — ще помогнете и на себе си да поемете по-скоро на път.

— Ами ако и така не стане? — настояваше Луиз.

Стив едва се сдържа да не прибегне до изпитаната заплаха, че онези, които се бавят, рискуват върху им да се стовари гневът на останалите.

— Ако не можете да се справите с уроците, защото не се упражнявате достатъчно упорито или пък не ви се занимава, тогава ще трябва да останете тук. Имате около… осем дни.

— Това изглежда справедливо — приключи Луиз.

Докато жените се разпръсваха всяка в различна посока, Джини осъзна, че Луиз бе ядосала Стив Кар, макар никой да не бе обърнал внимание. Тя стоеше близо до него и забеляза как стиска челюсти и тялото му се напряга. Забеляза и вледеняващия поглед, с който проследи отдалечаващата се Луиз. Джини бе изненадана, че той бе променил решението си. Изглежда, не беше чак толкова твърдоглав.

Зарадва се, че притежава добра зрителна памет. Раздели впряговете на шест отделни купчини. После повтори на първото муле процедурата, която бе наблюдавала. Докато го правеше, говореше му с тих глас и го галеше. Молеше се да не я ухапе, или да изгуби търпение под нервните й движения. Беше чела и виждала, че някои животни могат да усетят страх и некомпетентност и да станат враждебни, непослушни и дори опасни.

„До тук добре“, окуражи се тя. След като постави и юздите, помъчи се да отведе животното при задната част на езика. Но то отказа да я последва! Тя дръпна юздите, започна да го моли и накрая дори прошепна раздразнена в ухото му: „Не се прави на магаре!“ — Мулето й отвърна с невъзмутим поглед. „Защо ме ядосваш? Не искаш ли да свършим по-бързо? Или искаш твоята господарка да се разгневи?“ — Животното отвърна глава, сякаш му беше скучно. — „Ако не се подчиниш, мързеливецо, довечера не чакай от мен вкусен овес. Моля те“ — удари го на молба тя.

— Повече би помогнало, ако го сръгате в гърдите и го ритнете по крака — ей тука — посъветва я Стив, демонстрирайки какво трябва да се направи. — Така му става ясно, че трябва да отстъпи назад.

Джини видя, че животното се подчинява и сетне, когато Стив дръпна юздите, спира.

— Откъде да знам? — попита тя. — Това го нямаше в урока.

— Пропуск, мис Ейвъри, понеже нито едно от моите мулета не се възпротиви — отбеляза той. — А сега…

Тя вдигна втория впряг и го прекъсна.

— Не ми казвай, Стив. Нека да видя дали съм запомнила. Поправи ме, ако греша.

Той забеляза, че се бе обърнала към него на малко име.

— Продължавай, Ана.

Тя игнорира изненаданата му усмивка, когато приключи успешно с впрягането. Все още мислеше как се бе промъкнал незабелязано до нея, докато се бореше с мулето. Радваше се, че поне този път лицето й не бе пламнало като домат, за да му достави удоволствие.

— Така добре ли е?

— Добре е, но все още трябва да се упражнявате в притягането. Ще намина пак по-късно. Ако закъсате, викайте ме.

Когато най-сетне Джини приключи и се огледа, за да повика скаута за проверка, тя забеляза с облекчение, че няколко жени все още се бореха със своите впрягове. Махна му и проследи с поглед гъвкавата му походка, докато я наближаваше.

— Готова съм, мистър Кар.

Той заобиколи и провери всяка връзка. Над гърба на последното животно погледът му срещна нейния и той рече:

— Нито една грешка. Развържете ги и започнете отново. Повикайте ме, когато свършите.

Джини беше огорчена, че не добави нещо от рода на: „Добре свършена работа“. Може би смяташе, че „Нито една грешка“ е достатъчна похвала.

Докато чакаха да приключат и последните две жени — Мати Епс и Кати Кинг, Джини и останалите почиваха и бърбореха. Тя знаеше, че не само изглежда, но и мирише ужасно — потна и мръсна, покрита с мулешки парфюм и с разчорлена коса. Ала нито една от другите не бе отишла да се измие и Джини реши да не прави изключение. И все пак, беше й неприятно, че изглежда така, особено под внимателния поглед на скаута, който я оглеждаше като завързано животно, което не може да избяга.

Стив спря погледа си на Кати, чернокосата хубавица с разглезени маниери и флиртуващи очи, които хич не му харесваха. Тя нямаше никакво желание да предприема това опасно пътешествие, но Ед — мъжът й — не й бе оставил никаква друга възможност, а тя от своя страна, не правеше опити да скрие нежеланието си. Стив искрено се надяваше, че хубавицата ще успокои страстите си, преди да започне да му създава проблеми, защото и без това си имаше достатъчно. Нямаше съмнение, че тя прави всичко възможно да му привлече вниманието.

— Починете си за малко, дами, пийнете и… ако има нещо друго, защото е време да тръгваме. Днес една миля. Бъдете готови за тръгване след десет минути — той реши също да си отдъхне малко.

— Разходка? Тренировка? — оплака се Мати на Ели. — Още сега бих легнала на земята и бих спала цяла година! Не ни ли стига за днес? Чака ни и домакинска работа, преди да си легнем.

— Не можем да се оплакваме, Мати, иначе ще загазим. Съгласихме се да му се подчиняваме.

— Но аз току-що свърших, Ели. Уморена съм. А вие всички досега си почивахте.

— Защото се учим и работим по-бързо — похвали се Луиз.

— Ами, знаехте отпреди как да го правите. Никога не ми се е налагало да го правя. Джоел вършеше тази работа, а аз си гледах домакинството. Не е присъщо за една дама да се цапа и да мирише така, ненавиждам мъжката работа.

— Ами ако Джоел пострада, или бъде убит? Какво ще правиш тогава, Мати?

Жената отвърна ядосано:

— Не говори глупости, Луиз. Никога няма да му се случи. А и да стане нещо подобно, тогава ще му мисля.

Луиз погледна към оплаквачката на групата.

— И без това всички ще си имаме достатъчно работа, така че или се учи отсега да се справяш, или въобще не тръгвай.

— Държиш се отвратително, Луиз Джаксън!

— Това е самата истина, Мати Епс, така че престани да се оплакваш. Ако използваше поне половината от енергията, която влагаш в хленчене, за да изпълниш урока, щеше да си приключила отдавна.

Докато двете жени се измерваха с ядни погледи, Луси Ийвс произнесе:

— Аз смятам да си отдъхна, преди да тръгнем. Някой друг? — подкани ги тя.

— Аз също — рече Джини, все още разтревожена от острите думи, разменени между Мати и Луиз. Надяваше се, че не ще има чести срещи с двете жени по време на пътуването и че настроението помежду им няма да зарази и другите. Досети се и за Кати, която макар и омъжена, не можеше да откъсне поглед от Стив. Джини последва Луси към горичката, питайки се как ли смята тази чудесна жена да изминава всеки ден дълги мили път със своя „изкривен глезен“.

Изминаха близо половин миля, после се обърнаха и поеха обратно към лагера, следвайки наперения и подканващ ги водач. Той не забави и за миг равномерната си крачка за да подкрепи изоставащите и изморените, или да изчака онези, които съвсем бяха капнали. Забързани да приключат по-скоро и да си отдъхнат, преди да се заемат с децата и приготвянето на вечерята, почти никоя не обърна внимание на разцъфналите диви полски цветя на ранната пролет.

Единствена Джини ги загледа, но не посмя да се забави, за да им се порадва. Стараеше се да върви колкото се може по-близо до Стив и да поддържа неговото темпо, но постепенно все повече я измъчваше болка в хълбока й. Скоростта и разстоянието, което им бе наложил, съвсем не приличаха на приятна неделна разходка! Никой не хабеше сили за приказки.

Когато в покрайнините на лагера Джини се оказа единствената близка компаньонка на Стив, той я похвали:

— Изглежда сте в добра форма, мис Ейвъри, макар това да не значи, че ще можете да вървите по цял ден в продължение на месец дори и повече, ако не ускорите темпото и не повишите своята издръжливост. Надявам се утрешният ден да ви е от полза.

— Аз пък се надявам, мистър Кар, че отсега нататък ще правя всичко както трябва, за да престанете да се заяждате с мен, особено когато се справям добре.

Тя го остави, втренчен в нея, и продължи, чувствайки се далеч по-добре след тези думи. Не беше го видяла да спира която и да е от другите жени и да й прави бележка за скоростта. Не й беше приятно отпърво да й правят комплименти, а сетне да я сгълчават. Променливото му държание направо я изнервяше.

Мразеше да мисли за онова, което й е приготвило бъдещето. Погледна назад и го видя, че е свил в друга посока, за да изпрати групичка от няколко жени, една от тях беше онази флиртаджийка Кати Кинг… После събра дрехите си и се отправи към мястото, определено от водача за баня. Минаваше покрай другите жени от групата: едни приготвяха вечерята на огън, други се занимаваха с децата и мъжете си или оправяха къщната работа.

Изкъпа се, подсуши се и сетне се погрижи за месечното задължение, което навестяваше всяка жена с превръзката, която Марта Ейвъри й бе помогнала да направи. Зарови използваните парчета, покри мястото с камъни и се облече с чисти дрехи. Почувства се по-добре, след като почисти от тялото си натрупаната през деня мръсотия. Страхуваше се да се заеме със следващата задача — лагерната вечеря — но нямаше как, трябваше да яде. Когато се върна в лагера, оказа се, че Ели Дейвис е решила проблема вместо нея.

Едрата жена спря Джини с уверен жест и попита:

— Ана, скъпа, защо не дойдеш при нас да вечеряш? Няма смисъл да готвиш, след като си сама. Имаме достатъчно, а и така ще се опознаем по-добре.

— Много мило от твоя страна, Ели, ще ми е приятно, но само ако и аз помогна.

— Всичко ще е готово до момента, когато дойдеш.

— Тогава ще ми позволиш да измия чиниите, когато свършим.

— Чудесно. Побързай, че скоро малките ще се разкрещят, че са гладни.

Джини прибра нещата си във фургона и се отправи към мястото, където се бяха разположили Дейвисови. Усмихваше се, докато Ели й представяше мъжа си и четирите си деца, и после, когато и тя на свой ред им бе представена. Склони глава и затвори очи, докато Стюарт благославяше вечерята и се молеше за спокоен и безопасен път. После всички продължиха да се хранят мълчаливо. Джини си даде сметка, че децата са възпитани да не говорят, докато се хранят и тя последва примера им.

Чиниите бяха измити. Добре възпитаните деца, на възраст между осем и четиринадесет години налягаха на подредените под фургона дървени скари. Жените се насъбраха на групички, за да си поприказват и да послушат музиката, която свиреше на цигулка мъжът на Ръби Емерсън. Червенокосата му жена не беше с него, защото приспиваше двете малки деца. Джини видя, че Стив събира мъжете за кратка среща на другия край на лагера и се зачуди каква ли е причината.

За да не пречат на заспиващите под фургона деца, Ели предложи двете жени да приседнат до едно недалечно дърво, за да си поприказват. Веднага след като се настаниха, тя рече:

— Разкажи ми за себе си, Ана.

Джини не искаше да мами тази добра жена, но не биваше и да се разкрива. Това бе единственият начин да стигне до предназначението си, така че, макар и с неохота, налагаше се да излъже. Почувства горчилка в устата.

Ала преди Джини да започне, към тях се присъединиха Луси и Ръби. Обсъждаха известно време събитията от деня, но Ели отново напомни на „Ана“, че очаква да чуе историята й.

— Миналата седмица вече споделихме преживяванията си — ще ти повторим най-интересните части по-късно.

— Почакайте ме — извика Мери, която бързаше да се присъедини към групата. Лицето й бе обкръжено от немирни руси къдрици. — Момчетата бяха така изпълнени с енергия, че едва ги сложих да легнат.

— Разбира се, че ще те почакаме, скъпа Мери — отвърна Ели, — ако искаш можем и да ти помогнем. Четири деца не са шега работа, знам го от опит.

— След като са били с бащите си през целия ден, стават просто неовладяеми. Бях толкова изморена накрая, че едва намерих сили да ги целуна за лека нощ.

Луси се усмихна и отметна назад тъмнорусата си коса, преди да отвърне с плътен глас:

— Разходката ни измори всички. Мисля си, че са ни дали за водач надзирател на роби.

Ръби се изкиска и прошепна:

— Но пък е приятно да му се радваш по цял ден.

Ели я подигра, имитирайки заговорническия й глас:

— По-добре да не го гледаш така упорито, че току-виж Джордж нашибал и двама ви с камшик.

Пресилено намръщена, Ръби отвърна:

— Това е само заради тази моя пламенно червена коса, дами. Озарява ме цялата отгоре до долу, когато най-малко очаквам. Разбира се, с две деца на ръце и налагайки се да спя на открито, едва ли ще ми е лесно да изкуша който и да било мъж, пък дори и любимия ми Джордж.

Петте жени се разсмяха на шегите и комичните маниери на Ръби. Джини се почувства приятно сред топлотата на малката група и постепенно се отпусна.

Ели предупреди с игрива усмивка:

— Не позволявайте на онази хубавица Кинг да ви забележи, че гледате мистър Кар. Предполагам, не горите от желание да се вкопчите в бой за него.

— И ти ли забеляза тази нахалница?

— Ами всички я забелязахме, Ръби. Тя е безсрамна и разглезена. Ще има да създава проблеми, запомнете ми думите — заключи Ели.

Луси спря да се реше.

— Надявам се че не. Мистър Кар е чудесен мъж, макар и малко наперен. Харесвам го и се радвам, че ще ни помага.

Ръби и Мери се съгласиха с нея. Ели намигна на Джини, която единствена не споделяше мнението им за красивия водач. Нито една от останалите не бе заговорила за това, че Стив се бе заял с нея, но Джини бе уверена, че са го забелязали.

— Страхувам се, че Луиз и Мати също ще му създадат затруднения. Останалите едва ли. Онази Дениълс понякога е злобна, но има право след горчивата загуба — янките са отнели не само крака на мъжа й, но и техния дом. Всички ние си имаме причини да таим яд, но нищо не може да се промени, така че най-добре е да започнем всичко отново, поемайки на Запад.

— Права си, скъпа Луси — тя погледна към новодошлата. — Предполагам, че не е редно да приказваме така, зад гърба на другите. Ана сигурно си мисли, че сме ужасни.

— Не, не мисля така, Ели. Вие четирите сте станали близки приятелки. Радвам се, че ме приехте във вашата група. Благодаря ви, че ме допуснахте в кръга ви.

Жените почувстваха, че девойката говори искрено. Джини ги погледна една по една и навсякъде срещна усмивки.

— Моля те, започвай разказа си, Ана — подкани я Мери.

Смесвайки измислица и действителност, Джини заразказва на четирите жени.

— Само преди три седмици навърших деветнайсет. Майка ми умря, когато бях малка, и заговоря ли за нея, веднага се натъжавам. Татко купи ранчо в Тексас, ето къде ще живеем. Преди войната държеше няколко магазина, но янките направо ни съдираха кожата с данъци. Преди да фалират и да ги изгубим, той ги продаде, за да закупи ранчото и да съберем средства за път. Леля ми държи малък пансион в градчето наблизо, тя смята не след дълго да го продаде и да се присъедини към нас. Дотогава вероятно ще възстановят железницата и ще е по-лесно да пътува.

— Трудно ли ти беше през войната, докато го нямаше? — запита Ели.

Джини си придаде невинен вид.

— Не, защото не бях у дома. Когато положението започна да се влошава, татко ме изпрати в пансион на север — в Пенсилвания. Бях на тринадесет и в началото много се изплаших. Когато избухна войната, татко не ми позволяваше да се върна у дома, мислеше, че там ще съм в по-голяма безопасност. Унищожителният поход на Шърман през Джорджия показа, че е бил прав. Накара ме да остана там, докато завърших училище и всичко се успокои. След като си даде сметка, че тази възможност може би не ще се повтори, той дойде да ме вземе с влака. Само преди дванадесет дни се върнахме. Останах в града, докато мъжете се подготвяха и погостувах на леля.

— Предполагам, радваш се, че напусна земята на янките.

— Така е, Мери. Не обичам студа и мразовитите зими, а също и да живея сред хора, които са съвсем различни от нас. Севернячките ни дразнеха непрестанно, трябваше да се преструваме на аболиционистки, само и само да ни оставят на мира. Подло е и всички ненавиждахме този начин, но се страхувахме, че могат да ни арестуват като симпатизанти на Юга. Беше ужасен начин на живот. Знаехме, че няма никаква възможност да се промъкнем у дома през вражеските линии и битките. Можеха да ни заловят и затворят, и дори да ни разстрелят като шпиони. Трябваше да крием любовта и привързаността си към Юга.

— Какъв ужасен начин на живот — промърмори съчувствено Ръби.

— Аз щях да умра от страх.

— Аз също, Мери — подхвърли Луси. — Знам, че се радваш да си тук отново.

— Радвам се — продължи Луси, — но бях потресена от разрушенията, които заварих тук. Не мога да повярвам, че всичко се е променило към толкова лошо. Ще съм щастлива, когато стигнем Тексас. Чудесно ще бъде да си свободен и горд отново.

Някъде зад тях Стив напомни:

— Тексас беше конфедеративен щат и е под военно управление също както и другите щати на Юга.

Джини отново бе пропуснала приближаването му и беше объркана от неочакваната му поява. Защо не е с мъжете? Защо все се навърта около жените и подслушва?

— Но той е голям щат и сигурно не е лошо да се, живее там. Така каза мъжът, който продаде ранчото на баща ми. Нима ни е излъгал?

Вместо да отговори, той попита:

— А къде е ранчото на баща ви?

Ако узнае местонахождението, помисли си тя, може да я разкрие. Вместо да назове Уако, Джини предпочете да отвърне, че не знае.

— По-добре попитайте баща ми — рече тя.

Тъй като няколко от мъжете се бяха присъединили към тяхната група, Стив отвърна:

— Ще го сторя, когато се върне. Имам приятели в Тексас и мога да ви навестя някой ден, за да видя как се справяте. Харесвам баща ви и ми е приятна компанията му.

Джини не му вярваше. По време на скалъпените си обяснения тя бе забелязала нещо странно и реши да го използва като възможност, за да смени темата.

— Защо всички мъже в лагера са въоръжени, мистър Кар? — попита тя. — Всеки е хванал пушка.

Мъжът на Мери, Джеймс Уининс, отвърна, изпреварвайки скаута.

— Чарлз не ли ви е казвал за бандите от бивши войници на янките и освободени роби, върлуващи из Юга като легализирани престъпници, атакуващи невинните хора? — Джини поклати глава, а той продължи: — Обзалагам се, че повечето от тях се представят за членове на Лоялистката лига на янките. Хвалят се, че възнамерявали да научат черните да станат граждани, но това е само измама. Не са нищо повече от банда престъпници, защитени от правителството. Членовете им шпионират честните хора, а сетне ги нападат безпричинно. Намират всякакви начини да ни налагат глоби, закачат жените ни по улиците само за да ни провокират, влизат в църквите и прекъсват службите, конфискуват каквото могат.

Мъжът на Луси добави:

— Те крадат, изнасилват, палят и затварят честните хора. Арестуват ги по фалшифицирани обвинения и сетне затворниците изчезват.

— Прав си, Джеф — кимна Джеймс. — Тези съдии от Лоялистката лига са готови дори да се извинят на някой престъпник северняк, стига само да ги подкупи.

— Най-лоши са бандитите от Черната лига — заяви със многозначителен глас Джордж Емерсън. — Признавам, че към някои от бившите роби са се отнесли прекалено жестоко, но това едва ли им дава право да си го изкарват на всички бели от Юга.

Ели вдигна глава, докато говореше мъжът й Стюарт.

— Не вярвам техният Реконструктивен акт да свърши работа. Няма да го позволят алчните парламентаристи и твърдоглавите радикали. Затова президентът Джонсън наложи вето. Докато не ни признаят за законни членове на Съединението и позволяват да ни тероризират, мамят и да ни държат под ботуш, нещата тук няма да се оправят. Затова се махаме, докато можем. Не искам децата ми да бъдат подложени на същите страдания.

— Ами ако някоя от тези банди ни атакува тук? — запита разтревожено Мери.

— Всяка нощ ще разполагаме постове — обясни водачът, — тук и по пътя. Затова лагерът ни е под формата на, кръг, за да сме близо един до друг и да чуем, ако някой бъде изложен на опасност. На всеки от мъжете ще бъде възложена задача. Не се безпокойте, аз самият ще оглеждам околността всяка вечер.

— Но тези негодници обикновено нападат посред нощ.

— Успокой се, Мери, скъпа — рече Джеймс на жена си. — Ще бъдем в безопасност.

— Мисля че е време всички да починем — посъветва ги Стив. — Днешният ден беше доста натоварен, особено за дамите.

Хората си пожелаха лека нощ и се отправиха към фургоните си.

Стив потърси с поглед дъщерята на Ейвъри. Искаше да я заговори, ако може да научи нещо повече от нея, но тя бе изчезнала — сигурно го избягваше. Той сви рамене и се отправи към мястото, където се бе разположил на лагер. Седна на един пън и се замисли. Разказът й бе съдържателен, но дали бе истински? Съмняваше се. И все пак съществуваха и други причини, освен участието в бандата на търговците на скъпоценни камъни, за да се мамят околните. Съжали, че не беше чул целия разговор на жените, защото те за разлика от мъжете споделяха помежду си по-откровено и често в невниманието си можеха да издадат някоя тайна. Беше разпределил постовете между мъжете и ги бе посъветвал да окуражават жените си и да им помагат с каквото могат през предстоящия труден период. После се бе промъкнал, тъкмо когато Ана Ейвъри разказваше за живота си. Но щом видя, че се приближават мъжете, наложи се да издаде присъствието си, за да не предизвика нежелани подозрения.

До момента имаше петима заподозрени: огорченият Хари Браун — мъжът на Кати, Ед Кинг — банкрутирал благодарение на янките, полуосакатеният Джон Дениълс — мъжът на Луиз, Самюел Джаксън, който изглеждаше съмнително тих и смирен и Чарлз Ейвъри — за когото не бе съвсем сигурен и това го безпокоеше. Може би бащата на Ана я бе повикал от пансиона на Север, за да я използва като прикритие за мръсните си сделки, ако, разбира се, именно Ейвъри бе издирваният престъпник. Останалите мъже изглеждаха открити, честни и непосредствени в мотивите да поемат на Запад, и то именно с този керван.

Стив разбираше, че се нуждае от още време, за да открие своята цел. Дългите години опит му подсказваха и откъде трябва да започне. Ала всичко се объркваше заради Ана. Не приличаше на нито една от жените, които бе срещал досега. Пробуждаше в него странни и неприлични мисли, чувства и пориви, нямащи нищо общо с конкретния случай. Той осъзна, че почти непрестанно мисли за нея. Това трябваше да бъде спряно или поставено под контрол.

Подобни състрадателни и съчувствени мисли пробуждаха в него и тези пионери. Осъзнаваше, че е заради страданията, които са понесли по време и след войната, горчивината и отчаянието, които ги владееха, откъсването от корена, потъпканата гордост и невъзможността да отвърнат със същото. Разбираше прекалено добре проблемите им… Не обичаше да се сближава кой знае колко с хората, нито пък да ги съжалява — това винаги създаваше проблеми и пречеше на работата. Не можеше да си позволи да се заслепява, да се разкрива или отново да бъде предаден.

Джини лежеше на нара във фургона на Чарлз. Не можеше да си представи какво ще й поднесат следващите няколко месеца, но скоро щеше да открие. Денят бе труден, уморителен. Чувстваше се прекалено изнервена, за да заспи. Сред лагер пълен с хора, тя беше самотна и уплашена, макар вече да имаше четири нови приятелки и множество познати. Измъчваше я мисълта за измамата, но нямаше право да разкрие истината. Вероятно щяха да я прогонят от кервана, да не говорим за грижите, които щяха да се струпат на бедния Чарлз Ейвъри.

Сърцето на Джини се обливаше в мъка по изгубената й приятелка. Имаше моменти, в които вярваше, че планът на Джоана ще успее, в други случаи се опасяваше, че ще се провали, и съжаляваше, че се е съгласила да играе ролята. Едно нещо знаеше със сигурност — нямаше да нарани Бенет Чапман нито емоционално, нито физически, ако се увери, че е невинен. Но ако е виновен… тя бе обещала! „Моля те, Джоана, моля те, Боже, помогнете ми да сторя каквото е необходимо, когато му дойде времето.“

След смъртта на Джоана Джини вече не бе сигурна, че би го понесла, ако се окажеше, че и баща й е мъртъв. Непрестанно се измъчваше от тревога по него. Но докато настъпи времето да поеме за Колорадо, трябваше да потиска тези тревоги и страхове за него и да се съсредоточава върху текущите дела.

Но загубата на Джоана бе като неизлекувана болезнена рана. Невъзвратимостта й изпълни очите й със сълзи. Джини ги остави да текат, имаше нужда да се пречисти и успокои, особено след ядовете, които й бе създал Стив Кар.

Не можеше да си обясни защо се заяжда с нея. Понякога й се струваше, че я гледа с желание и интерес, в други случаи в очите му се четеше състрадание, гняв и дори подозрителност. Да беше поне от време на време мил…

По време на вечерната си обиколка, скаутът за когото мислеше Джини, намина недалеч От фургона на Ейвъри. Изостреният му слух долови приглушеното хлипане отвътре. Зачуди се защо ли плаче Ана… може би, защото бе откъсната от доскорошната си среда? Боеше се от пътуването и очакващото я ново начало? Или за нещо или някого, когото оставяше зад себе си? Страхуваше се от провал? Или може би защото той бе наранил чувствата й днес следобед?

Двадесет и седем годишният водач — полуиндианец не знаеше откъде му бе хрумнала последната мисъл. Може би заради начина, по който го бе погледнала на реката? Чувстваше, че нарочно създава препятствия в отношенията помежду им, макар вътрешно да желаеше сближаване. Почти бе почувствал промяната в отношението й към него след първата им среща тази сутрин. Готов бе да се проклина за начина, по който се отнасяше с нея, мъчейки се да потисне влечението си. Държеше се неовладяно, почти глупаво. Беше недосегаем, неспособен на промени и нямаше защо да се бои, че тя ще му създава проблеми или причини болка, както другите, от които бе страдал в миналото. Изглеждаше заинтригувана от него само като мъж. Защо да не се възползва от това, за да се сдобие с информация?

Беше изненадан от това колко бързо тя бе научила урока си. Трябваше да й отдаде дължимото, както бе сторил с другите и да получи възможност да събере от нея още сведения. Защо не го стори? Можеше и тя да е търсеният от него обект, също както и всеки един от присъстващите — можеха да са всички, но само петима от тях бяха подразнили инстинктите му.

Джини нахрани и напои мулетата на Ейвъри, както бе инструктирана, за да ги снабди с енергия за предстоящите през днешния ден задачи. Урокът на жените започна с това как да се подрежда багажът във фургона и да се прикрепва така, че да не нарушава баланса, а същевременно покъщнината им да бъде на сигурно място.

Събраха се около фургона на Луси Ийвс, за да може Стив Кар да им обясни правилната процедура. Той им показа как да опаковат и подреждат багажа отпред назад и отдолу нагоре покрай трите обръча. Тежките и обемисти предмети — като печки, плуг, дърва, големи сечива, малки мебели, бъчви и бали с топли дрехи — оставаха на дъното и се подреждаха така, че тежестта им да легне равномерно, създавайки стабилност. По-леката покъщнина — кухненските прибори, тигани и тенджери, ръчно изработените играчки на децата и прочее се поставяха след това, и то увити в одеяла. Чупливите вещи и онова, което можеше да потрябва по време на пътуването — хранителни припаси, чинии, оръжие, дрехи и завивки — се подреждаше най-отгоре във вързопи.

Стив им показа как да използват кожени каиши, парчета плат и въже, за да привържат отделните предмети, запазвайки ги от евентуални повреди. Лампите се окачваха на горния край на фургонните обръчи, непосредствено под водонепроницаемото платнище. Всичко останало се завързваше от външната страна на фургона, често в дървени кутии, увисваше се на куки или отиваше по рафтовете — това бяха предимно бидончетата с прясна вода, пушката — под седалката на водача, торбите с храна, брадвата, кутията със смазочно масло и греблото.

— Искам всяка една от вас да разтовари всичко от фургона си и да започне отначало — рече Стив на жените. — Преди това ще проверя дали е напълно изпразнен, а после ще ви наблюдавам, докато подреждате и закрепвате нещата така, както ви учих. Докато се занимавам с всяка една от вас поотделно, останалите могат да си вършат къщната работа или да си гостуват.

— Защо е необходимо това, мистър Кар? — попита раздразнено Мати. — Ако подредим всичко, което ни трябва по пътя най-отгоре, останалото не ще ни е необходимо, докато не пристигнем.

— Ще има случаи, мисис Епс, когато фургоните ще се разтоварват и подреждат отново. Ако се научите как да го правите, забавянето ще е по-малко.

— Не разбирам. По какви причини? — настоя тя.

— Някои реки, например Мисисипи, са твърде дълбоки и буйни, за да бъдат пресечени с фургони — обясни той. — Ще трябва да разтоварвате фургона и дори да демонтирате колелата, за да може да плува, или да бъде натоварен на сал, а сетне отново да товарите покъщнината си. В други случаи багажът ще се разтоварва, за да се извърши някоя поправка. Ако разполагате с вещи, за които знаете, че ще претоварят багажа и мулетата ви, освободете се от тях, преди да потеглим, в противен случай ще трябва да ги изхвърляте по пътя. Така че, по-добре още сега да ги откарате в града и да ги продадете. Почвата в Мисисипи и Луизиана нерядко е мека и тежкият багаж може да се превърне в проблем.

— Няма да се лиша от нищо! — заяви жената на Хари Браун.

Стив направи опит да успокои навъсената жена.

— Чудесно, мадам, надявам се наистина да не се наложи да се разделите с нещо, на което държите по време на пътуването.

— Не е честно — заяви Мати и мисис Браун кимна в потвърждение.

— Съжалявам, дами, но по-важното е вие и вашите семейства да стигнете, накъдето сте тръгнали, отколкото някои дрънкулки. Но и мулетата са ограничени във възможността си да носят.

Луиз Джаксън погледна смръщено жените и почти изкомандва:

— Стига сме губили време, дами, че иначе няма да свършим до вечерта. Нарежданията са ясни, така че приемете ги, колкото и да не ви се харесват.

— Не бъди лоша с тях, Луиз, това е трудно решение.

— Трудно е за всички, Ели, но трябва да бъде направено. Да започваме.

Стив си наложи да не гледа свъсено наобиколилите го жени.

— Онези, които са с бебета и малки деца, ще започнат първи, за да могат после да ги нахранят. Разтоварете багажа и се подгответе за преглед. С тежките неща си помагайте.

Още преди жените да се разпределят, Стив посочи двойките, ползвайки собствените си наблюдения. Ръби и Мати бяха избрани, защото бяха приятелки и двете имаха бебета. Мати бе събрана с Луиз, за да може русокосата да държи изкъсо хленчещото момиче. Сигурната, спокойна и търпелива Ели стана партньорка на Луси, която беше с болен крак. На Кати й казаха да работи с мисис Браун, за да може хладната възрастна жена да държи под око разглезената хубавица. Останалите шест също се разпределиха на три двойки. Така Ана остана сама… за него…

— Изглежда, мис Ейвъри, че вие нямате толкова много покъщнина, колкото другите, така че и моята помощ ще ви е достатъчна.

— Ранчото, което татко купи, е мебелирано и не се налага да носим много с нас. А всичко останало баща ми каза, че ще закупи оттам. Смяташе, че ще е по-удобно, ако пътуваме с малко багаж.

— Не беше необходимо да ми обяснявате, но все пак ви благодаря — отвърна той. — Четирите групи с малки деца да започват още сега. Останалите сте свободни за около два часа — докато приключим.

Жените се разделиха. Стив осъзна, че нито една не изглеждаше прекалено разтревожена от онова, което би могъл да открие във фургона й, стига, разбира се, жената да бе запозната с делата на своя съпруг. Хрумна му, че може би онова, което търси, е скрито някъде в околностите, докато тръгнат, може да е у съпруга, или дори да е при Чарлз Ейвъри.

Стив се зае с Мери и Ръби, после Браун и Кети, последваха Луиз и Мати и така приключи с майките, които имаха малки деца. Постепенно започна да осъзнава безсмислието на това, което бе предприел, и тази мисъл го разгневи. Ала стараеше се да прикрива чувствата си и да се държи естествено. Разбираше, че не е възможно да претърси целия багаж, а откраднатите скъпоценности — предимно диаманти — можеха да бъдат скрити навсякъде и у всеки.

Стив знаеше, че мисията му е опасна, защото преди него няколко агенти бяха пребити до смърт, опитвайки се да заловят престъпниците. Министерството на правосъдието знаеше коя група е въвлечена, какви са бъдещите им планове и че скъпоценните камъни ще бъдат прекарани тъкмо с този керван. Честите грабежи, чрез които престъпниците се снабдяваха със средства, за да закупят оръжие, бяха дали не една възможност да бъдат проследени. Сега всичко опираше до него, за да приключи мисията, заради която други бяха загинали. Ако при този урок не се добере до негодника, може би ще успее, когато пресичат големите реки. Няма съмнение, че уплашеният член на Червената магнолия ще извади чантата от скришното място по време на опасното пресичане, така че трябваше да си отваря очите за подобна възможност.

Ръби и Мати схващаха бързо и бяха освободени. На Мати и Луиз подготовката им отне повече време — едната непрестанно хленчеше, а другата се разпореждаше. Както и се беше надявал, мисис Браун не позволи на Кати да остане прекалено дълго при него. Когато дойде техният ред, Ели и Луси се оказаха бързи и находчиви. Само една от останалите три групи му струва повече време и енергия.

До момента Стив не бе видял нищо, което да събуди подозренията му. Нито една от жените не бе се възпротивила, докато се ровеше из багажа, уж проверявайки дали правилно е подреден. Макар внимателно да бе огледал всички фургони, не забеляза нито едно подозрително място, където можеше да има тайник. През цялото време разменяше по някоя и друга дума с жените, предимно на общи теми — за войната, за причината да се преместят, за проблемите, които са оставили зад тях. Не научи нищо необичайно. Накрая скаутът освободи групите, за да си вършат домашната работа, да починат и да се видят със семействата, а той се зае с последния урок за сутринта — с мис Ана Ейвъри.

ТРЕТА ГЛАВА

Джини седеше в задната част на фургона и четеше сборник с поеми от Джон Милтън, когато чу, че водачът дава нареждания на другите, преди да се насочи към нея. Докато се приближаваше, тя го гледаше и се питаше как ли ще се държи с нея днес. Ръкавите му бяха запретнати до лактите, разкривайки мургавите му, мускулести ръце. Черен като ебонит кичур коса се спускаше над слепоочието му и почти закриваше лявата му вежда. Беше гладко избръснат, което още повече подчертаваше отсечените линии на челюстта му. Червената риза само подсилваше общото впечатление за спретнатост и подчертаваше тена. Неизменните му оръжия — два пистолета и нож — предупреждаваха за физическа сила, която не биваше да се предизвиква. Той беше един великолепен екземпляр на мъжкия род и сърцето й заби от необуздано желание.

— Готова ли сте да започнем, мис Ейвъри? — запита я той вежливо.

Джини остави книгата и скочи до него. Нагласена в широка пола за езда, къси ботуши и риза, тя се надяваше, че е „подходящо“ облечена, за да избегне обичайните му забележки. Искаше й се всичко да започне по-добре, затова се усмихна и рече с мек глас:

— Да, сър. Всичко е разтоварено и готово за вашата инспекция — с изключение на най-тежките предмети.

Стив надникна във вътрешността на фургона.

— След като огледам струпаното отвън, ще погледна и вътре. Не е необходимо да вадите всичко. Тръгвате със съвсем лек багаж, така че няма на какво толкова да ви уча.

Джини долови заинтригуваща промяна в тона му, сякаш онова, което бе открил, му се бе сторило странно. Не мислеше, че почти натъпкания фургон е „лек“, но може би така изглеждаше в сравнение с други, които се местеха надалеч, откъсвайки се от корените си.

— Както вече обясних — напомни тя, като се усмихваше, — последните шест години прекарах в пансион, така че багажът ми се състои само от малко дрехи и лични вещи. Те са в ей онзи сандък.

Стив не отвърна на забележката й, но от погледа, му не остана скрит фактът, че днес се бе облякла напълно подходящо. В нея не се долавяше никаква нервност във връзка с огледа и това го радваше. Той отвори и провери бъчонките и сандъците, пълни с продукти — брашно, захар, сол, пипер, ориз, чай, кафе, готварска сода, фасул, царевица и сушени плодове, стафиди, пушена шунка, сушено месо и осолен бут.

— Ами яйцата и млякото? — запита той.

— Татко ще докара пилета от града, а от Джордж Емерсън ще купуваме мляко по време на пътя.

По всичко изглежда, заключи той, че семейство Ейвъри ще се храни добре през предстоящото пътуване. Видя чинии, тигани и още много кухненски прибори, сред които чайник и две тенджерки — голяма и малка — кафемелачка, кафеварка, два остри ножа, холандска фурна и подложка за чайника. Ейвъри носеше няколко оръжия — пистолети, пушки и множество амуниции. Имаше постелки и завивки — възглавници, чаршафи, одеяла и водонепроницаеми рогозки за спане на земята, защото повечето пътници предпочитаха да преспиват под фургона, стига да не е лошо времето. Имаше и три сандъка с консервирана храна, домашно приготвена супа. В една по-малка кутия бяха подредени лекарства, превързочни материали, свещи, пособия за писане и шиене. Нямаше никакви музикални инструменти, нито пък албуми със снимки. Странно, реши той, за такова възпитано семейство…

— Виждам, че сте се постарали да увиете стъклените буркани с туршия, за да не се счупят но време на пътя. Има доста места, където фургонът ще срещне препятствия. Гледайте винаги да са отделени с плат иначе току-виж ви създали главоболия.

Тя се изчерви, докато обясняваше:

— Не ме бива кой знае колко в готвенето и леля ми ги даде за из път.

Стив се засмя на объркването й. Като подбираше внимателно думите си, за да не я обиди, той продължи:

— Съмнявам се, че в пансиона за девици са смятали за важно да научат момичетата на домакинска работа.

Джини забеляза не без задоволство проявеното внимание. Може би той бе решил, че най-добре ще е помежду им да има мир. Държеше се вежливо и възпитано и тя го погледна с благодарност.

— Прав сте, предполагам, но това не ме поставя в кой знае колко изгодно положение по време на пътуването. Ели, Мери, Ръби и Луси обещаха да ме научат на всичко, което трябва да зная.

Стив я погледна, за да се увери, че внимателното му отношение я кара да се отпусне.

— Вие сте умна и схватлива, Ана, та вярвам, няма да срещнете големи затруднения.

Беше изненадана от това, че й говореше на малко име и се зачуди дали това не е грешка.

— Благодаря ви за комплимента, мистър Кар.

— Няма защо. Ще се върна след минутка — промърмори усмихнат той, заобиколи фургона и надникна в кутията с принадлежности за поддръжка на фургона.

Стив се върна при чакащата го жена и се покачи на задната врата. Протегна ръка и й помогна да се изкачи при него във фургона. Неприятно му бе, че трябваше да пусне ръката й, но нямаше причини да я задържа повече. Дланите й бяха меки, каквито вероятно са само облаците, и очевидно непривикнали на тежка работа.

— Трябваше ли да разтоваря всичко от кутията? Не знаех за нея. Имах си работа, докато татко товареше фургона и днес не се сетих за нея.

— Няма значение, там са само инструменти и резервни части — той надникна под седалката, където бяха подредени по едно резервно предно и задно колело, брадва и голям лост. — Баща ви наистина се е подготвил добре за всякакви повреди, които биха могли да възникнат. Той е доста умен човек, Ана. Вие двамата едва ли ще имате проблеми, ако някоя част се счупи. Я да видим какво още има тук… четири сандъка. Какво има вътре?

Джини махна към три от тях.

— Тези са мои — обясни тя, — а четвъртият е на тате.

— Имате ли нещо против, ако надникна вътре? — запита той, очаквайки реакцията й.

Джини знаеше, че водачът не ще намери нищо, което да я уличи, тъй като бе оставила личните си вещи при Марта Ейвъри, докато й потрябват отново. Макар да не смяташе, че „надникването“ му е необходимо, даде разрешение. Уверена бе, че няма да открие скритото писмо на Джоана.

— Разбира се, че не, макар че вътре са само дрехи и книги — нищо чупливо. Не зная какво да ви кажа за сандъка на баща ми — може би Стив искаше да научи нещо повече за нея…

Стив отвори един по един сандъците и прегледа грижливо подредените и доста скъпи тоалети, книгите, съвсем обикновените на пръв поглед бижута, шапки, обувки, една стара кукла и други дреболии. Взе в ръце куклата и я загледа, сякаш се радваше на изработката й. Опитните му пръсти не откриха нищо подозрително вътре и колкото и странно да бе, от това почувства облекчение.

Сякаш в отговор на незададения въпрос, Джини му каза:

— Мама я направи, когато бях малка. Не мога да се разделя с нея. Някой ден ще я подаря на дъщеря си.

Стив си припомни, че майка й е починала доста отдавна и почувства любовта в гласа й. Изпитваше същите чувства към собствената си майка, която бе още жива.

— Хубава е и е великолепно изработена. Знам, че за вас сигурно е нещо специално. Моят най-добър приятел ми подари този нож — той го докосна с ръка — и аз никога не се разделям с него. — А също и с двата гравирани пистолета, подарък от баща му, които трябваше всеки ден да му напомнят за предателството на един човек.

Джини пое куклата и я погледна с навлажнени очи, после я постави обратно сред вещите си. Тя бе единственият спомен от майка й. Ако нещо се случи с багажа й, куклата щеше да е първото нещо, което щеше да се помъчи да спаси. Тя се зае да подрежда разбърканите от Стив дрехи.

Докато го правеше, скаутът я наблюдаваше. Харесваше му кестенявата й коса, която се спускаше от най-високата точка чак до кръста й, плетеница от позлатени къдрици, които блестяха на слънцето като златни остриета. Изпитваше желание да зарови пръсти в тези къдрици. Изразителните й очи бяха кафяво-зелени, сякаш го примамваха. Имаше пълни устни, които събуждаха в него желанието да я целуне, носът й бе с идеална форма и размер, а също скулите и брадичката. Беше красива и желана…

Погледите им се срещнаха, когато тя се извърна, за да попита какво ще последва. Тя беше изненадана, когато съгледа желанието и мекия блясък в очите му. Стоеше близо до него в тесния фургон, който се намираше в самия край на лагера и бе разположен по такъв начин, че другите не виждаха какво става вътре. Тя почувства, че пулсът й се ускорява, а с него и дишането. По тялото й премина едва доловим трепет. Не смееше да помръдне, не знаеше какво да каже, можеше само да отвърне на възхитения му поглед. Дори не чуваше гласовете на останалите, или пък далечния шум от животните. Чувстваше се изпълнена с водовъртеж от нови и силни усещания, водена от невидима ръка.

Стив повдигна един дълъг кичур коса, покрит с къдри.

— Късметлийка сте, че няма да пресичаме индианска територия — не един и двама червени войни биха рискували живота си, за да се сдобият с такъв скалп. Коса с подобна красота би била истински трофей.

Завладяна от излъчването на красивия и мъжествен скаут, Джини попита с дрезгав глас:

— И защо ще ме убиват и скалпират?

Той я погледна с размътен поглед.

— Съмнявам се който и да било войн да го стори. По-скоро би ви взел за своя робиня. — В този миг нищо не би било по-приятно от това да я целуне, освен ако би могъл да я положи в леглото и да я люби. По дяволите, тя беше невероятно съблазнителна и му беше почти невъзможно да се контролира. Така както го гледаше, сигурно не би имала нищо против една целувка, но едва ли би могъл да се спре до тук. Стив поклати глава, за да я прочисти от обърканите мисли. — По време на пътуването, мис Ейвъри, най-добре ще е да прибирате косите си, както го прави мисис Ийвс. Така няма да ви пречат и да се закачат, причинявайки ви неприятности — той отстъпи назад. — А сега ще проверя и сандъка на баща ви, после ще натоварим багажа. Трябва да ви остане време да похапнете, преди да се заемем с уроците по езда следобед.

Краткото и вълшебно очарование се бе разчупило и за нея. Тя го наблюдаваше заинтригувано, докато разглеждаше съдържанието на последния сандък. Не й приличаше на крадец или мошеник, но беше необичайно любопитен. Може би по багажа съдеше за хората и искаше да знае с кого се е захванал.

Побутвайки ги с колене й ръце, Стив нагласи сандъците на предишните им места.

— Оставете ги така, за да стабилизирате багажа си. Бихте ли ми подали онова въже, Ана?

Джини се подчини и видя, че го нарязва на парчета с големия, остър нож, който държеше в левия си ботуш. Вадеше го, използваше го и го прибираше с плавни движения, които намекваха, че го е вършел често, не се съмняваше, че би могъл да извади ножа от калъфа по-бързо, отколкото тя да мигне. Нямаше съмнение, че е експерт в боравенето с ножа. Той завърза парчетата за сандъците и ги прикрепи към стената, за да не се разместват по време на пътуването. Приятно й бе да го гледа, докато работи, но не можеше да разбере защо го прави вместо нея.

След като Стив си удари главата във фенера, окачен на тавана, той я предупреди:

— Гледайте да го държите празен по време на пътя. Инак ще падне и ще залее всичко с газ. Освен че има опасност от пожар, всичко ще се изпоцапа и вмирише. Дръжте плътно затворена тенекията с газ.

— Благодаря, че ми напомнихте. Ще го сторя!

— Да подредим сега и останалия багаж — Стив скочи долу и се зае да й подава натрупаните предмети.

Вече беше видял с какво разполага семейство Ейвъри, но багажът бе удивително малко за хора, поели на запад. Когато всичко бе прибрано вътре, той отново се покатери във фургона. Огледа как е подредила вещите, усмихна се и рече:

— Добра работа, Ана. Само трябва да запомните мястото на всяка вещ, когато се наложи да го разтоварвате. Някакви въпроси?

— Мисля че нямам, мистър Кар. Благодаря ви за помощта.

— Винаги съм насреща, мис Ейвъри. По-добре хапнете преди следващия урок — посъветва, я той, докато скачаше на земята. Помогна й да я последва, като я обгърна със силните си ръце за кръста.

— Отново ви благодаря, сър, много сте мил — рече усмихнато тя.

Стив кимна и пое. Беше объркан от срещата с нея. Поне в едно бе сигурен — че тя също бе объркана. Луси се приближи към нея.

— Ана, ето ти две бисквити с шунка — предложи тя. — И чаша мляко. Ще ти спести време. Ние всички ядохме.

— Благодаря, Луси.

Двете приседнаха и докато Ейвъри се хранеше, Луси отбеляза.

— Радвам се, че мистър Кар бе по-мил с теб днес. Вчера беше малко груб.

Джини преглътна и отговори:

— Сигурна съм, че и другите са го забелязали и това ме смущава. Не зная защо се бе заял с мен, но слава Богу, днес не го стори.

Луси се огледа, за да се увери, че няма никой наоколо, и сетне продължи:

— Мисля, че е хлътнал по теб и това го тревожи.

— Да е хлътнал по мен? Че защо го мислиш? Ние едва се познаваме.

Луси се засмя и обясни:

— Всички влюбени в началото едва се познават, скъпа. Именно това внезапно влечение между хората ги кара да се търсят непрестанно.

— Да се търсят ли? — повтори Джини, чувствайки се малко глупаво. — Та ние не се търсим.

— Още не — отвърна Луси усмихнато.

— Та той дори не ме харесва и тъкмо затова се е заял с мен. Днес беше малко по-възпитан, защото му се троснах след разходката.

— И той е като останалите мъже, даже по-предпазлив. Мъжете се страхуват от любовта и брака и смятат, че трябва да им се съпротивляват с цялата си мощ. Дръж се, сякаш не те интересува и ще те преследва докрай.

— Но аз съвсем не желая да се омъжвам за него — отрече Джини.

— Така ли? — попита я Луси с подигравателна усмивка.

— Той е красив и привлекателен, но…

— Но какво? Баща ти ще се гневи ли, ако изкараш някой романс по време на пътя?

— Не, но аз не го искам. А и не мисля, че Стив Кар е човек, който би се задомил, още по-малко с мен. Освен това той може да е опасен.

— Това че може да се погрижи за себе си съвсем не значи, че е опасен. Не се бой от оръжията, той е нает да ни пази.

— Не мисля, че е безопасно да бъде съблазнен, Луси. Той е от скитащия тип. Прилича ми на самотник и очевидно е щастлив от това.

— Всички мъже са самотници, докато не срещнат жената, която им е нужна.

— Едва ли съм неговия тип жена — нито ще го опитомявам, нито променям.

— Може и да се лъжеш, Ана.

— Ако е така, изненадата ми няма да има край.

Двете се засмяха и с това разговорът бе приключен.

Малко след това към тях се присъединиха Ръби, Мери и Ели. Петте жени продължиха да си бъбрят, докато Стив извика:

— Остават десет минути!

— Учителят ни вика и класът ни чака, дами! — пошегува се Ели.

— Урокът ще е труден — отвърна Ръби с въздишка.

— Ще се справим, партньоре — отвърна уверено Мери.

— Да се приготвим, тогава — рече Луси.

Стив срещна петнадесетте жени при фургона, който бе избрал за урока.

— Веднага щом спра да говоря, ще запретнете мулетата — започна инструктажа си той. — Ще се насочим към полето на запад. Колелата са направени да издържат на неравен път, без да се чупят лесно или да затъват в мочурливата земя. Предните са по-малки, за да позволяват резки завои. Водачът седи, или върви отляво, никога не заставайте вдясно от впряга, инак ще объркате животните. Когато се движим по път, използван и от други фургони, придържайте се към дясната страна, за да избегнете сблъсъци. През по-голямата част вие и децата ще вървите за да позволите на животните да отдъхнат. Накарах мъжете да потренират децата, за да са във форма, когато поемем. Можете да се сменяте с вашите съпрузи, за да отдъхвате на седалката на кочияша или на пейката отстрани — рече той, като посочи една малка седалка от едната страна. — Аз задавам темпото, а вие ще се придържате към него. В случай че възникне някаква пречка, подайте сигнал чрез изстрел, ако керванът се отдалечи твърде много от вас. Но не повече от един, дами, иначе ще подплашите животните. Но случи ли се нещо подобно по време на буря или при други обстоятелства, по-нататък ще ви обясня как да ги овладявате. Това са спирачките на задните колела, а ето тук е ръчката — рече той и я показа. — Използвайте постоянна сила, не я дърпайте прекалено рязко. Гледайте да не прибягвате прекалено често до тях, защото ще ги изхабите, преди да ви потрябват. Ако по пътя си забележите бабуни или дупки — избягвайте ги. Някоя по-дълбока дупка може да счупи колело или дори ос и да ви остави насред път. Гледайте осите ви винаги да са добре смазани. Това е толкова ваша отговорност, колкото и на мъжете. Ще имаме и тренировка по хълмовете, където може да възникнат непредвидени обстоятелства, ако не сте подготвени. Ще го повтаряме всекидневно, докато се научите да го правите със завързани очи. Трябва да умеете да управлявате, да спирате, да маневрирате и да контролирате вашия впряг при всякакво време и терен.

Стив плъзна поглед по реда от жени, за да се увери, че всяка една го слуша внимателно. Постара се да не го задържа прекалено дълго на Ана Ейвъри.

— Ще ви покажа как да поддържате необходимата дистанция между фургоните. Утре ще построим кръгов лагер, това също не е лесно за учене. А също и употребата на камшика. Трябва да уплашите животните, за да ви се подчинят, но не бива да ги наранявате. Може и да прегракнете от викане, защото не е лесно да ви чуят всред шума от копита и колела. В началото ръцете и гърба ще ви наболяват, но после ще се отпуснат. Мъжете също могат да ви помогнат, като ви разтриват нощем с малко мас.

Някои от жените размениха ухилени погледи.

— Всяка сутрин до седем часа трябва да сте приключили със закуската на семейството и домашната работа. По обед, когато е най-горещо, ще почиваме един час. Ще построяваме лагера в шест. В девет си лягаме.

— Стриктно ли ще спазваме това разписание? — запита намусено Мати.

— Да, мадам, мисис Епс — така се поддържа редът. Всяка вечер водещият вагон ще се разменя с последния, така че никой няма да гълта прах през цялото време. Но ако закъснеете при ставане, ще сте на опашката, независимо от падащата ви се позиция. Разбрано, дами?

Някои от жените кимнаха, други отвърнаха, една-две се намръщиха.

— Както вече казах, подайте сигнал, ако изостанете, не е съвсем безопасно да останете назад като примамка за бандитите. Не се безпокойте за кравите, те ще поддържат темпо с мулетата, а също и конете, ако имате такива.

Джини почувства неясна тревога от гласа на Стив и неговата близост. Не можеше да забрави искрата, която беше блеснала между тях и дори мисълта за това я караше да потръпва. Той беше достатъчно силен да се погрижи за всичко и всички. Жалко че наистина нямаше да могат да се търсят, както се бе пошегувала Луси, защото нямаше да им позволи „разписанието“, а също и склонността му към усамотение. И все пак…

— Когато сме на открито, силните ветрове могат да разклатят фургона ви. Ако положението се влоши, ще спрем, за да преместим багажа на другата страна за по-добър баланс. Един по-силен повей може да преобърне колата на неравно място, Особено ако вещите ви не са завързани здраво. Ако сте ядосани, уморени или кисели, запазете чувствата си за себе си и не дразнете околните. Последните две неща, които ще учим през тази седмица, са как да пресичаме реки и да овладяваме паниката. Някакви въпроси?

Джини и приятелките й почувстваха облекчение, когато видяха, че никой не се готви да задава въпроси.

— Добре. Ето как ще използвате камшика и поводите… — започна Стив.

След като приключи с обясненията си и отговори на зададените въпроси, той изпрати жените да запретнат животните. Само две се нуждаеха от помощ. Кравите и конете бяха завързани за дърветата, за да пасат, наблизо бяха оставени и домашните птици. Стив показа на жените как да завиват, за да излязат от местата за лагеруване и как да заемат правилна позиция. Когато колоната от петнадесет фургона беше готова, той яхна коня си и пое от лявата страна на групата, за да го виждат всички. Най-отпред беше Луиз Джаксън, която вече знаеше как да управлява фургон.

— Да тръгваме! — извика Стив и махна с мургавата си ръка към онези отзад, които не можеха да го чуят. Беше яхнал едър дорест кон и даваше сигнали на жените да тръгват една по една, за да поддържат правилна дистанция помежду си.

Макар при потеглянето им по затревената поляна да се вдигна съвсем малко прах, той можеше да си представи объркването на някои от тях, когато стигнат до по-засушени участъци от пътя, където прашните облаци ще са непрогледни като плътна мъгла, или пък местата, където калта ще е дълбока до глезени и колелата ще поднасят във всички посоки.

Стив гледаше как Ана използва поводите и камшика, за да накара впряга й да потегли. Зарадва се, че шестте мулета се подчиниха, та не се наложи да отива на помощ. Не искаше другите да си помислят, че към нея има специално отношение, защото ревността можеше да създаде нови проблеми.

Мулетата на Ейвъри се понесоха в лек тръст, застигнаха го и продължиха напред. Забеляза колко напрегната и побледняла беше Ана. Знаеше, че вътре в нея сигурно се надига паника. Сякаш за да скрие чувствата си от него, тя не го погледна, докато минаваше наблизо. Колко жалко, че не можеше да хване поводите на нейния фургон и да поеме с нея на дълъг път, където ще прекарат много вълнуващи нощи под звездното…

Стив тръсна глава да прогони мислите и за малко да пропусне да подаде сигнал на следващата жена. Не се разсейвай!

Когато и последният вагон го подмина, Стив потупа по врата своя червеникавокафяв кон и промърмори:

— Да вървим, Чууни.

Пое в галоп покрай всеки от фургоните, за да провери как се справят дамите. Заговаряше всяка, дори само с по няколко думи. Отново се върна назад, оставяйки ги да потренират новопридобитите си умения.

Водачът приближи Луиз и се понесе успоредно с нея, посочвайки й да направи широк завой обратно към лагера. Остана на място, за да види как ще се справи всяка една с трудната маневра, и даваше наставления, когато бе необходимо. Не можеше да не почувства гордост от добрата работа, която бе свършил.

Впери поглед в жената на неговите мисли, докато тя правеше завоя. Не срещна някакви особени затруднения. Изглеждаше горда и щастлива, когато минаваше покрай него, тя го надари с усмивка. В отговор той само кимна, за да скрие прилива на чувства от нея и останалите.

Тренировките по управляване и завиване продължиха два часа под бледото мартенско небе, което днес бе малко по-топло. Стив свали шапка и използва ръкава си, за да избърше потта от лицето си. Продължаваше да се оглежда наоколо със зорките си очи, защото въоръженият лагер имаше нужда от известно време, преди да отвърне на сигнала за тревога, подаден с изстрел. В калъфа на седлото му имаше петнадесет зарядна автоматична пушка „Хенри“. Беше експерт в стрелбата с нея и го бе доказвал нееднократно. Пръстите на лявата му ръка се плъзнаха по дръжката на „Колт-Уолкър“, 44 калибър и по изрязаните инициали. Той спря движението им и ги сви в здраво стиснат юмрук, смръщил вежди в огорчение, което не го напускаше и за миг.

Джини беше изтощена. Нямаше и един инч от тялото й, който да не протестира на натоварването. Въпреки широкополото боне, което криеше лицето й в сянка, яркото слънце я караше да примижава, а очите и главата я боляха. Кожата и дрехите й бяха мокри от пот, лицето й блестеше. Косата й се спускаше надолу по гърба като дебело кожено покривало. Утре ще я привърже, както ги съветваше Стив и ще й стане по-хладно. Съжали, че не е по къси ръкави, но веднага се досети, че ръцете й ще почервенеят от слънцето. Що се отнася до ръкавиците й за езда, бяха твърде тънки, за да я предпазят от грубите поводи. Стив я бе предупредил за опасността да ги изпусне и да изгуби контрол над впряга. И тогава ако мулетата се подплашат, водачът можеше да хвръкне нагоре от седалката, която нямаше предпазни перила.

„Нагоре ли?“ — мислеше си тя. И без това седалката бе разположена достатъчно нависоко. Беше стъпила с ботуши на сандъка с инструменти и се подпираше на предната част на седалката. Все още не се чувстваше достатъчно стабилно и подрусващият се вагон я караше често да губи равновесие. Ала след като разбра какво се иска от нея, част от напрежението отпадна. Даваше си сметка, че пътят, който ги чака, ще е монотонен и изтощителен. Слава Богу, че си имаше четири приятелки, мистър Ейвъри и… не, не и Стив Кар. При тази мисъл почувства, че губи концентрация.

Стив спря до нея и извика:

— Ускорете темпото, мис Ейвъри! Изоставате назад! — той доближи коня си и гласът му спадна до нормалното. — Знам, че сте уморена и изтощена. Учете се да не губите концентрация, случи ли се някоя неприятност, ще трябва да изостанете. Останалите ще са в същото положение, но ще става по-лошо по време на пътя, когато ще се налага да пътуваме по цели дни, ден след ден — той пришпори коня си в галоп, преди тя да успее да му отвърне.

Джини се ядоса, че си бе позволила да се разсее. Стив веднага я бе укорил. Тя отпусна поводите, размаха камшика и извика на мулетата да ускорят крачка. В бързината фургонът подскочи и тя за малко да изгуби равновесие и да тупне на земята. Стисна зъби и се задържа, докато изведе фургона на правилна позиция.

Заслуша се в подрънкването на юздите, пляскането на поводите в гърбовете на животните и поскърцването на фургона, когато минаваше през дупки и бабуни, чегъртането на колелата, ритъмът на двадесет и четирите удрящи в земята копита, дрънченето на веригите, подскачането на резервните части и колела под нея и виковете на жените, които окуражаваха своите впрягове.

Загледа се в Стив, изправен на седлото, сякаш е бил роден и отгледан на него. Ако не откъсне очите си от него, отново ще се разсее и ще направи някоя беля, така че побърза да се втренчи във фургона на Ръби.

Последвалата разходка на една миля беше агония за повечето жени, включително и за Джини. Този път не само Мати Епс, но и други започнаха да недоволстват, но Джини запази чувствата си за себе си. Знаеше, че Стив го прави за тяхно добро, затова прие наказанието мълчаливо и без съпротива.

Изтощените жени се държаха в група по време на тренировката и всички, с изключение на две, пристигнаха едновременно в лагера. Тъй като вече ставаше късно, Джини видя, че скаутът се зае да откара с коня си двете изоставащи — Мати и Кати. Първо доведе в лагера вечно оплакващата се девойка, сетне докара и тъмнокосата хубавица, която го бе обвила здраво с ръце през кръста.

— Толкова по въпроса за изоставащите! — ядоса се Джини.

— Не се безпокой — посъветва я Луси. — Тя няма да ти го открадне.

Джини срещна погледа на приятелката си и въздъхна.

— Днес отново сбърках и предполагам всички ме видяха. Мислите ми за малко бяха другаде.

Нито една от жените не бе забелязала Стив, който заобикаляше фургона на Ейвъри, и замръзна, щом чу думите на Луси.

— Ти го желаеш, Ана. Не можеш ли да го забравиш?

— Трябва, Луси. Нямам друг избор.

— Не, имаш — отвърна другата.

— Не, Луси, повярвай ми, така е. Ще се къпеш ли преди вечеря?

— Много хитър начин за промяна на темата — пошегува се Луси. — Да, веднага. Джеф ще направи вечерята вместо мен. Най-малкият ми е на девет, така че децата не ми отнемат толкова много време, колкото на другите жени. Да разкараме потта и мърсотията.

Стив сбърчи вежди. Малката южняшка красавица си играеше с него, но всички жени по природа са флиртаджийки. Прав беше, когато предположи, че не би могла да се заинтересува от мъж като него. Още повече, че бе оставила друг зад себе си!

Джини отново яде с Ели и семейството й и след това помогна в измиването на чиниите. Всички до една от приятелския кръг се почувстваха прекалено уморени след вечеря, за да си гостуват, и затова побързаха да си пожелаят лека нощ и да се приберат във фургоните си.

Джини седна върху двата ката завивки и се подпря на няколко възглавници, за да може да чете на светлината на фенера. За да има свеж въздух и да разсейва дима от лампата, тя остави двата края на платнището вдигнати и се отпусна с дрехи на леглото.

Краката я боляха от непрестанното притискане в кутията с инструменти. Боляха я и възглавничките на стъпалата й от допира с твърдото дърво. Усещаше тялото си така, сякаш всеки мускул е бил разтегнат до край и всяка кост разкършена до спукване. При всяка крачка гърбът й се схващаше от болка. Пръстите й горяха от непрестанното стискане на поводите и почти отказваха да държат книгата, която искаше да чете. Опашната й кост протестираше от това, че седи върху нея, та се наложи да премести тежестта си другаде. Това на свой ред раздразни седалището й, защото и новото място също бе изранено. Зачуди се дали ако седи на възглавница, няма да запази тялото си от непрестанното друсане. Не, реши тя, защото така още повече ще се наруши равновесието й.

Беше прикрила лицето си от пламтящото слънце и за щастие поне кожата й не смъдеше от изгаряне. Въпреки ръкавиците ръцете й бяха изранени и чувствителни и тя предположи, че до сутринта по тях ще се появят плюски и синини. Съжали, че няма по-дебели ръкавици, каквито носеха някои от другите жени и Стив Кар. Не предполагаше, че за целта ще са необходими такива ръкавици. Джини реши, че когато я посети Чарлз Ейвъри, както предварително бе уговорено, ще го помоли да й намери един чифт. Освен това щеше да го помоли за няколко чифта панталони, с които щеше да й е по-лесно да се качва на седалката.

Едва днес бе разбрала какво има предвид Стив, като говореше за гълтане на прах. Когато се върна в лагера, тя имаше прах в косите си, прах по миглите и в очите и навсякъде другаде, където можеше да си представи. Струваше й се, че носът й е задръстен от прах, макар неведнъж да се бе мъчила да го почисти с края на кърпата си. Откри песъчинки дори в устата си, макар да я бе измила няколко пъти, преди да вечеря. Сякаш микроскопични частици си бяха играли на криеница между зъбите й и в кухините на устата й. Пепелта се бе размесила с потта й, оформяйки сивкави петна по лицето и около очите й. Въпреки че банята я освежи, едно къпане в гореща вана би било същински рай.

Бяха тренирали в район, където се редуваха трева и открита земя. Наоколо имаше предимно борове и дъбове, покрити с гъст, тъмнозелен, спускащ се до земята мъх. Забелязала бе на няколко места ярките петна на пролетни цветя и й се бе приискало да поспре, за да си набере букет. Но подобно глупаво хрумване би ударило като с камък сериозния водач.

Стив нямаше да я завари, че не внимава, ако не беше толкова объркана в своите мисли и проблеми. Но тя се тревожеше, че ако не се поправи, той може да каже на „баща й“, че Джини не може да потегли на Запад, тъй като не е подготвена. Това беше удобен повод да я махне от погледа си, ако се чувстваше застрашен от нея, така както тя от него.

Естествено Чарлз Ейвъри не би позволил на скаута да я остави. Беше й обещал да й отведе в Тексас и щеше да го стори. Уверена бе, че мистър Ейвъри е честен, благороден и великодушен човек. Беше като някакъв добър и нежен чичо. Не само на кораба, но и след като пристигнаха, бе имал не една възможност да се възползва от положението си. Не беше го сторил и Джини бе сигурна, че нямаше да го стори. Единствената заплаха за нея бе опасността от разкриването й от враговете на баща й, или от членовете на семейство, към което твърдеше, че принадлежи. А също и някоя атака от страна на скаута. Ако той…

— Мис Ейвъри… — повика я Стив от другия край на фургона.

Джини остави книгата и срещна погледа му.

— Мисля, че трябва да се разберем преди онова, което е между нас, да продължи. Ти си беля, жено — за мен, за себе си и за всички останали.

Джини замръзна от уплаха и размърда болезнено нараненото си тяло. Мрачният му тон и поглед й говореха, че не е познала причината за появата му — беше тук, за да й се сопне, а не за да я ухажва.

— Какво искаш да кажеш? Правя каквото трябва и влагам всички сили. И не се оплаквам.

— Твърде лесно се разсейваш, мечтателко. Наруши обещанието си да не си позволяваш да се разсейваш. А когато го вършиш, разсейваш мен, защото трябва да те поправям. А пък когато се разсейвам аз, животът на всички е в опасност.

Очите на Джини се замъглиха от притеснение и болка. Знаеше, че е прав и със сигурност намираше за тежко и неприятно задължението си да се кара на своя ученик.

— Съжалявам, Стив — промърмори тя. Ако си търпелив и ми простиш и този път, обещавам да направя всичко възможно. Кълна се.

Стив бе завладян от непознато досега угризение. Искаше да успокои девойката, която изпитваше физически и емоционални страдания. Но как да го стори, след като част от тези страдания идеха от загубата на човека, когото тя обичаше? Изглеждаше толкова беззащитна и не бе прелистила и една страница от книгата, която бе разтворила. Беше дълбоко разстроена и това чувство му беше добре познато.

— Ще ти дам още една възможност — заяви той.

Очите на Джини блеснаха от радост.

— Благодаря ти, Стив. Няма да съжаляваш. Ще те накарам да се гордееш с мен.

— Чувствата ми не са от значение, Ана, единствено важно е да си върша добре работата.

— Грешиш — отвърна тя с укрепнал глас и се изчерви.

— Нима те е грижа за това, което мисля? — попита той, като диреше по лицето й белези на женска кокетност и измама.

Червенината й се задълбочи, докато признаваше:

— Да, много.

— Тогава докажи го, бъди примерна ученичка отсега нататък. Съгласна ли си?

— Съгласна — рече тя с усмивка.

— Извади мехлема от аптеката на баща ти и се намажи цялата с него — утре ще се почувстваш по-добре. Не натискай прекалено силно, инак може да разкъсаш пришките по кожата. Бих го направил аз, но не ми е работа, а и не е редно.

Джини изпита възбуда при мисълта за плъзгащите се по тялото й мъжки ръце, масажиращи я с грижовност и нежност. Тя прочисти гърло, преди да заговори.

— Много си мил и искам да ти благодаря за това.

Стив се подпря на ритлата и прошепна.

— Не съм чувал често подобни думи. Благодаря.

— Аз си мислех, че ги чуваш през цялото време. Толкова си умен и… — тя се поколеба.

— Защо спря? Жаден съм за комплименти от една дама.

— Не мисля, че би било редно да ти кажа всичко, което мисля за теб.

— Толкова ли е лошо? — попита той с лека усмивка.

Тя отвърна дръзко:

— Не е лошо, но е твърде лично и интимно.

Стив почувства тръпка в слабините от близостта й и прошепнатите думи.

— Подобен намек със сигурност би лишил от спокоен сън един самотник… изненадан съм, че не си омъжена досега.

Неочакваната забележка я завари неподготвена.

— Откъде знаеш, дали не пътувам на Запад при годеника си? — попита тя.

Стив закова погледа си в нейния.

— Щеше да го признаеш пред останалите. Нали вие жените обичате да се хвалите, когато хванете мъж?

— Не повече, отколкото мъжете се хвалят с победите си сред жените.

Той се изсмя и отвърна:

— Бързо и остроумно.

Джини почувства, че е впечатлен и от това й стана приятно.

— Говоря само истината, мистър Кар, както я виждам и преценявам с опита си.

Той се ухили и на свой ред каза:

— Лека нощ, мис Ейвъри.

— Стив? — спря го тя, обхваната от внезапна смелост. Трябваше да знае дали беше само мил с нея, или наистина изпитваше интерес.

Той впи очите си в нейните и забеляза объркването й.

— Да?

— Нямам си годеник, който да ме чака в Тексас, или където и да било.

Скаутът я погледна заинтригуван.

— И защо ми го казваш?

— За да знаеш, че проблемът ми не е в нещастна любов — тя дръпна перденцата на фургона над задния отвор, после се изви напред и направи същото с предния. Проследи го как се отдалечава от нея и спусна платнището.

Джини оправи леглото и възглавницата си. Намери мехлема и намали пламъка на фенера, за да избегне появата на предателска сянка на платнището. Седна на леглото, зад прикритието на дебелите дървени прегради, и се съблече. Последва съвета на Стив и докато нанасяше мехлема, почувства жадуваното облекчение. След като приключи и си облече нощницата, тя изгаси светлината и се нагласи в най-удобната поза, която намери. Прогони всички тревожещи я мисли и се приготви за сън, знаейки че и утрешният ден ще е труден.

Стив видя, че светлината угасна във фургона на Ейвъри. През последните няколко минути той бе наблюдавал сцената отвън. Ръцете го сърбяха да направи масажа вместо нея. Беше поразен от вълнуващите й думи след всичко, което бе чул по-рано. Може би, помисли си той, не е разбрал правилно разговора с Луси Ийвс. Или може би Ана бе излъгала него, или пък Луси. Не можеше да открие причина и за двете възможности. Сигурно Ана имаше нужда от здрава мъжка ръка, която да я опитоми и постави на място. Дали ако се отдръпне или започне да се държи повелително, няма да предизвика интереса й. Изглеждаше по-мека с него, след като се бе държал грубо. Ще трябва да провери хрумването си утре и да види каква ще е реакцията й.

ЧЕТВЪРТА ГЛАВА

Джини се пробуди от звуците на животни — мулешки рев, конско цвилене, кудкудякане на кокошки, кравешко мучене и птичи песни — а също и гласове и смях на хора. Миришеше на закуска — полуготова или вече приготвена, най-вече на изпечен бекон, шунка и кафе. Тя сбърчи нос, когато подуши миризмата на размазания по тялото й мехлем, изпълваща вътрешността на фургона. Тялото й болезнено се съпротивляваше на всяко движение. Още преди да се надигне, Ели почука на задния вход, за да провери дали приятелката й не се е събудила. Джини вдигна пердето толкова, че да може да надникне навън и рече, докато ставаше мъчително.

— И тебе ли те боли всичко тази сутрин, Ели?

Добрата жена не искаше да казва, че е привикнала на тежка работа и непрестанни натоварвания повече от изнежената си приятелка.

— Боли ме и съм схваната, но засега се справям добре. Имаш ли от мехлема?

— Да и го използвах, преди да си легна. Мистър Кар ми каза, че ще намали болките и аз съм сигурна, че е помогнал. А също и раздвижването.

Ели се усмихна и кимна.

— Ще ти оставя от закуската. Ела, когато се облечеш. Ние почти сме готови.

— Благодаря, Ели, не знаеш колко ми помагаш с грижите си.

Брюнетката се усмихна отново.

— Да, знам. Ще се видим скоро — Ели се зачуди дали да каже на Ана, че баща й им бе платил, за да й помагат, докато той е в града, сетне реши, че и така щеше да го върши, защото харесваше тази прекрасна млада жена. Пък и Ана можеше да се притесни, когато научи, че баща й не е бил сигурен дали ще се справи сама.

Джини спусна пердето и отметна завивките. Изми лицето и ръцете си в легена и се преоблече. Придържайки се към съвета на Стив, тя привърза дългата си коса на плитка. Но не можа да я прибере напълно от лицето си, поради изобилието на кичури и къдрици.

Джини спусна плотовете от двете страни на фургона. След като проми устата си с ментова вода, тя изхвърли съдържанието на легена и кофата. Изпразни фенера и прибра на сигурно място запалителната течност, както я бяха посъветвали. Провери дали багажът е здраво закрепен за днешните тренировки. След като спусна задната врата, тя слезе от фургона и се отправи към мястото, определено за тоалетна, а после се присъедини към Ели Дейвис и семейството й.

— Добро утро, Стюарт — поздрави тя и после заговори децата. — Още един хубав ден да си играете, докато ние си смъкваме кожата от ръцете.

Всички се засмяха на комичното изражение, което Джини направи нарочно с последното изречение.

— Как ми се иска да избягам и да си играя на кукли с вас — прошепна тя на момичетата.

— Добре ще се позабавляваме, мис Ана, мама ни е направила няколко чудесни кукли.

— А ние отиваме на риба — добавиха двете момчета.

— Ще ги изкормим и почистим, докато вие с мама свършите, та да ги сготви — заяви най-големият.

— Ако ни остане време, докато сме тук, бих искала да ме научите как се лови и почиства рибата — рече Джини. — Бях в пансион за момичета много години и не познавам живота на открито.

По-възрастното момче погледна изненадано Джини. После кимна с готовност.

— Аз ще ви науча, мис Ана. Ще ви бъде забавно. Дори ще слагам червеите на кукичката вместо вас.

— Много вежливо от твоя страна, истински южняшки джентълмен. Но ако не се науча сама да върша всичко, какво ще правя по-нататък, когато не си наблизо?

— Повечето момичета не обичат да държат червеи и да се цапат с тях, но обзалагам се, че вие сте достатъчно смела, за да го правите.

— Надявам се. Може би ще имаме възможност да го узнаем скоро.

— Хайде, деца, гледайте си вашата работа и оставете мис Ана да се храни — обърна се Ели към децата. — Скоро трябва да сме готови за урока.

Четирите деца се засмяха и започнаха да се шегуват с майка си, че трябвало да се готви за урок. Ели разроши косата на най-големия.

— Колкото и да растете, деца, знайте, че винаги ще има по нещо важно да учите.

Джини стигна до извода, че децата често се вслушват в думите на други хора, а не на родителите си.

— Майка ви е права, никога не спирайте да се учите да вършите разни неща.

Децата и Стюарт се качиха във фургона, за да си съберат нещата.

— Това е добър съвет, мис Ейвъри — отбеляза Стив.

Джини се обърна и го погледна, питайки с поглед: „Винаги ли подслушвате другите?“

— Благодаря, сър. Скоро ще сме готови за работа.

— Добре, защото не обичам да започвам късно. Тези може да ви потрябват днес — рече той и й подаде чифт дебели ръкавици за езда. — Макар и да са ви големи ще свършат работа, докато ръцете ви загрубеят достатъчно, за да използвате старите си ръкавици.

Джини прие ръкавиците от скаута. Погледна ги, после погледна и него.

— Благодаря ви, мистър Кар, много мило. Вчера открих, че моите ръкавици са били прекалено тънки. Мислех, че тази сутрин ръцете ми ще са покрити с пришки, но имам само зачервяване и одрасквания.

— Скоро по нежните ви ръчички ще се появят мазоли, но не искам отново да чувствате болка където и да е по тялото, която да ви разсейва. Другите жени използват резервните ръкавици на мъжете си. Жалко, че баща ви не ви е оставил един чифт.

Джини почувства как доброто й настроение отлита при тези думи. Зачуди се дали го бе уплашила, или обидила с примамващото си държание снощи.

— Когато дойде да ме види, ще му поръчам да ми донесе един чифт от града и тогава ще ви върна вашите. А дотогава ще ги пазя.

Стив забеляза как от лицето на момичето изчезна веселата усмивка. Не искаше да я нарани, но, изглежда, че не можеше без това, ако искаше да се научи как да се справя с нея. Кимна и остави двете жени сами.

Джини се намръщи и промърмори на Ели.

— Защо този човек винаги намира някакво неприятно извинение, когато се отнася добре с друг?

— Самотниците са такива, Ана.

— Какво искаш да кажеш?

— Държат се преднамерено грубо, за да не позволяват на другите хора да се сближават прекомерно с тях. Често те са били наранявани в миналото и затова държат хората на дистанция с хладни жестове, за да не пострадат отново.

— Искаш да кажеш, че се държат грубо от желание да се защитават?

— Да. Ако не допусне някой до себе си, няма начин да бъде наранен отново.

— Но това е глупаво и погрешно. Да си самотен също е много неприятно.

— Така е, но не и за човек, който изпитва болка.

— А защо мислиш, че човек като Стив Кар изпитва болка?

— Не зная. Всичко е възможно. Може би нещо от войната. Мисля, че е хлътнал по теб и това го прави нервен.

Джини си спомни, че Луси бе изказала подобно предположение и се зачуди дали не са прави. Погледна към скаута, възседнал своя кон. Ами ако това е…

— По-добре яж, преди да ни е повикал — посъветва я Ели. Тя болезнено осъзнаваше, че и другите жени изпитват силен интерес към красивия водач.

— Права си. Ще побързам. Трябва да нахраня мулетата и да ги впрегна, инак отново ще си помисли, че съм немарлива и ще се заяде с мен.

Когато Стив премина край нея, за да събере жените, Джини го спря.

— Забравих да ви благодаря, задето ме посъветвахте за мехлема — рече тя. — Свърши чудесна работа и тази сутрин се чувствам по-добре.

— Дребна работа, мис Ейвъри. Налага се да се грижа за доброто физическо състояние на моите дами. Впрягайте животните и се гответе да тръгвате заедно с другите — той пое и я остави не по-малко объркана от самия него.

Трудно се стига до сърцето ти, Стив Кар. Чудя се защо ли…

Джини запрегна мулетата и ги върза за фургона. Покатери се на седалката, настани се и се приготви за началото на урока. Почти чуваше как поскърцват ставите й. Бонето бе здраво завързано с връвчици под брадичката й и краката й опираха уверено в кутията с инструменти.

Тя се загледа в големите ръкавици, които й бе заел и които бе нахлузила върху нейните по-малки, за уплътнение. Бяха нови, все още не миришеха нито на мъж, нито на ежедневна работа. Неговите ръце бяха големи и силни и тя не би имала нищо против да бъде галена от тях. Не би имала нищо против да го целуне и опознае отблизо. Ако не беше изпълнен с толкова много противоречия, толкова объркан, разстроен! Никога не беше в състояние да предположи в какво настроение е, когато се приближаваше към нея, но може би той също не можеше. Ако Ели и Луси не грешаха за страховете му, това би могло да обясни защо в един миг е кисел, а в следващия нежен.

Но приятелките й можеха и да грешат. Може би той искаше да й намекне, че иска да я учи, а не да бъде преследван от нея. Това нямаше да е проблем, тя не разполагаше дори с време да го прави. Пътищата им щяха да се разделят след около месец, когато приключи пътуването. Не можеше да разбере защо тази мисъл й причинява такава дълбока болка, та те бяха непознати и той се държеше както враждебно, така и мило с нея. Тогава, замисли се тя, защо го харесва?

Ето това бе сърцевината на нейната дилема — твърде много го харесваше, и то прекалено рано. Мразеше дори самата мисъл, че е измъчван от болка, защото знаеше как се чувства човек в подобно състояние. Може би чувстваше общото помежду им и това я привличаше, резултат на прекалено чувствителното й сърце. Но ако можеше да смекчи твърдостта му и да стопли хладината с едно приятелство, не си ли заслужаваше да опита, каквото и да й струва? Ако…

— Да потегляме, дами! — извика Стив, после им махна да тръгват.

Джини прогони измъчващите я мисли и се съсредоточи върху предстоящата задача. Не измина много време и за свое удоволствие установи, че се чувства по-уверено от вчера. Дори равновесието й бе по-добро, а тялото й не протестираше на натоварването както вчера. Беше по-спокойна и по-добре контролираше себе си и впряга.

Поздрави се за придобитите нови умения и независимост. Беше успяла да прикрие тревогите и мъките си, за да не стават достояние на околните. Повечето от спътниците й изглеждаха приятни хора, особено четирите й приятелки. Очакваше я възбуждащо и предизвикателно приключение и тя бе уверена, че ще се справи с него. Колкото до поведението й спрямо тайнствения скаут, реши да мисли за това по-късно.

Стив пришпорваше жребеца си напред и назад покрай кервана от фургони, разпрострял се сред полето. Почти всички, с изключение на две-три от жените, се справяха добре с управлението. Той се надяваше, че и занапред ще са все така прилежни — когато дойде времето на по-тежките уроци. Беше малко неспокоен за своята роля в предстоящата задача, за съдбата на лагера и за начина, по който Ана Ейвъри се бе прокраднала в мислите му. Привикнал бе да се оправя сам, да се грижи за себе си и да стои надалеч от хората. Беше разкъсван между желанието да приключи по-бързо подготовката и да действа бавно до разрешаване на случая.

Ако приключи бързо, отново ще бъде сам и далеч от изкушенията на красавицата. Ще може да се захване със своята лична задача, която бе отложил, за да приеме това важно предизвикателство. Измама, лъжи и хладнокръвно убийство — ненавиждаше ги, както и извършителите им, особено ако жертвата е той.

Трудно беше да се държи като великодушен и приятен скаут и нерядко излизаше извън границите, особено в отношенията си с Ана. Но ако не спечели уважението на тези хора, вярата и приятелството им, не ще научи нищо полезно, което да му помогне да проникне в кръга на „Червената магнолия“.

Нямаше никаква причина да извърши обиск на фургоните и единствената възможност за оглед вече бе използвана вчера. Оставаше да разчита на своя нюх и инстинкта си да открива ключове към загадката. Трябваше да зачести контактите си с мъжете — ще го стори още днес следобед.

Стив поспираше край всеки фургон, за да поговори с водача — да похвали, окуражи, да даде полезен съвет. Повечето от жените отвръщаха с усмивка, разговаряха и сетне му благодаряха, само Мати и мисис Браун бяха намръщени и кимнаха хладно, но поне не го изнервиха с хленченето си. Луиз му каза, че според нея всички са готови за потегляне още на следващия ден, стига Стив да успее да ги запознае и с останалите неща. Кати го погледна с примамлив поглед и измърка нещо в отговор на въпросите му, но той се престори, че не забелязва.

— Някакви проблеми? — запита той Джини, яздейки от лявата й страна.

— Не бих казала, мистър Кар. Как се справям? — попита тя, без да откъсва поглед от фургона на Мери.

— Чудесно. Ако има проблеми, повикайте ме — той продължи в галоп, надявайки се, че тя ще се зачуди защо толкова малко е стоял при нея. Ако има късмет, може да забележи, че при другите се задържа повече. Така ще пробуди в нея любопитство и тревога, а може да я накара да работи по-здраво, за да привлече вниманието му. Повечето жени, мислеше си той, желаят онова, което не могат да притежават, така че Ана сигурно ще бъде предизвикана да се втурне подире му.

Когато Стив премина покрай нея, тя не му обърна внимание. Днес Ана изглеждаше особено привлекателна. Беше привързала косата си, както я бе посъветвал, при това с червена панделка. Дебелата плитка на края се полюшваше при всяко нейно движение. Не смееше да погледне към него, за да не изгуби ритъма и да наруши изискваната дистанция. Съсредоточаването й означаваше, че не иска да го ядоса с още някоя грешка, а следователно имаше смисъл от мръщенето му. Трябваше да признае, че тя се справя добре. Тъмносинята риза и пола, които бе облекла днес, хармонираха с потъмнялата й кожа, а прическата доразкрасяваше лицето й.

Стив даде знак на фургоните да спрат. Приближи се до всяка една от жените и ги предупреди, че започват тренировката за заемане на кръгова позиция. Дори и да бе подразнена от поведението му, Ана не го показваше с нищо. Беше им обяснил преди да тръгнат, че е необходимо всяка вечер керванът да се подрежда в кръг, а понякога и през деня, за да се предпазят от атаките на противника.

Скаутът направи широк кръг с коня си и жените го последваха, или поне се опитаха да го сторят. Той знаеше, че е доста трудно да се изпълни подобна маневра с помощта на поводите, като същевременно се внимава предното колело да не се удари в борда на фургона. Когато някой от впряговете спираше, или излизаше встрани, той се приближаваше, за да помогне. Понякога се налагаше да сграбчи юздите на водещото животно и да го насочи със сила в кръга. Същевременно обясняваше на закъсалите жени как по-добре да държат поводите, за да излязат от затрудненото положение.

— Отпуснете левия повод и придърпайте десния, за да го насочите в правилна посока. Не твърде силно, инак ще извърне глава и ще се противопостави на вашата заповед. Той е водачът, а другите ще го следват. Нямат избор — вързани са един за друг.

Джини беше облекчена, че нейният водач е с белязано ухо и винаги знаеше към кого да насочи усилията си. Всеки път, когато хранеше, поеше или работеше с мулетата си, тя се стараеше да вникне в характера им и да спечели уважението им, за да й се подчиняват. Дотук добре…

Измина известно време, преди повечето от жените да схванат маневрата и да започнат да се справят с нея. Когато Стив закова жребеца си, кръгът, който бе описал, бе почти идеален, при което дясната страна на всеки фургон почти се допираше до лявата на намиращия се и ред него. Впряговете бяха от външната страна на кръга, готови да бъдат разпрегнати и прибрани вътре. Така не оставаше никакъв отвор за нахлуване на нападатели. В случай че се налагаше отбрана, обясни им Стив, мъжете ще се прикрият зад седалките, за да отвърнат на огъня, използвайки за прикритие дървеният корпус.

Той извика на жените да слязат и да се съберат в центъра.

— По време на пътуването ще оставяме около два фургона отвор, през който да минават хората и животните — обясни той. — Двата фургона със зърно, които ще се присъединят към нас в деня на тръгването, ще запълват отвора, преди да си легнем, или в случай на необходимост. Животните ще се вкарват в кръга, за да бъдат защитени от набези на престъпници. Ще спите във или под фургоните си — в зависимост от времето и личните ви предпочитания. Ще готвите от външната страна в близост до фургона, вечер ще оставяте малък огън, за да прогонва дивите животни и да попречи на когото и да било да се промъкне в тъмното. Някакви въпроси преди да повторим маневрата?

— Ако се подреждаме така, как ще стигаме до вещите си, за да си гледаме домакинството? — запита с нахален тон Луиз Джаксън. — Онова, което ни е необходимо по време на пътя, е насъбрано отзад и отвън не може да се достигне. Ще трябва да изнасяме вещите си извън кръга, а после да ги мъкнем обратно. Не можем ли да спрем с гърбове навън? По-лесно ще е, а и така ще си вършим домакинската работа без проблеми. По този начин и впряговете ще са вътре, готови да бъдат разпрегнати.

— Това ще направи нещата по-лесни за вас — жените — започна той. — Но не е достатъчно безопасно, а безопасността е по-важна от домакинската работа. Нападне ли ни някой, мъжете могат да отбраняват себе си и семействата си по-добре от предната част на фургоните. Може би сте забелязали, че бордовете на фургона са достатъчно високи, за да се подават неща под тях, а не да се носят отстрани.

Джини остана доволна от авторитетния начин, по който Стив наложи мнението си пред Луиз, която изглеждаше начумерена от загубата. Зачуди се къде ли ще лагерува той, след като няма фургон, за да го включи в кръга. Вътре, при животните, дали ще има достатъчно място? Или навън, където за един самотник има достатъчно простор и усамотение и където ще може да се защитава срещу всякаква появила се заплаха? Променяйки внезапно насоката на мислите си, тя се изненада от лекотата, с която той контролираше изражението и очите си, можеше да ги направи непроницаеми и замъглени, сурови и хладни или пък нежни и възбуждащи. Изглежда, владееше добре всяка част от живота и тялото си.

— Още въпроси или забележки? — попита той. Жените останаха мълчаливи. — Добре, дами, да тръгваме и да повторим всичко отново.

Около един часа бяха приключили с урока и изяли обяда. Стив обяви с усмивка:

— Ще ви оставя да си починете и да оправите къщната работа за няколко часа, докато мъжете ви са на лов за прясно меса. Сигурен съм, че децата ви се нуждаят от малко внимание от ваша страна, нещо повече от кратко посещение преди лягане. Веднага щом се върна, започваме уроците по стрелба.

Джини седеше на юрган под сянката на едно дърво далеч от шума на лагера. Четеше, докато двете бебета на Ръби Емерсън спяха на сламеника до нея. Беше настояла да наглежда децата, докато майка им переше дрехи на реката. Харесваше веселата червенокоска и знаеше, че тя се нуждае от помощта й. Не разбираше кой знае колко от бебета, но докато спяха, знаеше, че не представляват проблем. Ръби й бе показала как да ги повива, ако се наложи, а хранене засега не предстоеше.

Джини спря четенето и се замисли за тайнствения и привлекателен Стив Кар. Беше я избягвал днес, може би за да се предпази от изкушение или за да прикрие интереса си към нея от другите. Сигурно се страхуваше, че може да допусне някоя грешка, ако си позволи прекалено много да мисли за нея, а вероятно ненавиждаше непривичния за него страх. Може би самоувереният скаут не знаеше как да ухажва жената, която му е хванала окото. Или не знаеше как да се извини за суровото си поведение, желано или не. Може би се бе опитал да го стори, като се държеше вежливо и предлагайки помощта си. Или пък смяташе, че тя просто се държи приятелски и че никога не ще може да спечели жена с положение толкова различно от неговото. Дали да му покаже, че греши? Но защо, след като пътищата им скоро ще се разделят? Не бива да рискува и да се нарани, след като Стив Кар се бе оказал такъв костелив орех.

Джини плъзна поглед към спящите деца, едното кърмаче, а другото вече проходило. Изглеждаха невероятно красиви, с пухкави бузи и блестящи, червени като ягоди коси. Някои ден и тя ще има щастливо семейство като Ръби. Тя…

Мислите й бяха прекъснати от приближаващия се Чарлз Ейвъри. Тя се усмихна, докосна с пръст устните си и посочи спящите деца. Даде му знак да седне до нея. После рече с тих глас:

— Радвам се да те видя. Как вървят работите?

— Точно това смятах да питам — прошепна усмихнато той.

— Дотук добре, само дето непостоянният Стив Кар известно време ми създаваше проблеми. Трябва да призная обаче, че донякъде грешката бе и моя — не винаги успявам да се съсредоточа по време на урок.

Високият, строен мъж отвърна:

— Нищо чудно, мила, след всичко, което си преживяла напоследък и това, което ти предстои. Съжалявам, че те е затруднил — изглежда ми свестен човек.

— Такъв е, но изглежда го заварих в неподходящо време, и то не веднъж.

Чарлз разгледа с любопитство руменината по лицето й и се засмя.

— Аха, така било значи — пошегува се той. — Ти май доста го харесваш. А той?

Джини не се чувстваше неудобно от това, че разговаря за романтичните си чувства, защото Чарлз Ейвъри притежаваше умението да й вдъхва спокойствие.

— Не знам какво чувства и мисли той, татко — двамата тихо се засмяха. — Понякога е мил и сякаш иска да се сприятелим, друг път и хладен, почти груб. Въобще не го разбирам — тя разказа набързо част от случилото се. — Разбираш ли какво искам да кажа? Напълно съм объркана — тя зачака съвета на своя верен и уважаван приятел.

— Бъди с него мила и се старай да му помагаш, Ана. И без това бремето на плещите му не е никак леко — името на починалата му дъщеря с лекота се изтърколи от устата му. Боже, как му липсваха детето и жената. Харесваше това момиче и бе готов на всичко, за да я защити и предпази. — Може би се държи на разстояние от теб, защото те смята за благородничка. Или пък се страхува, че такава фина дама като теб не ще съумее да се справи с подготовката, или да издържи на трудностите по пътя и така ще забави всички и ще обърка нещата.

Джини разбираше добре какво значи за Чарлз приетото от нея име и защо се спира за миг винаги, когато го произнася. Сърцето я болеше за неговата трагична загуба. Очите, които за миг се бяха изпълнили с мъка, бяха най-чистите благородни сини очи, които някога бе виждала. Нямаше никакво съмнение, че той я харесва и че с него е в пълна безопасност.

— Може и да си прав. Той е мил, когато се подчинявам и се уча бързо. Ядосва се, когато се разсейвам.

— Щом иска винаги да си съсредоточена в него — направи го. Това е в твой интерес. Освен това можеш да го използваш по-късно — тя го погледна въпросително и Чарлз поясни: — Опитен водач като него ще е добър скаут и защитник за онова, което трябва скоро да направиш. Ако си съгласна, мога да ти заема пари, за да го наемеш на тази служба.

— Да отида до Колорадо със Стив Кар? — промърмори тя, замислена за всичко онова, което можеше да им се случи по пътя.

— Страхуваш ли се от него? Нали досега не е казал или сторил каквото и да било, което да те кара да мислиш, че е опасен човек, на когото не можеш да се довериш? Ако не се е държал като джентълмен ще го нашибам с камшика.

Джини знаеше защо мъжът пред нея е разстроен и защо лицето му бе зачервено и гневно. Тя разбираше загрижеността му. Успокои го с докосване по ръката, повтаряйки, че Стив не е сторил или изрекъл нищо нередно. „Не, помисли си тя, в смисъла който ти имаш предвид.“

— Да не е посмял! — заяви ядосано Чарлз, стискайки юмруци.

— Сигурна съм, че не би го направил, сър. Просто не исках да го отвличам от задълженията му с грешки, неподчинение и романтични увертюри — Джини се обърна да провери как са децата на Емерсън, които се бяха размърдали от шума. Успокои ги с леко потупване и тихи думи.

Последните няколко изречения наведоха Чарлз Ейвъри на мисълта, че тя е силно увлечена по водача. И тъй като Кар му се струваше свестен човек, не беше кой знае колко разтревожен от избора на Джини. В края на краищата Кар може скоро да й бъде от полза, особено ако измамата й бъде разкрита в Тексас и ако баща й наистина е мъртъв. От разговора между двете момичета преди смъртта на Джоана Чапман той бе научил повече за Вирджиния Марстън и починалата й приятелка, отколкото тя предполагаше.

Би я изпратил до Колорадо и сам, ако не трябваше да се справя със собствените си проблеми. Може би ще го стори, след като ги реши. Във всеки случай ще й обясни къде да го намери, ако възникнат затруднения в Тексас. Но ако той не можеше винаги да е до нея, за да й помогне в труден момент, опитният скаут бе една възможност, пред която не биваше да си затварят очите. Трябва да продължи да я окуражава. Нямаше да е трудно, като се имаше предвид интереса, който Джини проявяваше към него. Нужно бе само и скаутът да е така омагьосан от нея, както изглеждаше и тя от него. Ако наистина е така, тогава Стив ще направи всичко възможно, за да я защити. Чакаше ги дълъг път, разполагаше с предостатъчно време да помогне за сближаването на двамата млади, стига да не промени мнението си за опитния водач.

Когато Джини го погледна отново, Чарлз рече:

— Сигурен съм, Ана, че всичко ще бъде наред — ти си храбра и умна. Знаеш какво трябва да направиш, за да успееш. Заложила си много, но ще вземеш правилните решения, за да постигнеш целите си. Ако въобще научих нещо от войната, то е да върша каквото трябва, за да оцелея, да победя и да бъда щастлив.

— Такива са и моите мечти и цели, мистър… татко — поправи се тя. Преди да продължи, отвърна на усмивката му. — Но понякога се страхувам, че ще се проваля.

— Това е съвсем естествено, Ана, но аз съм сигурен, че няма да се провалиш — увери я той.

— Имаш повече вяра в мен, отколкото аз самата — призна му тя.

— Защото знам, че си силна и смела личност. И ти ще се увериш още преди края на това пътуване.

— Надявам се.

— Сигурен съм — той промени темата. — Марта ти е изпратила вкусна храна и цяло парче изсушен ябълков пай. Оставих ги във фургона, преди да дойда при теб. Имаш ли нужда от нещо друго? Ще бързам за града, за да стигна там преди мръкване. Не бих желал да изкушавам силите на злото.

— Ще внимаваш и ще си отваряш очите, нали? — попита го загрижено тя.

— Разбира се, дете мое, а и съм въоръжен, ако потрябва.

Джини огледа оръжието в ръцете му и се усмихна.

— Имам нужда от ръкавици за езда. Моите са твърде тънки.

— Трябваше да се досетя. Дай ми един твой чифт, за да знам размера и още утре ще ти ги донеса.

— Трябва да наглеждам децата на Ръби, но ще ги намериш на седалката във фургона — тя му разказа, че Стив й заел неговите ръкавици.

Чарлз се ухили доволно.

— Да, сър, истински джентълмен, точно както си мислех. Нещо друго? Не се безпокой за парите, имам достатъчно.

— Само ако ми позволиш да ти ги върна по-късно.

Той се усмихна.

— Дадено. Ще държа сметка, ако настояваш.

— Настоявам. Панталоните ще са ми нужни, когато се качвам на фургона, дългата пола непрестанно се заплита и пречи. Можеш да вземеш зелената пола най-отгоре в сандъка за размер. И обувки — по-здравички. Вземи един стар чифт от лявото отделение на сандъка. Ще ти създам ли прекалено много проблеми? — запита с лека тревога тя. — Кажи ми? Преди да потегля от града, нямах и най-малка представа какво ще ми е нужно по пътя.

— Марта ще ми помогне, ако се затрудня да изпълня молбата ти. Не се безпокой, Ана, не ме затрудняваш никак.

— Благодаря, сър. Не зная какво бих правила без теб.

Чарлз бе трогнат от сълзите, които блеснаха в очите й.

— За мен е радост, че те срещнах, че се запознах с теб и че имам възможността да ти помогна. Откакто дъщеря ми почина, не съм усещал топлината на слънцето в живота си, докато не те срещнах и… знаеш, какво искам да кажа. Благодаря ти — отвърна той и преглътна развълнувано.

— И двамата имахме късмет, че се срещнахме във време, когато изпитвахме нужда.

— Права си, момичето ми. Е — изправи се той, — трябва да тръгвам. Пази се, Ана Ейвъри, до утре.

— Довиждане и благодаря — тя го проследи да изчезва зад дърветата, които я отделяха от лагера. С помощта на Чарлз Ейвъри щеше да й е по-лесно в измамата, макар да изпитваше непосилна мъка от това, че трябва да лъже приятелите си. Както той я бе предупредил, възможно бе някой от тези хора да познава или да е чувал за семейството на баща й, така че не биваше да издава истинската си самоличност пред никого. Колкото до другата измама, не искаше да мисли за нея, докато не му дойде времето.

Малкото момиче се размърда и се пробуди. Джини взе на ръце детето, за да не събуди спящото бебе. Не знаеше доколко едно четиринадесетмесечно дете е в състояние да я разбере, но въпреки това каза:

— Мама пере и скоро ще се върне. Искаш ли… Ана да си поиграе с теб? — тя взе едно ръчно изработена играчка, за да позабавлява детето. Момичето се отпусна и скоро се заигра.

Стив се приближи, наблюдавайки изпълнената с нежност сцена, която пробуди неясни чувства в каменното му сърце. Защо, питаше се той, се държа така студено и незаинтересовано с една жена, която е изпълнена с толкова топлина и привлекателност? Но трябваше — заради мисията и заради собствената му безопасност. Наложи си да потисне завладелите го емоции и да се върне към изпитаната стратегия на атака и отстъпление, атака и отстъпление.

— Наглеждате децата, мис Ейвъри?

Джини погледна през рамо и отвърна:

— Да, сър, докато Ръби пере. Има повече работа от мен, а мъжът й тръгна с вас.

Той се подпря на дървото.

— Защо ме наричате „сър“? — запита я, позволявайки си лека усмивка. — На двадесет и седем съм, вие сте на деветнадесет, така че делят ни само осем години. Това „сър“ ме кара да се чувствам стар.

Отново ли се държеше с нея подкупващо?

— Съжалявам, мистър Кар. Възрастта няма нищо общо с това — просто проявявам уважение към авторитета ви.

— Ах, да, у вас говорят образованието и финото възпитание.

— Така е — отвърна тя, но реши да не продължава, докато не открие в какво настроение е този път. От невъзмутимия тон и изражение не можеше да прецени какво влага в думите си. Спомни си какво им казваше една учителка: „Умната жена винаги знае кога и колко да мълчи с дръзкия мъж.“ Само че проблемът за Вирджиния Марстън се състоеше в това дали може да бъде умна с такъв труден мъж — или напълно объркващ, какъвто бе Стив Кар.

— Чух, че баща ви е идвал да ви навести. Жалко, че се разминах с него. — Стив съжали, че не се е срещнал с Чарлз, за да размени няколко думи, както бе сторил с останалите заподозрени. По време на успешния лов не бе открил нищо.

Джини почувства, че е разсеян.

— Поръчах, както ме посъветвахте, ръкавици и панталон. Татко ще ми ги донесе утре. Когато ги получа, ще ви върна вашите. Разказах на татко за вашата помощ. Той ви похвали.

— И това изненадва ли ви?

Тя се загледа в една играеща си катеричка, преди да отвърне.

— Не, защо да ме изненада?

— Ами, вчера имахме някои… противоречия.

— Само защото се бях разсеяла в неподходящия момент.

Стив я загледа внимателно. Изглежда, тя нарочно избягваше погледа му.

— Значи приемате вината изцяло върху себе си?

— Не, но по-голямата част.

— Тогава сигурно разбирате защо се държах малко грубо с вас?

— До известна степен. — Детето заплака от скука и липса на внимание, или може би бе доловило растящото във въздуха напрежение. Докато се мъчеше да го успокои и утеши, непредсказуемият скаут си тръгна, без да забравяй да й напомни, че урока по стрелба започва след тридесет минути.

Докато дойде редът на Ана, Стив бе изпитал и инструктирал почти всички жени. Обясни, че я е оставил за накрая, тъй като останалите трябвало да се грижат за мъжете и децата си. Беше определил място за стрелбище на около половин миля от лагера, за да не плашат децата. Тъй като големите синове на Ели бяха на дванадесет и четиринадесет и можеха да наглеждат за известно време по-малките, Стюарт Дейвис поведе жените на ходенето на две мили, с което да завършат упражненията си за деня. Стив каза, че когато приключи с обучението на Ана, би могъл той или някой друг от мъжете да поеме с нея.

— Казахте, че можете да зареждате и стреляте с пушка, нали… — започна Стив.

— Да — отвърна тя, осъзнавайки, че двамата са останали сами и никой не ги гледа.

— Покажете.

Джини пое карабината тип „Хенри“ и я огледа.

— Нещо не е наред ли?

— Не, просто проверявам откъде се зарежда — оръжията са различни.

— Стреля с куршуми 44-калибър. Петнадесет зарядна е, със затвори и магазинно зареждане. Някакви въпроси?!

— Не — Джини зареди карабината без никакво затруднение?

— Стреляйте.

Джини се прицели в посочената й цел, опря пушката в рамото си и изстреля един след друг петнадесет куршума.

— Рита като… муле — промърмори тя, уверена че и този път ще си спечели похвалата.

Стив приближи целта, огледа я и сетне се върна.

— Браво, вие сте опитен стрелец — само два пропуска, и то съвсем за малко. Къде сте се научили да стреляте така?

Джини трябваше да измисли нещо.

— Учителите в пансиона смятаха, че младите дами трябва да умеят да се защитават. Все пак сме във война, нали? — всъщност беше се научила, защото в Англия ловът бе обичайно забавление и от възпитаната жена се очакваше да стреля добре.

— Ами револвера? Знаете ли да боравите с него?

— Стреляла съм няколко пъти с по-малки.

Стив извади един от колтовете си и й го подаде, изваждайки патроните.

— Четирийсет и четвърти калибър. Шест изстрела. Ударникът се дърпа след всеки изстрел.

Джини пое револвера. Беше тежък и неудобен, над четири фунта и с деветинчово дуло. Тя зареди оръжието и после го погледна неуверено.

— Как да се прицеля?

— Протегнете напред ръка и стегнете лакътя си. Изравнете цевта с посочената цел и след това стреляйте.

Джини се подчини не без затруднение, заради тежестта на оръжието. Тя натисна спусъка и въздухът се разтресе. Силата на отката дръпна ръката й нагоре и куршумът отлетя встрани.

— Дори не уцелих посоката — промърмори тя и дръпна ударника.

Стив сграбчи китката й и я задържа, докато стреляше повторно.

— По-близо, но все още встрани. Опитайте пак.

След десетина минути и две кутии патрони Джини попадна два пъти в по-голямата цел.

— Две от дванадесет, не е зле — промърмори тя.

— Трябва да се научите да контролирате отката и тежестта на револвера. Едно оръжие не може да ви е от полза, ако не боравите добре с него. Направете го ваш приятел, нека ви е удобно като дланта ви. Не можете да се защитавате, ако не уцелвате, а целите ви ще се движат.

Тя го погледна.

— Не мога да убия когото и да било.

— Ще можете, когато му дойде времето — отвърна Стив, — и дори ще се радвате, че сте оцеляла вие, а не врагът ви. Мислете за това като за отмъщение или справедливост. Някои хора смятат, че за тези неща са способни на всичко.

Джини реши, че става дума за отминалата война и всичко свързано с нея.

— Те грешат. Войната свърши. Сега е мир и ние търсим ново начало. Миналото не може да бъде променено. Отмъщението само поражда нови проблеми за невинните и ги въвлича в неприятности.

Стив отбеляза възможността да понаучи някои неща.

— Онези от ККК не мислят като вас. Разбира се, и те се променят бързо и скоро ще забравят защо са били създадени. Може да станат почти толкова зли, колкото бандите янки, нападащи южняците.

— Не знам много за ку-клукс-клан, само онова, което съм чувала или чела. Но смятам, че е погрешно да се преследват негрите. Повечето от тях са добри и честни хорица, които искат само мир и свобода. Не можете да ги вините заради делата на онези, които са били подлъгани от янките да тероризират и наказват бившите си господари. Знам, че някои от тези банди са съвсем побеснели, че убиват и ограбват всички бели, но това не оправдава действията на клана срещу бившите роби.

— Права сте и аз се възхищавам на ума ви, мис Ейвъри. Да се върнем към нашата задача. Може би проблемът е, че лошо се прицелвате. Имате силни очи, би трябвало добре да виждате всичко. Да опитаме пак.

На Джини й беше приятно от леко прикрития комплимент. Зареди и изстреля още един барабан и този път се справи по-добре — три от шест. Усмихна се от удоволствие, погледна скаута и той потвърди, че става все по-добра.

Стив се облегна на едно дърво, докато Джини продължаваше с тренировката. Изглежда, бе твърдо решена да се усъвършенства и бе завладяна от своя успех. А след като му бе заявила, че не смята да убива когото и да било, той заключи, че се старае заради него. Именно това искаше…

Когато изпразни още една кутия и вече поразяваше целта с четири от шест куршума, той каза:

— За днес стига. До потегляме на път. Уверен съм, че искате час по-скоро да приключите с тренировката и да се заемете с всекидневните си задължения.

— Това означава ли, че взех изпита, учителю? — запита го тя с усмивка.

— Аха. Да вървим, чакат ни две мили.

Поеха по пътя, който бе набелязал по-рано. Стив пое със скорост на движещ се фургон и се стараеше да върви на няколко крачки пред нея. Не поде разговор, защото за днес бе научил достатъчно. Усещаше усамотението им, царящия наоколо покой, нейната привлекателност. Ако не беше достатъчно внимателен, можеше да я сграбчи и да я нацелува тук-там. Може скоро и това да опита, но беше още прекалено рано, за да спечели благоразположението й. Трябваше непрестанно да си го повтаря по време на двете мили.

Джини остана на две крачки зад мъжа. Той не заговори, тя също. Очевидно искаше да вървят в тишина и на разстояние, затова му даде и двете. Пък и беше малко опасно да започва първа тази романтична игра, а и не беше сигурна къде би я извела. По-добре да прекара времето с него приятно, отколкото да предизвика поредното търкане. Напоследък се бе държал мило, сближавайки се все повече с нея, и тя реши да остави нещата така.

Върнаха се в лагера и там се разделиха.

Джини събра нещата си и отиде да се къпе на реката. Откри, че месечното й течение е приключило и това я зарадва. Не след дълго, измита и освежена, тя се присъедини към Ели Дейвис, за да й помогне в приготвянето на рибата, която бяха уловили момчетата. Научи, че Стив е бил поканен да вечеря със Джаксънови и се зачуди как ли ще понесе досадната Луиз и нейния тих съпруг по време на яденето.

Беше намислила да предложи на Стив от храната, която й бе донесъл Чарлз Ейвъри, но сега вече той не се нуждаеше от нея. Две от децата на Ели не харесаха рибата, затова Джини им предложи от пърженото пилешко. Видя, че очите им блеснаха, когато извади от ябълковия пай на мис Ейвъри.

— Изяжте си вечерята и ще получите по едно парче — посъветва тя ентусиазираните деца.

Вирджиния Марстън почувства облекчение и увереност от успеха си със Стив. Нямаше представа, че късно тази нощ й предстои още един поучителен и изумителен урок.

ПЕТА ГЛАВА

Почти всички мъже и няколко жени се събраха около разпаления огън, за да поговорят за злините, поразяващи Юга. Събранието се проведе далеч от другите коли, за да не се тревожат децата, но все пак достатъчно близо до колата на Джини, за да може тя да дочуе вледеняващия разговор. Леко нарастващата луна осветяваше слабо сцената с бледожълтия си сърп. Само тези, които бяха близо до ярките пламъци, можеха да бъдат разпознати по осветените лица, когато заговаряха.

Когато разговорът стана сериозен, Джини остави книгата си настрана и угаси фенера, за да слуша, без да я забележат.

— Някои хора мислят, че трябва да се предприемат решителни действия, за да се спре всичко това, но аз не мога да си представя какво могат да направят повечето хора, за да променят нещата. На власт са онези радикали и те искат всичко да се върши по техния начин. Те дори поставиха военния секретар Шанън начело. Не можете да накарате човек с неговото положение да тръгне с вас. Смятам, че ръцете ни са вързани.

Джини позна гласа на Стив Кар. Тя не предполагаше, че той се занимава с политика. Не беше ли подмятал той, че се интересува единствено от себе си? Странно…

— Докато Юга не се освободи от контрола на янките и докато не доведем обратно нашите собствени управници на власт, един честен човек няма много за вършене — каза Стюърт Дейвис.

Дениълс не се съгласи.

— Това, от което се нуждаем, е движение по-силно от „Черните кодове“, в което влязоха всички с изключение на Тенеси. Както казаха онези момчета от Мисисипи, ние живеем под заплахата на байонетите на янките и лудешките заповеди на заблудени чужденци. Действително приключихме с робството, защо тогава всички не са щастливи и не ни оставят на мира? Бившите роби не могат да бъдат граждани на тази голяма държава. Те не могат да общуват с нас или да ни управляват от политическите постове, които лудите янки им връчиха. Ще постъпим, както ни беше заповядано, но не сме задължени да го харесваме, да се сприятеляваме с тях или да им позволим да ни затъкнат гърлата.

— Ние, момчетата от Джорджия, не се страхуваме от негрите. Ако някой ги хване да мързелуват наоколо, арестуваме ги, вкарваме ги в затвора или ги глобяваме. При това всичко е легално.

Джини не можа да види кой прави тези забележки. Искаше й се да го зърне, нали и тя беше от Джорджия, може би го познаваше.

Избухването на Хари Браун прекъсна мислите й.

— Поврага, нашият собствен президент не може да ни помогне! Декретът за армията няма да му позволи да даде заповеди. Те ще трябва да дойдат от генерал Грант. Казвам, че президентът, независимо колко много го мразя, трябва да бъде под контрола на държавата, а не на онези противни и алчни радикали. Поврага, Юга беше насечен на пет военни области с по един генерал начело на всяка и всичко защото не приехме онази четиринадесета поправка. Очакват от нас да се съгласим, че африканците са граждани и могат да гласуват? Те могат да заемат постове, а ние не можем, защото сме се борили срещу Съюза? Не можем да подаваме жалби за роби, които са ни отнели, или за собственост, която са изгорили или плячкосали. Не можем дори да взимаме заеми, за да преживеем през тежкото време. Оставят политиканите авантюристи да ограбват къщите и земята ни заради неплатени данъци, които те са ни наложили поради войната, която изгубихме. Всички сме напълно разорени. Защо трябва да се подчиняваме на закони, които работят против нас? Поврага, ние дори не сме част от Съюза! Африканците имат повече права от нас! Те ще ни накажат дори ако дишаме неправилно.

— Правят същото и с бизнеса — прибави Ед Кинг, — и са поели контрола над транспорта и продажбите. При тези политиканстващи авантюристи, които ни прегазват с помощта и на нашите продажници, нямаме шанс да се възстановим. Откраднаха млекарския ми бизнес, но аз ще започна нов в Тексас. А него няма да го получат без кървава борба.

— Мислиш ли, че тези янки някога ще се оттеглят от Юга? — попита Ели.

— Никой завоевател никога не отстъпва това, което е спечелил. Мислят си, че са ни направили услуга с онзи Декрет за амнистията, но той помогна само на селяните.

— Знам какво имаш предвид, Ед — каза Джеймс Уигинс. — Всеки мъж, който е бил висш офицер или е имал пари преди войната, трябва лично да проси от президента. Аз отказах да коленича пред него, или пред който и да било янки.

— Можехме и да спечелим войната, ако Оул Джеф Дейвис и повечето от нас не бяхме толкова благовъзпитани — каза Джеф. — Ако бяхме правили набези на север, преди Ейб да наеме толкова добри генерали срещу нас, те щяха да бъдат твърде слаби и уплашени, за да нанесат удар.

— Янките нямат нито причина, нито право да се държат толкова надменно и могъщо! — каза гневно Дениълс. — Забравят, че при тях също имаше робство почти до 1805. След като се индустриализираха, повече роби не им трябваха. Но ние имахме нужда от тях за плантациите си. От нас поискаха да премахнем цялата институция на робството, но ние не можехме. Доста се наежиха, когато пожелаха това през тридесета година. Никога не съм познавал някой джентълмен от Юга, който да злоупотребява със собствеността си. Те бяха твърде ценни, за да бъдат бити и осакатявани. А онези в затвора едва не ми осакатиха крака от нехайство. Янките нямаха право да отнемат нашата собственост и да ни нападат. Те просто използваха робството като извинение, за да ни унищожат, да се спуснат тук и да ни завладеят. По нищо не приличат на нас, затова и не ни разбират. Мислят ни за глупави и изостанали, защото говорим бавно, спокойно и различно.

— Поврага — изсъска Браун. — На тях не им пука за африканците! Вече изоставят и пренебрегват техните права! Въпреки това ще си го върнем.

— Всичко започна с онова споразумение от Мисури през петдесета — каза Ед Кинг. — Не трябваше изобщо да се съгласяваме. После начина, по който действаха по отношение на случая Дред Скот, беше глупав, нямаше значение дали неговият господар се е преместил в свободен щат — това не му даваше право да иска по съдебен ред свободата си или да става гражданин. Когато обаче блокираха нашите пристанища и заграбиха южна територия, те ни предизвикаха неудържимо, дори тези от нас, които никога не са имали роби. Трябваше да се присъединим към нашите приятели и семейства, за да се сражаваме заедно с тях.

— Не бяхме държава на място обаче — каза Дениълс. — Имахме една конституция, един президент и конгрес, но те не действаха съгласувано помежду си. Щатите и градовете се справяха със собствените си дела. Какво направи правителството за нас? Много малко, така че защо трябва да бъдем по-лоялни към Съюза, отколкото към Юга?

— Грешката беше в железопътните линии и телеграфите. Проклет да е тоя прогрес! Направи така, че всички да са наблизо и да им е уютно, да бъдат лесно достигани и контролирани.

— Прав си, Ед — каза Джеймс. — Всеки участък беше заплашван или експлоатиран от другия. Разкъсваха ни на парчета по шевовете, които не бяха яки поначало. Ингландърите мразеха западняците, защото твърде много хора от тях се преселваха натам и можеха да отглеждат и продават зърнени култури по-евтино от тях. Западняците знаеха, че тези на изток ги използват и ги смятат за боклук. Юга беше богат, благовъзпитан и тъй мощен, че онези янки не можеха да го понесат. Да, сър, те използваха робството като извинение, за да ни нападнат. Дори възхвалиха проклетия Джон Браун, който предприе кървавата атака срещу бели на харпъровата железница, за да освободи такива като него.

Тихият Самюъл Джексън проговори:

— Видях вестниците, така че ми е ясна истинската картина: около триста и петдесет хиляди от шест милиона южняци са притежавали роби, по-малко от две хиляди са имали над сто черни, повечето притежаваха четири или по-малко.

Джини пак не можа да разпознае гласа на този, който проговори в сянката:

— Това, че Джорджия беше силата на Конфедерацията, също не й помогна. Нейните ж.п. линии, пристанище и трите арсенала поддържаха страната ни жива, докато Шърман не ги разруши. Той дори плени Джеф Дейвис при Бруинвил.

— Този янки кучи син трябваше да го застрелят! — изригна Дениълс. — Той заповяда на хората си да вършат неща, надвишаващи жестокостта дори за военно време.

— Басирам се, че за ККК би било върховно удоволствие да им падне в ръцете за няколко часа — каза Джордж. — Те са силни в Алабама, откъдето ще преминем скоро — точно в сърцето на Конфедерацията, в столицата Монтгомъри.

— Ако имаш предвид да се отървем от радикали, политика, наши продажници и онази Лоялна лига — присмя се Кати, — няма смисъл да изскубваме корените си и да се изселваме. Не би трябвало да сме с подвити между краката опашки като бити кучета и да бягаме. Това е нашата земя, така че защо да я предаваме на алчните янки? Всички можем да встъпим в клана и да се съпротивляваме. Невидимата империя е силна и безстрашна. Войниците първо трябва да те хванат, преди да те вкарат в затвора или да те накажат. А ако сме разумни, няма да ни хванат. Струва си да опитаме. Сигурно все някой тук знае как да се влезе в контакт с членове на клана.

Ед Кинг се скара на красивата си жена.

— Не бъди глупава, Кати. Това са опасни думи. Никога не знаеш дали шпионите не са наоколо. Освен това не знаеш за какво говориш — кланът е колкото полезен, толкова и опасен. — Ед смени темата. — Чух, че Шърман и други офицери на Съюза са изпратени на Запад със задача да бият индианците, така както биха и бунтовниците. Говори се, че всички виждат осъществяването на контрола над индианците с поставянето им в резервати или унищожаването им. След като толкова много граждани се преместват на Запад, правителството трябва да реагира.

— Да — изсмя се Дениълс. — Шърман е командир на военната дивизия на Мисури. Надявам се ония червенокожи да бият него и войската му по-здраво, отколкото нас. Така им се пада. Нека ги убият и скалпират за това, което ни направиха. Може би червенокожите ще им сторят това, което ние не можахме.

— Мистър Кинг е прав донякъде. Ако можехме да се съпротивляваме, нямаше да се налага да напускаме. Но не можем — твърде е опасно. Този клан е полудял.

— Как така? — попита Стив съпруга на Мати Епс.

— Да, Джоел. Чух, че добре се справят със защитата на южняци и прочистването на янки и африканци. Поврага, те успяха да проведат избори и да си построят училище. След това ще поемат и властта — подигра се отвратен Браун.

— Обучението може и да им помогне — разсъди Ели, — учението помага на всеки. Дори и да не вярваш в това несправедливо е да изгаряш училищата, църквите и къщите им. Това би накарало повече от тях да нападат бели хора.

— Чувал съм, че членовете на клана са само образовани и богати хора — отбеляза Луиз, — затова и носят качулки, за да не бъдат разпознати и заловени. Те нападат само размирници, янки и онези предатели продажници. Всъщност половината от нещата, в които ги обвиняват, са направени от хората в Лоялната лига, преоблечени като тях. Мисля, че заслужават възхвала за смелостта и ловкостта си. Не бих имала нищо против да стана член на клана. Ако бях такава, щях да водя групата си към велики победи. Името ни щеше да се носи по цялата страна.

— Както и новината за залавянето и обесването ви.

— Нас няма да ни хващат, Ели, ще бъдем прекалено хитри. Ще изплашим до смърт онези янки крадци и убийци.

Джини отново се взря в тъмнината, за да види кой говори.

— Тези янки-съдилища въобще не ни помагат. Те помагат само на такива като тях и на негрите. Ако не беше кланът, щяхме да бъдем в много жалко състояние. Мнозина казват, че в Джорджия водачът им е генерал Дадли Дюбоуз, но законът не може да го докаже. Смятам, че те са патриоти, добри хора, принудени да се борят със злото по какъвто и да е начин.

Стив отхвърли Карл Мърфи от мисления си списък със заподозрени, въпреки че той дори не беше включен в него преди. Нито един престъпник, предположи той, не би бил достатъчно глупав, за да спомене името на такъв важен водач на висок глас. Той слушаше как Луиз Джексън започна да декламира познанията си по въпроса.

— Видях тяхното верую, публикувано в един вестник. Някакъв журналист бе докопал копие от него и го бе разкрил. Не послужи много на янките срещу тях, защото в него се казваше, че съществува „за да защитава слабите, невинните и беззащитните от унижения и несправедливости, безчинства на разюзданите, насилниците и бруталните и особено вдовиците и сираците на войниците на Конфедерацията“. Във веруюто им дори се казваше, че съществуват, за да „защитават и бранят Конституцията на Съединените щати и всички закони“. На мен ми звучи добре.

— На мен също — каза Дениълс. — Не можете да видите онези от Лоялната лига така наречените „хора“, които залавят и наказват според закона или банди от така наречените „войници“. Ако заловят човек на клана, обесват го така, че всички да могат да го видят, или го хвърлят в най-ужасния затвор, който могат да намерят. Ако си висш офицер, например Гранд Драгън или Ден на Червените магнолии, си в още по-голяма беда.

Стив се чудеше защо Джон Дениълс би споменал точно това, което законът се опитваше да разкрие. Мнозина се страхуваха дори да прошепнат името на тази тайна организация.

„Номер, премисляше той, за да отхвърли подозрението от себе си.“

— Кои са Магнолиите? — поинтересува се Кати.

— Малко, но силни. Символът им е потопен в кръв цвят от бяла магнолия. Костюмите им са алени, страховита гледка. Ако някога намериш някой от знаците им на вратата си, по-добре се изпарявай.

— Това е заради войната — осмели се Ели. — Войната ги е направила студени и твърди. Кара ги да вършат всичко в името на отмъщението.

Джеф Ийвс попита Стив дали е участвал във войната.

— Да, както мнозина мъже.

— На коя страна? — попита Хари Браун.

Стив трябваше да отговори:

— Беше единствено правилната страна, Конфедерацията.

Джеймс Уигинс го попита къде се е бил.

— Тук-там, най-вече в Мисисипи, Тенеси и Кентъки.

— Нека не говорим повече за войната тази нощ — предложи Ели. — Късно е и всички сме разстроени. Джордж, защо не ни изсвириш нещо?

— Разбира се, госпожо, ще бъда щастлив. — Съпругът на Ръби повдигна своя фидъл от скута си и засвири весела мелодия, за да успокои всички преди лягане.

Докато слушаше, Стив осъзна защо не беше им казал, че е бил пленен при Шайло през април 63-та, докато се беше опитвал да спаси един човешки живот. Нито пък би им споменал как беше вкаран в затвора и измъчван, а после пуснат на свобода, за да стане надъхан янки. Той знаеше колко много южняци гледаха на тези войници като на предатели и страхливци. Помисли си, че първо на първо въобще не трябваше да се забърква във войната, така че защо трябваше да остава в една „адска дупка“, както Дениълс наричаше затворите на Съюза? Защо трябваше да бъде измъчван емоционално и физически или да гледа как се отнасят към други по същия начин? Защо да гледа как умират хора в страх и болка, когато можеше да бъде далече на Запад на свеж въздух, свободен, далече от ужасите на войната, вършейки добри и смели дела. Кой не би приел предложението на янките? Някои бунтовници бяха направили същото по други причини. На едни им беше омръзнала войната и убийствата, други бяха осъзнали колко безполезно и погрешно е да се бият, трети пък бяха обзети от пълно отчаяние и страдаха от това, че са загубили смелостта си, а пък някои се надяваха да пуснат нови корени, където и да е.

Въпреки добрите неща, които „надъханите“ янки бяха направили през войната — помагаха при строенето на пътища и фортове, прокарваха, възстановяваха и охраняваха телеграфните жици и пътните постове, разнасяха пощата, защитаваха и водеха изследователските екипи, спасяваха пленници на индианците и много други неща — те бяха наречени жълтокоремници и предатели, а бяха и отстранявани от Съюза, на когото бяха помогнали. Опозорени и обезсърчени, мнозина от тях се бяха превърнали в размирници, конекрадци и бандити. След освобождаването му през 65-та той се занимаваше с издирването и залавянето им.

Стив чувстваше, че е един от късметлиите, въпреки че съдбата не беше много благосклонна към него в миналото. Споразумението му беше дало работа, начин за придобиване на уважение, възможност да се научи на някои неща, полезни за оцеляването, да намери добри приятели. Той можеше да избяга по всяко време, още повече че понякога беше работил и сам, но не го стори не поради вярност към освободителите си или от страх от ново пленяване, а в името на това, което печелеше от ситуацията. Тя бе задоволила нуждите му, така че след като изпълни назначението си, продължи да изпълнява повечето от същите задачи.

Стив усети върху себе си погледа от каруцата на Ейвъри. Чудеше се какво ли си е помислила Ана след всичко, което беше чула. Ако баща й беше престъпникът, когото той търсеше, дали тя знаеше за неговото пагубно замесване с Червените магнолии? Дали го одобряваше? Беше ли повярвала лековерно, че Невидимата империя върши добра и необходима работа? Искаше му се Чарлз Ейвъри да беше присъствал тази вечер, за да го провери. Надяваше се, че той няма да се окаже сред заподозрените. Ако все пак той беше виновният, какво щеше да се случи с Ана?

Стив си каза, че не би трябвало да се безпокои за това, не би могъл да се безпокои за семействата и приятелите на всички престъпници, които бяха убити или вкарани в затвора. Той я беше щадил през целия ден. Утре трябваше да бъде въздържан, но не груб. Достатъчно беше да не й обръща внимание и да я отбягва, така че да я предизвика.

Упражнението започна в девет. Когато всички жени показаха, че са опитни във впрягането, карането и подреждането в кръгове, Стив каза, че е време за следващия им урок: справяне с бегълци, бягства и успокояване на уплашени впрягове.

Жените изпразниха една каруца от товара й, така че три от тях да могат едновременно да я управляват като един колар и двама помощници зад него. Останалите чакаха своя ред по групи, като им беше заповядано да внимават, а не да говорят.

— Мисис Джаксън, бъдете нашият пръв колар. Мисис Емерсън и мисис Мартин, вие двете бъдете ездачи. Аз ще изплаша впряга със стрелба. Обикновено изстрели на ездачи ги карат да препуснат. Щом един впряг потегли, другите винаги го последват. Водещите коли трябва да забавят впряговете си и да поемат контрол над тях възможно най-бързо. Правете каквото ви казвам.

Той говореше на всички едновременно, но само Луиз кимна със самодоволство.

— Ако отпуснете поводите, дръжте се за капрата, докато спра впряга. Вие ездачите, уверете се, че вашият колар, няма да падне долу. Грабнете оръжие или наръч дрехи, за да го запазите горе. Дръпнете го назад в каруцата с вас, ако е необходимо. Някакви въпроси?

Не бяха зададени никакви, така че скаутът ги попита дали са готови да тръгнат.

Луиз му изпрати доверчиво кимване. Ръби и мисис Мартин се прегърнаха преди дивото препускане.

Стив извади пистолета си и стреля няколко пъти край мулетата и куршумите изсвистяха край наострените им уши. Стреснатите животни мигновено хукнаха, като дръпнаха рязко каруцата напред. Тропотът на копитата, скърцането на каруците и крясъците на жените изпълниха въздуха.

Както беше инструктирана, Луиз Джаксън ги остави да си карат, както те си знаят, за да види дали обезумелите животни ще превъзмогнат страха си. Стив галопираше покрай побягналите впрягове, за да бъде наблизо, ако е необходима помощ и за да предпази жените от наранявания.

Когато задъханият впряг започна да забавя скоростта, Луиз придърпа назад юздите и с крясъци заповяда на животните да спрат. В подходящия момент тя вкара в действие спирачния лост и колата спря.

Стив погледна към усмихващата се жена, която в повечето време му лазеше по нервите.

— Добре, мисис Джаксън. Сега закарайте каруцата обратно, за да може и следващият отбор да го направи.

Луси Ийвс кара вместо мисис Хамънд и мисис Браун, без затруднение.

Ели кара вместо „Ана Ейвъри“ и Мери Уигинс също без затруднение.

Когато дойде ред на Кати Кинг да бъде водач на мисис Мърфи и мисис Франк, тя се развълнува:

— Толкова съм уплашена, Стив. Трябва ли и аз?

— Не се притеснявайте, мисис Кинг. Вие сте в безопасност. Аз съм тук.

— Това е единствената причина, поради която имам куража да опитам — каза му тя.

— Ще се справите чудесно, точно както и останалите — окуражи я скаутът.

Но тъмнокосата красавица не се „справи чудесно“. Тя изпусна поводите почти веднага и изкрещя на Стив за помощ.

Джини наблюдаваше как препускащият впряг набира все по-голяма и по-голяма скорост, докато поводите се влачеха по земята. Радваше се, че не бяха я избрали за колар, но само защото не беше пожелала да направи грешка. Ели беше водила впряга с умение и смелост и се беше похвалила на приятелката си. Сега Джини имаше болезненото съмнение, че Кати Кинг беше изпуснала поводите нарочно. Тя гледаше как страстната красавица се наведе и сграбчи Стив за врата, като го принуди да я качи на седлото с него, за да я предпази да не падне на земята от високата капра. Другите жени, изглежда, също се бяха усъмнили в хитрината, защото се спогледаха и се изчервиха.

Стив подаде поводите на мисис Карл Мърфи и вкара Кати в колата от задната й страна. Каза й да продължава, докато другите жени правят демонстрацията.

— Внимавайте много, мисис Кинг. Тези познания могат и да ви потрябват по-късно. Този урок може да ви спаси живота.

— Няма да трябва да го правя пак, нали? — помоли се тя.

— Не днес, може би по-късно. Да вървим. — Той зае мястото си до впряга. — Вече се задъхват, мисис Мърфи, така че няма да препускат дълго. Много съжалявам, че ще трябва да ги сплаша и да ги карам да тичат, но всички вие не получихте достатъчно добър урок. Готови? — попита той и жената кимна.

Когато колите се върнаха, помолиха Мати Епс да кара вместо госпожа Дениълс и Хакет. Вечната мърморана хвърли кръвнишки поглед на шефа и заяви:

— Твърде опасно е. Няма да се наранявам още преди да е започнало това глупаво пътуване. Не накарахте Кати Кинг да го направи, мен тогава също.

Стив скръцна със зъби и прехапа устни.

— Мисис Дениълс, защо не покажете на вашия отбор как се прави това? — попита той. — Хаотични бягства не се случват често, така че не всеки ще трябва да го прави. Необходимо ви е само да знаете как да реагирате, ако се случи. Засега гледането е достатъчно.

— Аз ще го направя. Не ме е страх. Не е по-лошо от посрещане на атака на янките.

— Дами, дръжте се — каза той на други две и Мати му се намръщи.

Джини беше смаяна и доволна, че Стив не накара някоя от тях да кара. Тя беше впечатлена от опитната му езда и физическата му сила. Чудеше се дали има нещо, което той не може да направи. Тя не се съмняваше, че се намират в безопасност под неговата грижа.

— Бях ужасена — каза Кати, — можеха да ме изхвърлят и всички части по тялото ми да се изпочупят. — След като никой не показа съчувствие, тя се намуси: — Ти ме дръпна за косата Сю Мърфи — сгълча тя своята съекипничка.

— Това беше единственото нещо, което можах да сграбча, за да те предпазя да не паднеш.

— Все още ме боли — оплака се Кати.

— Спри да пъшкаш и внимавай! — скара й се Луиз.

— Ти имаш право да говориш — ти познаваш впряговете и каруците. Ние не ги познаваме.

— Ако мислеше за това, което трябва, досега и ти щеше да знаеш.

— Какво значи това? — запита Кати с изгарящи от гняв очи.

— Знаеш много добре какво имам предвид. Сега, млъкни!

Кати изгледа кръвнишки Луиз Джексън, после „Ана Ейвъри“.

Джини се питаше дали тъмнокосата лисица ревнува, тъй като и нея я беше погледнала по същия начин.

Стив приключи по-рано със своя обяд и докато другите още се хранеха, отиде да проучи за подходящи места за урока по преминаване на водни препятствия.

Докато той отсъстваше, Чарлз Ейвъри дойде. Джини излезе да се поразходи с него, за да могат да си поговорят в уединение. Тя му разказа за упражненията и успехите си. Благодари му за стоките и припасите, които беше й донесъл. Предположи, че храната, която беше дал на Ели, беше вместо благодарност за всички гощавания, които тя — „неговата дъщеря“ е споделяла със семейството на Дейвис. След това разказа за тревожния разговор, който беше дочула миналата нощ.

— Това сигурно е бил Карл Мърфи — осведоми я той за самоличността на човека от Джорджия, — Той е луда глава, така че избягвай го. Надявам се другите да потулят онази работа с клана. Нямаме нужда от шпионин в лагера, който да ни докара янките.

— Това, което те казват, истина ли е, сър? — попита тя загрижено.

— Донякъде. Някои мъже станаха членове на клана, за да търсят отмъщение за янките и техните орди, заради ужасните неща, които те им направиха през войната и след като тя свърши. Някои от тях са безразсъдни и откровено безчестни, опитват се да задоволят личната си злоба. Но повечето са честни и почтени хора, които само искат да защитават южняците от жестокости.

— Но убийствата и палежите не са най-добрият начин да получиш справедливост.

— Какво би им предложила?

Джини се замисли дълбоко и сериозно над този въпрос.

— Не знам.

Чарлз се засмя:

— Е, добре не затормозявай хубавата си глава с това. Скоро ще бъдем далече от подобни опасности.

— Радвам се, сър, защото не искам нещастия да възпрепятстват пътуването ни. И двамата трябва да се справяме с тежка работа.

— И ще успеем, момичето ми, почакай и ще видиш. Но най-добре е да се връщам в града. Тази вечер имам последна среща по работа. Ще се върна след няколко дни. Следващата седмица всичко това вече ще бъде зад нас.

— Ще потегляме скоро — прошепна тя, изпълнена с възбуда и боязън от главата до петите.

— Някакви нови проблеми с нашия красив водач? — запита Чарлз, когато се отправиха обратно към лагера.

— Всъщност не — отговори Джини, — сега ме пренебрегва и ме отбягва, колкото се може повече.

— Той е изкушен от тебе, нали? — пошегува се той.

— Щом казвате, сър.

— Изкушен е, помни ми думата. Дай му времето, което той си мисли, че му трябва, докато го приближиш до себе си, момиче. Не забравяй какво ти казах. Може би ще имаш нужда от него и от неговите умения в най-скоро време.

Тази идея я развълнува и обезпокои едновременно.

— Той сигурно ще бъде на стотици мили от мен, ако настъпи този момент.

— Нещо ме кара да не мисля така — прошепна Чарлз усмихнат.

Тя заповяда на препускащото си сърце да се успокои.

— Ще видим.

— Да, със сигурност. Довиждане, Ана.

— Довиждане, сър… татко — поправи се тя с топла усмивка.

Когато Стив се върна в лагера, Джини му даде ръкавиците, които беше заела от него, и му благодари за тях.

— Татко ми донесе тези — каза тя, като му показа новия чифт. — Добре ли са?

Стив ги стисна с една ръка, сякаш искаше да провери качеството и здравината им.

— Да, виждам, че пак съм изпуснал посещението му — каза той и пусна ръката й.

Джини се развълнува от краткия им допир.

— Да — прошепна, — той не остана за много дълго. Скоро ще се присъедини към нас.

Той я разгледа отблизо.

— Сигурен съм, че това те прави щастлива.

— Така е. Бяхме разделени за шест години. Време е да се опознаем отново. Толкова малко време бяхме заедно след завръщането ми от пансиона.

— Що за човек е баща ти, Ана?

— Точно такъв, какъвто изглежда — мил, щедър, чаровен — джентълмен.

— Нахрани ли се — внезапно смени темата скаутът и след като тя кимна утвърдително, каза: — Започваме скоро работа. Ще се видим по-късно.

— Стив?

Той се спря.

— Да, мис Ейвъри?

— Вършите много полезна работа, като ни упражнявате. Благодаря ви.

Той докосна шапката си, но не се усмихна, не й поблагодари, просто се обърна и си тръгна.

Каква загадка сте вие, Стив Кар! Трябва ли да я разкрия?

В два часа жените се срещнаха при реката в своите коли.

Стив ги спря на първото място, което беше избрал. Те се събраха около него, докато той даваше последните си напътствия.

— Ще започнем от брода и ще си пробиваме път към по-дълбоките части. Това място ще ви създаде чувство за движение през вода и меко дъно. Щом стигнете до брега, продължавайте нататък. Не допускайте впряговете ви да спират, за да пият вода или за да почиват. Ако направите това, колелата ви ще затънат в калта. Скастряйте ги твърдо при влизане и излизане. Това позволява на мулетата да се оправят бързо, когато сменят повърхности. Някои реки ще бъдат най-коварните места за преминаване. Ако колата ви започне да се накланя на една страна, не се паникьосвайте. Вероятно се натъквате на ниско място. Поддържайте хода си равномерен и не позволявайте на мулетата да се отпускат или да почувстват, че не ги контролирате. Когато се натъкнем на дълбока вода по-късно, ако имаме проблеми, ще ви обясня как да се оправяте с тях. По нашия маршрут вероятно ще ни се наложи да впрегнем още коли, за да получим достатъчно сила и мощ за преминаването през реките. Това води до закъснения, но не може да се избегне. Ако няма въпроси, нека се заемаме, дами.

Когато този урок завърши, жените бяха съвсем изтощени от мъчителните усилия. Някои от тях се строполиха на поляните, за да починат, преди да започнат вечерните си задължения.

Джини приготви гозба от припасите, които й беше донесъл Чарлз Ейвъри, и я остави на кръга от камъни, който ограждаше лагерния огън на Стив. Тя знаеше, че той ще се върне скоро от търсенето на по-дълбоко място за тяхното упражнение по преминаване на река, което беше за другия ден. Когато се върне, той щеше да намери вкусно ядене, включващо ябълков пай. Тя си мислеше, че това ще му се хареса.

Джини се присъедини към семейство Дейвис за вечеря и зарадва децата с още един вкусен десерт. След като бяха измити чиниите, тя помогна на Мери Уигинс да зашие скъсаните дрехи на четирите си деца. Тя беше забелязала, че в лагера нямаше деца на възраст между две и шест години и попита Ели за това. Ели й обясни, че може би тези възрасти съответстват на военните години, когато толкова много мъже отсъстваха! Малкото родени в края на войната или скоро след нея са резултат от по-ранното завръщане на мъжете.

Тя се надяваше нещата да се успокоят из опустошения Юг. Би било чудесно, ако животът се въртеше в нормалното си русло. Молеше се да не се случи нещо, което да породи вражди и беди. Ако многобройни групи от двете страни биха спрели отмъстителните си и алчни нападки, мирът щеше да се възцари._ Моля те, Господи, нека стане така._

След като двете с Мери приключиха, Джини се усмихна на напетата жена с бухналите къдрици и й каза:

— Искам да благодаря на теб и на другите, че ми помогнахте да науча как да си върша домакинската работа. Това ще ме улесни нататък по пътя. Боя се, че домакинските задължения не бяха част от уроците ни в училище. Разчиташе се на майките да научат на тях децата си.

— Ти каза, че собствената ти майка е умряла отдавна? — запита Мери.

— Да, още като бях на единайсет. Все още ми липсва — сърцето на Джини се изпълни с копнеж, така че тя смени темата. — Понякога се чувствам толкова невежа, че не знам неща, които повечето жени знаят.

— Не можеш да бъдеш обвинявана за това, Ана, така че не се чувствай зле. Дълго време си била далече. Сигурна съм, че се чувстваш щастлива да си вкъщи.

С крайчеца на окото си Джини забеляза, че Стив се беше облегнал на едно дърво наблизо и се запита колко ли дълго е седял там, за да слуша и защо? Тя се направи, че не го вижда.

— Да, щастлива съм. Баща ми толкова ми липсваше. Беше твърде дълго. И двамата израснахме и се променихме през времето на нашата раздяла. Това е почти… сякаш се срещаме за пръв път и имаме да научим толкова много един за друг.

— Това може да е забавно като игра — позволи си да изрази мнението си Мери.

— Права си. Не бях мислила за това по този начин.

— Другите се събират на раздумка и може би на малко музика — напомни на приятелката си Мери. — Защо не се присъединиш към тях? Аз ще дойда веднага щом оправя децата. И ти благодаря за помощта при шиенето.

— Това е едно от малкото женски неща, които мога да правя — подметна Джини закачливо.

— И го правиш много добре — похвали Мери уменията й.

Те си размениха още няколко думи преди Джини да си тръгне. Тя забеляза, че Стив вече не беше в района на Уигинс. „Ти, потайно създание, какви причини имаш да се криеш от мен?“

Като се отправи към мястото на срещата Джини размишляваше дали не греши, като си мисли, че той гледа всички по странния си начин. След това, което беше чула миналата нощ от своята кола, тя се раздираше от съмнения да не би той да е от Лоялната лига и сега се опитва да издири членове на клана.

Ед Кинг беше предупредил бъбривата си жена да замълчи поради същата причина. Други бяха споменавали как шпиони са били използвани да събират „доказателства“ срещу бели бунтовници, за да се оправдае нападение срещу тях. Нямаше значение, че имаше южняшки акцент, разсъждаваше тя, след като мнозина бяха преминали на страната на Съюза.

Глупава си, Джини. Стив бе прекалено опитен, за да бъде поставен водач на колона от коли. Може би му харесва да познава хората, за които отговаря, да разпознае евентуалните размирници и да се справи с тях, за да предотврати проблеми по време на пътуването. Или може би има личен интерес към теб. Със сигурност този водач крие нещо. Каквото и да бе то, трябва бързо да разрешиш тази загадка, преди да бъдеш още по-запленена от него.

— Доста тежка мисъл ще трябва да е това, мис Ейвъри. Наистина потъвате дълбоко в себе си, когато се замислите. Вървях редом с вас петдесет фута и вие не ме забелязахте. Радвайте се, че не съм ви враг, иначе бихте се изложили на опасност. Притеснявате ме.

Джини се спря и го погледна. На оскъдната лунна светлина и проблясъците на огъня тя трудно можеше да разгадае изражението му. Съчетанието между тъмния му загар, черната като абанос коса и черно облекло го правеха почти невидим. Миришеше на свежо, като че наскоро се беше къпал. Тя беше впечатлена, че пътешественик като него полага такива грижи за тялото и дрехите си. Единствено не обичаше да се бръсне до вечерта и разрошваше косата си с пръсти. Но това странно усилваше привлекателността му.

— Не се тревожете, мистър Кар, просто мисля за нещо необичайно тази нощ. Не съзнавах, че е необходимо да съм нащрек и в лагера, не и с един опитен стрелец като вас и множеството охрана наоколо. Освен това, басирам се, че с множеството си умения можете да издебнете дори и птичка и да я заловите.

Стив разбра, че тя го изпитва и това го предизвика. Той прошепна с дрезгав глас:

— Това комплимент ли е?

Джини се почувства изтръпнала толкова близо до него в тъмнината. Как би искала нещата между тях да се променят. Но може би така беше по-добре. Все пак той я изкушаваше вече твърде много! Ако някога започнеше да я преследва, тя нямаше да може да му устои.

— Не, при това вие сте човекът с това умение. Не бих се изненадала, ако изневиделица се нахвърлите и върху мен, за да ме нахокате заради поредното ми невнимание.

Той се засмя тихо и се усмихна, откривайки белоснежните си зъби. С весел глас, положил лявата си ръка на сърцето, той каза:

— Защо, Ана? Нараняваш ме дълбоко с това обвинение.

Джини се изчерви след неговата закачка.

— Наистина ли? Бих си представила, че малко неща могат да ви докоснат, мистър Твърд скаут.

Стив прокара пръсти през косата си.

— Права сте, но тези малко неща са наистина специални, иначе не биха ми подействали.

Тя се опитваше да изглежда недосегаема.

— Бих се надявала, естествено, че е така.

Стив й хвърли внезапен поглед отблизо. Тя беше съблазнителна като кола, пълна със злато. Черешовият й поглед искреше от любопитство и вътрешна борба. Светлокафявата, а може би тъмнокестенявата й коса се извиваше като змия от главата чак до кръста й. Устните й го зовяха. Би ли могъл? Трябваше ли? Не още!

— Ти си странно момиче, Ан Ейвъри, различна от всички останали.

— Надявам се. Би ми било неприятно, ако съм като всички. Предпочитам да бъда розов облак в небе, пълно с бели облаци.

— О, розов — мек, топъл и очарователен цвят. Не изпъква храбро и гордо като червения. Добър избор. Какъв цвят бих имал аз, ако бях облак?

Джини се изненада от отговора на нейната своенравна забележка. За да си върне за нерядко грубото държание към нея, тя смело каза:

— Черен. Вие сте буреносен, непредсказуем, заплашителен и могъщ.

Стив се досети за настроението й.

— Това звучи правдоподобно. Вие сте добър тълкувател на характери.

Тя очакваше, по-точно беше се надявала той да започне да се оправдава, да се извинява.

— Надявам се — прошепна тя отново, за да засегне честолюбието му. Остави го да се присъедини към другите, за да избегне смущаващите задявки, но той я последва плътно, без да пророни дума.

При последвалия разговор един от мъжете помоли Стив да им разкаже нещо за Тексас.

Стив знаеше, че задължение и обичай за водачите е да забавляват и разтоварват пътниците с истории и познавателни събития. Подчини се, използвайки маниерите на един безгрижен човек.

— Щатът е голям. Има планини и долини на запад, гори в източната част и пустиня в западната, множество равни и открити прерии и пасища. Повечето райони имат реки и потоци. Трябва да сте внимателни за внезапни разливи в низините. Те могат да пометат кон и ездач, а дори и кола. Времето в Тексас обикновено не е лошо, но той може да ти свари мозъка през лятото или да ти смрази костите през зимата. Той е като раздвоен кон. Наполовина опитомен, наполовина див.

Стив привличаше вниманието и интереса на всички, така че той предположи, че върши убедителна работа.

— В Тексас най-голяма изгода има от памука, добитъка и фермерството. Революцията за независимост и Мексико завърши през 45-та. Бандитос все още правят набези из Рио Гранде от време на време, но те се придържат близо до границата, за да могат да избягат бързо. В момента Тексас все още е изключен от Съюза. Той се опита да се върне, но не му позволиха. Миналата година избраха съюзнически губернатор и гласуваха за нова конституция, която да отмени робството. Това още не е помогнало. Управлява се от военни закони под контрола на радикалите и онзи нов Декрет за възстановяване, но и двете страни не създават много грижи. Генерал Шеридан командва областта Тексас — Луизиана. Сигурен съм, че всички вие си спомняте името му от войната!

— По дяволите, спомняме си го! — подсмихна се презрително Браун и другите кимнаха в съгласие.

Стив не даде възможност на мъжете да започнат да предъвкват отново злочестините си.

— Тексасците са горди и упорити хора, знаят как да се бият — започна Стив и разказа за делата им през войната. — Тексас имаше легендарни хора на закона, които сами можеха да накарат цели тълпи или банди да сведат поглед. Съюзът бързо лиши от власт рейнджърите, за да предотврати всякаква заплаха от тяхна страна.

— Каза, че там нямало много проблеми — обади се някой.

— Твърде малко затруднения с банди, войници или нападатели в сравнение с тези, които вие имате тук. От време на време има проблеми с конекрадците и престъпници по околните пътища. Тексас е твърде голям и се разпростира нашироко и не е привлекателен за престъпници. Би им се налагало да яздят прекалено много.

— През цялото време ли правиш това — експортирането на конвои?

— Не през цялото време — отговори Стив на въпроса на госпожа Кинг, — но преди всичко с пътешествия из страната. Най-вече поемах влакове от Сейт Луис до Далечния запад, Аризона и Калифорния, или към Колорадо и територията на Орегон. Златото и среброто най-вече привличат хората натам. Престъпници също.

— С какво се занимаваш, когато не ескортираш конвои? — попита Кати.

— По малко от всичко и нищо, госпожо.

Тъмнокосата красавица настоя:

— Като например?

— Охрана при товарене и изпращане на злато и сребро, или на транспортните линии, стрелец при дилижансите, скаут и водач за армията или частните компании, битки с индианците: назовете нещо и аз вероятно ще съм го правил или ще го правя — засмя се той сподавено.

— Битки с индианците? — повтори като ехо съпругът на Кати. — В Тексас?

— Западен Тексас имаше проблеми с апахите и команчите, но никой от вас не се е запътил натам. Най-много от затрудненията са на север в земите на Дакота. Клането при Сенд Крийк в Колорадо започна най-неприятните от тях. Индианците сключиха договор през 51-ва, но той беше нарушаван твърде много пъти и по твърде много причини, за да ги изброим. Сега работят върху втори и да се надяваме, че ще го подпишат до есента. Това би било един мъдър ход. Онези индианци са могъщи, хитри и безстрашни. Не биха предали живота и земите си без тежки кръвопролития и от двете страни. Човек може да си помисли, че на всички им е дошло до гуша от убийствата.

Джини започна да се терзае, като разбра за тревогите със свирепите индианци в района, където баща й по общо мнение живееше. Без помощ и защита как би могла да се добере дотам безопасно? Тя прекъсна тревожните си размишления, за да чуе останалото от откровенията на Стив.

Той разказваше за клането при Шивингтън, отмъщението на индианците, сблъсъка при Боузмън Трейл и завърши с разказа за фаталната битка на един самонадеян офицер с легендарния Луд кон.

— Фетърман беше вкаран в ловък капан заедно с хората си и заклан като на шега. Някои във войската му бяха участвали в кървавата операция на Шърман в този щат.

— Така им се пада след това, което направиха тук! — заяви човекът от Джорджия.

— Йес, сър, може би онези червенокожи ще отмъстят вместо нас — прошепна Браун с щастлива усмивка и омраза в очите.

— Ти каза, че престъпниците няма да ни тревожат в Тексас — обади се някакъв мъж.

— Не много, може би по пътищата и пощенските маршрути.

— Убивал ли си някога престъпник, участвал ли си в престрелки? — попита друг.

— Опитвам се да си гледам моята работа и да не се забърквам в неприятности. Никога не трябва да предизвикваш човек или да го накараш да те предизвика, освен ако не си сигурен, че ще надделееш и ще стреляш по-добре от него. Никога недей да ламтиш за репутацията на точен стрелец. Има си и поговорка: „Живей с пушки и ще умреш от тях.“ И това е истина.

— Сигурно знаеш как да се справяш със своите оръжия — отбеляза някой.

— Това ми е работата. Освен че ви водя, трябва и да ви защитавам. — Стив отхвърли вниманието от себе си, като каза: — Лошите обработват Мисури, Канзас и районите на Арканзас. Повечето от тях са останки от Джейхоукърс или хора от нападателите на Куантрил.

— Чували сме за него, четохме невероятни истории във вестниците — каза Джеф. — Беше убит през 65-та, нали?

— Да, в Кентъки. Водеше федералната войска за носа с години. Мнението на хората за него е твърде различно: от побъркан патриот до безсърдечен крадец, който е използвал войната за собствена полза и слава. Бандата му избиваше невинни и палеше и плячкосваше и от двете страни. Това бе доказано — добави той, когато другите се опитаха да поспорят в полза на човека с лошата слава.

След като никой не проговори, Стив продължи:

— Войната научи хората да убиват и някои дори да се наслаждават на това. Някои престъпници, изглежда, са родени такива, а други са тласнати към това. Хора разправят, че най-лошите от бандата на Куантрил не са спирали да избиват и ограбват невинен народ, откакто войната свърши.

Стив забеляза, че никой не запита за Джейхоукърските плячкосващи мародери, които бяха настроени срещу робството в Канзас, Мисури и граничните им щати. Той заразказва за всеизвестни разбойници и за престъпните им дела.

— Трябва да си имат хора, които да ги подслоняват, иначе досега да ги бяха хванали.

— Сигурен съм, че имат, мисис Уигинс — отвърна Стив на Мери. — Някои хора гледат на тях като на знаменитости, а други се страхуват да им откажат…

— С тях трябва да се постъпва както с Джим Кроу, както с негрите. Изолация, както направихме с онези „надъхани“ янки. Някога срещал ли си такива предатели по време на пътуванията си, Стив?

— На Запад има много от тях.

— Искаш да кажеш, че те признават какво са направили? — подсмя се Браун.

— Те не смятат, че са направили нещо, от което трябва да се срамуват, Хари. Така мислят и много хора далеч на Запад. Тези хора са направили доста добри неща, за да бъдат отхвърлени и обиждани. Колкото и да ги ненавиждате, би било разумно да запазите чувствата си за вас самите, защото иначе можете да засегнете новите си съседи или приятели, които биха имали лични причини да ги харесват. Те са навсякъде около вас там. Много останаха още от войната и започнаха сами, като изпратиха за семействата си. Повечето няма да се върнат на юг, защото на тях се гледа като на предатели.

— Ние със сигурност не ги искаме отново тук, смърдящите порове! Нищо повече от сбирщина предатели и безгръбначни слабаци. Никога няма да се отнасям приятелски към някого от тях.

— Какво са „надъханите“ янки, мистър Браун? — попита Луси.

— Нека Стив ти каже, не мога да понасям вкуса на тази дума по езика си.

Стив обясни какво са били направили там на Запад.

Джини, която слушаше внимателно, изрече:

— Не разбирам, мистър Кар. Ако са направили толкова много добрини и всичко, което са искали, е било да се отърват от ужасните затвори на янките, защо това се смята за толкова лошо?

— Поврага, момиче, да не си лудо! — изкрещя Хари Браун. — Те предадоха нашата кауза, отидоха срещу собствените си семейства и приятели.

— Как така, мистър Браун? — Тя настояваше да научи повече за баща си, „надъхан“ янки и за възможните му мотиви, поради които бе останал на Запад.

— Те преминаха на страната на проклетите янки, които избиваха и ограбваха нашия народ. Един почтен мъж не помага на враговете си.

— Казвате, че смятате за по-добре те да бяха си седели в онези ужасни затвори, вместо да вършат полезна работа, която не наврежда на Юга?

— Аз прекарах доста време в затвор, но никога не бих преминал на страната на янките. Дори това ми струва крака.

— Но това, което те са направили на Запад, ще помогне на всички нас, които отиваме там. Това не заслужава ли нещо, не заслужава ли прошка или състрадание?

— По дяволите, не, момиче! Не заслужават!

Стив щеше вече да се намеси в разгорещения спор, тъй като не одобряваше как господин Браун говореше на Ана Ейвъри, която просто се опитваше да разбере. Нежното й, състрадателно лице го развълнува. Той се успокои, когато и двамата замлъкнаха, така че не трябваше да предизвиква някакъв конфликт.

Хората забъбриха за по-малко сериозни неща и Джини се замисли. Тя знаеше, че ожесточеният отмъстителен човек трудно би могъл да бъде убеден или усмирен. Беше ясно, че малцина от присъстващите не харесваха това, което бяха направили бившите бунтовници войници, но не се разгорещиха и не реагираха бурно, благодарение на Бога. Тя съзнаваше, че ако беше изправена пред подобен избор, тя би направила същото, което и баща й беше сторил след пленяването му при Стоунс Ривър в началото на 63-та. Така Матю Марстън се беше добрал до Колорадо и тазвечерното откровение частично доказа защо беше останал там. Той беше вършил някои от работите, които Стив Кар спомена, и тя се гордееше, че е направил така. Радваше се, че не е останал в затвора да страда без нужда. Защо тези хора не разбираха, че беше по-добре да се живее и да се съгражда, вместо да се убива и руши? Тя с нетърпение чакаше да стигне до баща си и да се съберат отново. Не можеше да има по-голяма радост от тази да види пак усмихнатото му лице.

Джини крадешком хвърли поглед към мъжествения скаут, който беше притихнал и нащрек. След това, което беше научила, беше ли в състояние да приеме предложението на Чарлз Ейвъри и да наеме Стив като неин водач и защитник? Може би не трябваше да спазва повече обета си, даден пред Джоана Чапман на смъртния й одър. Може би трябваше да се отправи веднага към Колорадо, за да започне своето търсене. Може би щеше да се наложи да вземе крайното решение, след като опознае загадъчния скаут, и след като научи дали той наистина е на разположение да бъде нает.

Тя знаеше, че Стив Кар би могъл да се отправи веднага назад, за да ескортира друга колона от коли за Тексас или за Далечния запад. Това щеше да постави огромно разстояние помежду им. Ами ако тя не го видеше никога повече, след като това пътуване завърши? Въпреки неразбирателството между тях, Джини не искаше това. Тя искаше… „Спри да си мислиш за глупави неща, Джини Марстън! Това е невъзможно по повече причини, отколкото можеш да изброиш на двете си ръце. Забрави за Стив Кар. Забрави глупавите си, романтични прищевки. Целта ти е да стигнеш до Колорадо и да намериш баща си, а не да си намериш съпруг по пътя…“ Разбира се, не такъв непостоянен и загадъчен мъж…

Джини си каза, че е неопитна и може би дори невежа по отношение на мъжете. Тя беше научена да прислужва и да достави удоволствие на другаря си, а после на семейството си, но никога на себе си, винаги да се съобразява с прищевките и желанията на съпруга си. Жената трябва винаги да изглежда и да се държи по най-добрия начин: да е чаровна, сдържана, женствена и раболепна. Нейната единствена цел трябваше да бъде да намери „добрия“ мъж, да се ожени за него, да роди децата му и да задоволява нуждите му. Смяташе се, че жената не струва нищо без съпруга си, без значение да ли е талантлива, или умела в каквото и да е. Тя трябва да си има другар, за да бъде достойна за уважение. За нея трябва да се грижат, а не тя сама да изкарва хляба си. Само жените от низините се издържаха сами и оставаха стари моми, при това не по техен избор, а като резултат от жестоката съдба.

Сигурно има и други неща в живота за една жена. Трябва да има и други предизвикателства и възнаграждения. Защо ли да искаш и да се нуждаеш от нещо повече от съпруг е толкова погрешно и неприемливо от обществото? Какво прави мъжа по-силен, по-умен и посмел? Урокът им от тази седмица не доказа ли, че жената би могла да изпълнява същите задължения, да поема същите рискове, каквито поемат мъжете? Защо жената трябва само да се страхува и да подгъва колене и да прислужва?

Докато не срещна Стив Кар, не беше се изкушавала да преследва един мъж. Не беше срещала такъв мъж, който да предизвиква такива огньове, изгарящи тялото й или такъв глад, измъчващ душата й. Но ще дръзне ли да последва своето изкушение? Ще дръзне ли да рискува да разбие сърцето си, ако загуби в това преследване? Ще дръзне ли да отстои чувствата си но трудния и опасен път, който я очаква?

ШЕСТА ГЛАВА

Стив доведе жените до мястото при Оджийши Ривър, където водата беше по-дълбока и по-бърза и където бреговете бяха по-стръмни. След като повтори наставленията си от предишния ден, прибави и предупреждения, за които беше забравил:

— Внимавайте с големите камъни във вировете, те могат да повредят колите ви. Ако реката е твърде трудна за преминаване, ще трябва да използваме допълнителен впряг, за да помогне да изтеглим колите. Това води до забавяне, но не може да го преодолеем. Ще трябва да пренасяме с лодки или да пускаме по вода колите през най-трудните места за преминаване. Още повече ще се забавяме, когато се наложи да махаме колелата и товара и да ги поставяме отново на другия бряг. Ако никой няма въпроси, да започваме.

Джини беше неспокойна, но не уплашена. Най-голямото й притеснение беше да не направи грешка, която да накара Стив да я смъмри. Тя бе съсредоточена до крайна степен и използваше всичко, на което той я беше научил. Беше й по-просто да внимава, когато красивият мъж беше наблизо.

В един момент Стив трябваше да се качи на колата на Кати Кинг, за да я подкара, след като тъмнокосата жена я беше оставила да спре по средата на реката и да затъне — нарочно, както Джини предположи с раздразнение. Тя гледаше как двамата седнаха един до друг на тясната седалка с прилепнали тела. Тя видя с очите си как Кати се вгледа пламенно и покварено в скаутските очи и му благодари, че я е спасил. Джини се разгневи, защото знаеше, че тя на нейно място би била смъмрена, докато Кати не получи и най-лекия укор. Ако страстният флирт напреднеше, тя щеше да го примами в гората, да се въргалят по земята и той може би би отишъл! В Англия Джини беше чула клюки за мъже, които са имали любовници или пламенни моменти в обятията на омъжени жени. Гневът й се разгаряше с ревността й. Тя си наложи да не се разсейва.

След като жените направиха два успешни поредни опита в преминаването, усмихнатият учител им каза да си починат и после да се съберат отново за уроците по самоотбрана.

Жените се събраха около лагера, някои бяха отегчени от всички тези упражнения. Но дори и с мръщене и цупене всички слушаха инструкциите на Стив как да се бият и да се защитават. Когато той попита дали има желаещ да му помогне при демонстрацията, Кати Кинг почти му се нахвърли, изпълнена с желание да се докосне до него.

Джини забеляза как Кати се кикоти и направо гали Стив, докато той им показваше какво трябва да правят, ако някой ги сграбчеше. Тя се разгневяваше все повече и повече.

Когато Стив приключи с демонстрацията си, той се обърна към жените.

— Тайната се състои в това да бъдеш бърз, да хванеш нападателя си неподготвен и изненадан. Ако не можете да намерите нещо наоколо, което да използвате като оръжие, реагирайте бързо и бягайте… Кой е следващият?

Като по предварително уговорен сигнал Ели, Луси, Ръби и Мери бутнаха Джини в средата на кръга и закрещяха:

— Ти, Ана!

Джини се дърпаше и протестираше:

— Внимавах. Няма нужда да го правя.

— Ако тя не иска, Стив, аз ще продължа да съм твоя мишена — каза престорено свенливо Кати.

— Това е добре, госпожо Кинг, но все пак благодаря ви. Елате и нека опитаме с вас, мис Ейвъри. Докажете, че няма да бъдете безпомощна и уязвима, ако бъдете нападната.

Джини беше предизвикана да направи опит да победи усмихващия се мъж. Тя се помоли да успее, но молитвата не беше чута. Когато се опита да направи това, което Стив им беше показал, тя беше хвърлена на земята и притисната там с коляно в кръста й, той я овърза като теле при дамгосване. Легнала по корем с ръце и крака високо зад нея, всички можаха да видят, че в този ден тя носи гащи, благодарение на щедростта на Чарлз Ейвъри. Искаше й се да издере очите на кискащия се мъж, но се сдържа.

Стив извади ножа от ботуша си и разкъса късото въже, което беше използвал, за да плени вбесената жена.

— Виждаш ли, без тренировка и упражнения можеш лесно и бързо да бъдеш хваната от човек, който е решен да го направи. Пробвай отново.

Тя се опита да оплете глезена му и да го прехвърли през рамото си. Опомни се на земята, а той я беше възседнал и ръцете му притискаха в плен китките й. Почувства колената му да докосват страните й. Искаше да му изкрещи да се маха. Знаеше, че никой не можеше да види лицето му, начина, по който я гледаше. За един момент й се прииска да са сами и той да снижи тялото си към нейното и… През нея премина буря. Джини се уплаши да не би той да си играе с нея, да се опитваше да я унижи пред другите. Тя присви очи и вледени погледа си.

Стив беше силно възбуден от контакта, от начина, по който тя го погледна. Дишането й беше бързо и учестено, а гърдите й се издигаха и спускаха от напрежението, изпъвайки стегнатия плат на ризата й. Потта проблясваше по финото й лице, цялата беше в прах. Косата й беше бухнала около главата й като светлокафява възглавница. Ех, какво ли не би дал да се сведе напред и да целуне тази отворена уста. Той би дал и още повече да може да постави тялото си върху нейното… и вътре в нея.

Беше се позабавил върху нея. Стана и я придърпа към себе си.

— Опитай отново.

— Това не е честно, мистър Кар. Вие сте подготвен, а бяхте казали, че нашите врагове ще бъдат изненадани. Вие очаквате атаката ми и сте подготвен да я парирате.

Преди да смогне да й отговори, Джини наведе брадичката си, като че да затаи дъх, за да успокои гнева си. Мигът, в който Стив се отпусна, тя се хвърли напред и го блъсна в корема с главата си и го повали на земята. Избяга в безопасност сред кръга от жени и се обърна към него, за да позлорадства за хитрото си бягство.

Стив погледна към нея от мястото, където беше седнал в тревата, и каза, без да се усмихва:

— Виждаш ли, дори човек, който е на пост, може да бъде изненадан и победен. Кой е следващият?

Когато дойде време да спрат за обяд, всички бяха се упражнили със Стив. Докато Джини се отправяше към колата си, за да се измие за ядене, дяволитият скаут я настигна и прошепна тихо, така че само тя да го чуе:

— Имате нужда от баня, мис Ейвъри. Вие сте доста изцапана и потна, след като се боричкахте с мен.

„Не се оставяй да те предизвика, Джини!“

— Прав сте, както винаги, но банята ще трябва да почака до довечера. Ако закъснея за следобедните упражнения, ще бъда грубо смъмрена — отвърна язвително тя и продължи да върви.

Стив се отби при семейство Дейвис, за да благодари на Ели за храната, оставена му от Джини миналата нощ.

— Не бях аз, мистър Кар. Беше Ана. Тя е мила и внимателна млада жена. Наистина полага големи усилия, за да се справи добре с уроците си. Сигурно е ужасно трудно за момиче, което не е имало майка, а и твърде дълго е била далече от баща си. Тя е имала едно спокойно съществуване, така че това предизвикателство сигурно е мъчително за нея.

— Вероятно сте права, госпожо. Ще й благодарите от мен, нали?

— За нея ще има по-голяма стойност, ако тази благодарност дойде направо от вас — предложи Ели, убедена, че те биха били добра двойка.

Той кимна и си тръгна. Чудеше се защо Ана бе постъпила толкова мило и бе го запазила в тайна. Не би ли искала признание? „Разбира се, представила си е, размишляваше Стив, че той ще потърси внимателната персона и ще открие, че това е тя! В края на краищата тя беше потайна и хитра жена.“

Този следобед те извървяха три мъчителни мили. Докато влизаше в лагера, Джини се размина със Стив, но отказа да хвърли поглед в неговата посока или да проговори. Тя си рече, че може би той не може да реши какво чувства или как да се държи. Ако не му обръща внимание за малко, може би ще го принуди да вземе някакво решение.

Тъмни заплашителни облаци се трупаха над главите им, преди храната да беше още сготвена и сервирана, а вечерната работа привършена. Силата и напорът на вятъра се усилваха. Вятърът придърпваше ръцете и краката, дрехите, косата и платнищата. Тежестта във въздуха предупреждаваше за надвисналата буря. Чуваше се заплашителният й грохот. Всеки бързаше да се подготви за нейното връхлитане. Къпането беше пропуснато или претупано. Вещите се складираха вътре или се поставяха под колите на мушами.

Джини подготви животните и колите, както беше научена. Бурята удари светкавично и бясно. Проливният дъжд се изля като из ведро, преди да успее да свърши и да се прибере вътре. Животните бяха стреснати от гръмотевиците и светкавиците. Тя ги галеше и им говореше утешително, докато се успокоиха. Когато се обърна, за да се отправи към колата, видя Стив да тича към нея, мокър до кости.

— Нещо лошо ли има? — попита той, вперил поглед в течащата по лицето й вода и прилепналите към него къдрици. Ризата й също беше прилепнала върху гърдите й, но той се правеше, че не забелязва.

Тя обясни какво бе направила.

— Привърших вече и се прибирам.

— Не сте поставили козирката отпред. Такъв пороен дъжд ще прокапе вътре и ще развали нещата ви. Ще ви помогна.

Той грабна ръката й и я дръпна към колата. Изкачи се на теглича, вдигна капака от сандъка на капрата и извади оттам една голяма мушама. Показа й как да я заметне върху сандъка и да седне, а после как да я подсигури на място. Начинът, по който беше положил единия ръб, създаваше улей, който позволяваше на дъжда да се стича отляво и отдясно на дървеното легло.

— Да влезем вътре и да видим дали нещо не трябва да се извади от водата.

Стив скочи на вратата от задната страна и измъкна Джени, сякаш вдига перце, а после затвори отвора след тях. Средата на колата беше свободна, тъй като тя не си беше сложила още постелките. Той премина напред и провери за локви.

— Няма от какво да се притеснявате, само малко влага.

Той й подаде няколко вещи, които трябваше да се извадят, за да не се увредят, ако вятърът разкъса отвързаното покривало.

— Това трябва да свърши работа. Вие най-добре се изсушете цялата и се преоблечете, преди наистина да стане студено.

— Благодаря ви за помощта. Съжалявам, че не знаех за козирката.

— Не мислете за това, мис Ейвъри. Още не е било предмет на нашите уроци.

Стъпиха случайно върху един кафез, кракът на Джини се заклещи и тя загуби равновесие. Стив се хвана за нея и двамата се залюляха назад. При падането събориха постелките на пода и те смекчиха удара. Стив се оказа върху нея. Той се засмя и погали пухения дюшек.

— Ако не беше той и двамата щяхме да се нараним. — Джини забеляза, че Стив не се отмества от нея, нито пък тя го отблъскваше настрани.

— Благодаря, че ме спасихте — промълви тя несигурно.

— Няма защо, Ана — усмихнат, той махна мокрите къдрици от лицето й. — Ти си вир-вода.

Джини не можа да се въздържи и се усмихна в отговор.

— Ти също, Стив.

Без да вдига ръката си от рамото й, той наведе глава и прокара пръсти през катранената си коса.

— Каква каша, а?

— Да — чу се да шепне. Мъжкото му тяло й се струваше като грейка в зимна нощ. Не можеше да откъсне погледа си от него. Тъмнокафявите му очи блестяха и душата му се молеше: „Целуни ме, люби ме, Джини.“ Очите й се плъзнаха по мокрото от дъжда лице и се спряха на устните му.

Стив я наблюдаваше. Тя трепереше.

— Студено ли ти е? — попита той, въпреки че знаеше отговора. Чудеше се дали тя разбира, че и той също гори от желание. Чувстваше тялото си пламнало. Странно напрежение го държеше скован и отказваше да го пусне от нея. Той знаеше, че трябва да направи нещо, и то незабавно.

Ръцете на Джини останаха върху широките му гърди. Тя чувстваше сърцето му под дланите си. Погледът й беше привлечен отново от него, докато накрая сведе глава. Почти срещу собствената й воля пръстите й сграбчиха ризата му и го придърпаха към нея.

Стив отговори на страстната покана. Устата му покри нейната и разтвори устните й. Пръстите му играеха в мократа й коса. От гърлото му се откъсна стон. Той се притисна по-плътно в нея. Светкавиците отвън не можеха да бъдат заредени с повече енергия.

Ръцете на Джини се сключиха около кръста на замаяния скаут. Тя прилепна за него, галеше гърба му и настоятелно отвръщаше на целувката му. Вълна от непозната топлина заливаше плътта й. Сърцето й искаше и се управляваше от любов.

Мълния изтрещя навън и разклати колата. Мулетата наблизо зареваха в панически страх. Стив дойде на себе си и се изправи. Бузите на Джини горяха, а очите й бяха широко разтворени. Тя го желаеше толкова, колкото и той нея. Ако не бяха в лагер, пълен с хора, той би я направил негова. Щеше да я жигоса с любов, която тя никога не би могла да забрави, да заличи или да замени.

Реалността и оттеглянето му унищожиха илюзията. Тя не знаеше какво да каже. Бяха се увлекли от желанието. Джини си спомни, че го насърчи. Какво ли си мисли той за нея — дамата, която използва… прелъстяване?

— Дни наред се чудих какво ще изпитам и почувствам. Научили сте добре уловките, мис Ейвъри. Вие силно ме изкушавате. По-добре да изляза от тази гореща кабина, преди да сме казали или свършили нещо глупаво.

— Прав сте, мистър Кар. Извинявам се, че… се държах така безразсъдно. Вие сте силно изкушение и за мен, а аз не съм свикнала на…

Разбира се, и без тя да признава своята невинност, той я отгатваше.

— Не зная какво ме обзе, за да реагирам така — излъга тя. — Срам ме е и се чувствам смутена. Моля ви не казвайте на татко, че съм се държала така, сякаш съм си загубила ума.

— Не се безпокойте, мис Ейвъри, няма да му кажа. Той може и да ме нашиба с камшик за това, което се случи. Обещавам ви, че това няма да се повтори.

Той се разкъсваше между доводи и оправдания.

— Благодаря ви, аз също ви уверявам, че това няма да се разбере. — Тя гледаше как Стив разхлабва връвта и скача през задната страна. Чу как ботушите му цопнаха с плясък в размекнатата почва. Заповяда си да се вдигне и да подсигури отвора срещу лошото време.

Хвърли се на постелките и закри очите си с ръка. Прииска й се да плаче от безсилие, но се пребори с това. „Как можа да бъдеш толкова глупава, толкова разпусната? Порицаваш Кати Кинг, а после се държиш също толкова зле, че дори и по-лошо. Какво се е вселило в теб, Вирджиния Марстън? Никога не си реагирала така преди. Проклет да си Стивън Кар, така да ми завъртиш главата. Трябва по-добре да внимавам, когато си наоколо.“

По здрач бурята се укроти. Хората опънаха мушамени палатки, за да сготвят под тях. Избраха тревисти места, за да избегнат калта. Мъжете стъкмиха огньове и скоро изпод ръбовете на заслоните се заизвиваха пушеци. Когато огньовете се разпалиха, жените започнаха да готвят.

Джини си сложи дъждобран и, както обикновено, и отиде да помага на Ели Дейвис. Тя се съмняваше, че някой беше видял какво стана. Бурята беше твърде силна и всички коли бяха плътно затворени.

Докато работеше, тя се питаше дали привлича Стив, дали той просто се въздържа или както бе присъщо на мъжете, се беше възползвал. Или пък наистина искаше тя да го остави на мира. Единствено себе си трябваше да обвинява за случилото се. Въпреки това би било нечестно, направо жестоко от негова страна, да си играе с чувствата й, да злоупотребява със слабостта й към него. Тя си заповяда да забрави засега за Стив.

Скаутът беше дошъл на вечеря при семейство Кинг. С крайчеца на окото си тя видя как Стив и Кати се смееха. Не можеше да забрави как онази жена направо си го просеше. Нито можеше да възпре потока от завист и ревност, който я обливаше. Сякаш Стив усещаше погледа й върху себе си и правеше всичко нарочно. Тя трябваше да се разгневи, но всъщност се терзаеше.

Валя почти през цялата нощ и Джини спа малко. Част от неспокойствието й беше причинено от двете момичета на Дейвис, които спаха с нея. Те мърдаха дори и насън, а тя не беше свикнала да спи с други хора. Тя беше предложила гостоприемството си, за да има повече място за Ели и другите в задръстената им кола. Това беше любезност, за която тя си плащаше. Като наближи зората, Джини беше съвсем изтощена и напрегната.

Джини гледаше как Стив си приказва с Кати след закуска. Защо ли Стив не й каза само няколко любезни думи и не се отдалечи, както би трябвало да направи, за да предотврати подозренията у другите и особено у Ед Кинг, който трябваше да е сляп или глупав, че да не забелязва флиртовете на жена си? Или може би семейство Кинг искаха нещо специално от скаута и Кати се опитваше да го размекне, за да го получат.

Докъде ли е стигнала връзката между Кати и Стив, безпокоеше се тя? Дали си бяха разменили набързо целувки и ласки по време на разходките, когато те се завръщаха последни? Промъкнала ли се беше Кати в гората, за да се види с него? Би ли направил такова лошо и опасно нещо Стив Кар? Разбира се, че не. Той приемаше работата си твърде насериозно и беше твърде горд, за да рискува да го унижат?

Освен това скаутът я беше отблъснал в колата вчера, когато тя просто го молеше да я прелъсти. Беше се държала глупаво и беше загубила самоконтрол, а той беше човекът, който успя да я възпре. „Само защото не го искаше по този начин, не означава, че не иска Кати. Освен всичко друго тя е опитна и страстна, а ти си само… Спри, Джини! Допускаш това да те засегне твърде много.“

На следващата сутрин Стив каза:

— Благодарение на навременния дъжд, днес е прекрасен ден за упражняване на кален терен.

Той им даде наставления, преди да впрегнат колите и урокът започна.

Две от най-важните предпазни мерки бяха да се спазва нужното темпо и да се избягват опасните места. Джини обръщаше най-много внимание на тях.

Вече беше почти време за обяд. Веднъж-два пъти бяха спирали, за да отиграят тръгване след затъване на колелата в калта. Само две жени бяха затънали и не можеха повече да се движат и това беше наложило помощта на Стив. Сред тях не беше Кати Кинг, която, както Джини предполагаше, беше достатъчно разумна, за да разбере, че не може през цялото време да бъде със скаута.

Групата се отправи на почивка. Две коли затънаха в разкаляната от колелата земя — Стив беше избрал район с просмукана пръст, която беше станала на каша от колите. Едната беше на Джини, която полагаше всички усилия да освободи пленената каруца, понеже не искаше той да й помага.

Стив изпрати другите напред, за да потърсят място за лагер под ръководството на Луиз Джексън. Първо помогна на другата жена, тъй като тя не беше затънала толкова дълбоко.

Преди скаутът да стигне до Джини, тя взе една брадва и с тежки стъпки се отправи през труднопроходимата почва да отсече борови трупчета от дърветата наблизо. Довлече ги до колата, падна на колене и ги подреди около и под буксуващото колело. Това щеше да му даде опора, за да бъде изтеглено от калната дупка. Тя беше виждала файтонджии в Англия, които използваха този метод. Тъкмо щеше да се качи горе, за да провери доколко е постъпила правилно, когато пристигна Стив.

Той погледна окаляната жена, хвърли едно око на работата й и каза:

— Това е умно, мис Ейвъри, но какво би станало, ако наоколо няма дървени трупи, както е в прерията?

Джини се замисли за момент, после без да обръща внимание на калта, която се полепваше по ръцете и дрехите й, отмести трупите. Върна се, отвори сандъка на капрата и извади оттам един голям чук. Отиде отзад и се качи вътре, после разкова якия сандък и го избута на земята. Не продума нито дума, докато отковаваше парчетата и дъските, и остави чука с пироните на задната страна. Използва дъските по същия начин, както беше използвала трупите. Тя се освободи за минути и нито едно парче дърво не се счупи, само едно малко се напука. Тя скочи пак долу, щастлива, че в този ден отново беше с гащи и ботуши, и наново скова сандъка. Остави го отзад, за да измие калта от него, преди да вкара обратно нещата, които беше извадила. Когато и чукът беше върнат на мястото му, тя скочи отгоре и каза:

— Всичко е готово. Ще се видим в лагера.

Стив наблюдаваше мълчаливо. Той беше впечатлен. Тя определено се беше научила да се грижи за себе си. Докато я гледаше, не можеше да прогони от съзнанието си страстната сцена в колата й. Трябваше да опита отново. Той яздеше успоредно с нея и неблагоразумно се пошегува:

— Ще се нуждаете от добро почистване, мис Ейвъри. Изненадан съм, че дама би могла да се валя така в калта.

Превъзбуденото й съзнание отвърна: „По-добре така, отколкото да се валяш в тревата с жената на друг мъж! Не се оставяй да те предизвика, Джини. Просто си уморена, изнервена, отчаяна и ядосана. Покажи му, че можеш да контролираш характера си.“

— Зная, че е неприлично за една дама да не изглежда по най-добрия начин, но има моменти, в които се налага. Този е един от тях. По-важното е да си свърша урока и да задоволя изискванията на учителя си, отколкото да изглеждам готова за неделна разходка.

— Значи сте научили едно от най-важните неща в живота. Никога да не допускаш някой да ти пречи да свършиш това, което трябва да свършиш.

— Този съвет не можеше да дойде от по-уместен източник.

— Уместен… удобен — прошепна Стив, — да, права сте.

За момент Джини си помисли, че не му е ясно значението на думата и беше изумена, когато се оказа, че той я знае. „Но всъщност той изглежда доста образован“, помисли си тя.

След като стигнаха до лагера, Джини разпрегна конете и ги заведе до реката да пият вода. Тя носеше и ведро със себе си, за да изплакне калта, защото щеше да стане много неудобно, когато тя изсъхне. Привърза животните близо до мястото на лагера както обикновено и подреди сбруите на сигурно място под колата. Само за да раздразни Стив, не се изкъпа, а само изми лицето и ръцете си. Не се преоблече, нито вчеса чорлавата си коса. Олекна й, когато видя, че другите жени също не бяха довършили тоалета си.

Жените направиха задължителната разходка от три мили веднага след обяда, защото Стив каза, че по късно отново ще има буря и те трябва да привършат дневните си домакински работи и приготовленията на храната по-рано от обикновено.

Джини и Луси Ийвс не се включиха. Глезенът на приятелката й се беше подул и я забавяше. Джини се досещаше, че сигурно боли, и предложи да доведе Стив, който да откара Луси до лагера.

Луси й благодари, но отказа.

— Трябва да се справя с това сама. До утре всичко ще е наред… Винаги се оправя. Просто лошото време го дразни. Защо не продължиш напред. Аз ще се оправя. Забавям те.

— Това не ме интересува. Нашият взискателен учител ще разбере — каза й Джини, но не беше убедена, че той би разбрал наистина. Тя никога не знаеше какво да очаква от него.

Стив не обели и дума на двете жени, когато влязоха в лагера. Той знаеше защо са се забавили. Убеди се колко смела и решителна е Луси и колко внимателна е Ана.

— Не трябва да правиш това, Ана — протестираше Луси, но вътрешно беше доволна.

— Напротив, трябва. Ние сме приятелки. Дръж крака си накиснат в солена вода, докато свърша домашните работи. Само ме поправи, когато свърша нещо неправилно. Знаеш, че не съм много добре тренирана в кухненските дела — напомни тя със смях.

След като семейството на Ийвс похапна заедно с Джини от яденето, което тя беше приготвила, Джини накара Луси да седне, докато тя измие чиниите и всичко останало бъде прибрано. Помогна на Джеф да приготви всичко за задаващата се буря. След това седна на земята и разтърка глезена, прасеца и крака на Луси с мехлем.

— Причинявам ли ти болка? — попита Джини, докато масажираше внимателно увредения участък.

Луси се засмя и въздъхна почти замечтано:

— Не, но ти си толкова мила с мене. Чувствам се като бебе в пелени. Като в рая е.

— Ти заслужаваш добро отношение. Ще повторя това утре.

Джини се разбърза, за да довърши собствените си домакински работи и се отправи към района, определен за къпане, за да измие калта и да изпере мръсните си дрехи. Не би окаляла леглото си, нито би изцапала колата. Щом чу гласове при завоя на пътеката, бързо се шмугна назад в някакви храсти, когато разбра, че това са Кати и Стив. Каза си, че тази постъпка е глупава, но не искаше да срещне или да разговаря с някой от двамата. Те преминаха мястото, където се беше скрила и спряха по-напред. Не ги чуваше. Джини не искаше да рискува да се разкрие. Трябваше да чака скрита, докато си тръгнат, и се надяваше, че това щеше да бъде скоро.

Стив беше ядосан на тъмнокосата красавица, че го преследва и в гората. Знаеше, че ако се разкрие това, би изглеждало непристойно и би могло да подложи мисията му на опасност. Той беше уморен от тази жена, която непрестанно му се предлагаше. Подозираше, че трябва да бъде груб с нея, за да я накара да се държи прилично. Когато тя помоли тези изтощителни преходи да престанат, той й каза:

— Имате нужда от издръжливост, госпожо. Скоро ще трябва да го правите ежедневно по пътя, така че по-добре свикнете с него отсега.

— Можете да кажете, че имам уважителна причина, за да не го правя, например, болен глезен или крак, какъвто има Луси Ийвс.

— Не си служа с лъжи и номера, мисис Кинг. Те носят неприятности.

— Мога да ви възнаградя — измърка тя, като притисна тялото си близо до неговото, увивайки пръсти около врата му. Опита се да го целуне.

Стив сграбчи ръцете й и се освободи от тях, като внимаваше да не получи никакви издайнически драскотини от ноктите й. Хвана брадичката й, за да я спре в опита й за поредна целувка.

— Не правете това, мисис Кинг.

— Защо не? Аз те искам и ти ме искаш.

— Това не е вярно. Не ме карайте да ви смущавам с истината.

Джини не можеше да гледа повече. Тя виждаше как Стив беше обхванал брадичката й с длан. Не можеше да понесе да ги гледа как се целуват и шумно се изсули от скривалището си и избяга от мъчителната сцена.

Дъждът заваля преди Джини да успее да свърши с прането и чистенето. Полата и блузата й щяха да се измокрят, преди да стигне до заслона, но нея не я интересуваше това. Щеше да изсъхне. Капките падаха студени, освежителни, гальовни, дори възбуждащи за измореното й тяло и обезпокоената й душа. Тя натъпка нещата си в бохчата с дрехи, преметна я на рамо и се отправи обратно.

Пороят се усилваше и водата влизаше в очите й. Трясъкът на гръмотевиците отекваше високо над нея, а светкавиците проблясваха под формата на зигзаги. Тя предположи, че всички са си в колите вече, така че никой не знаеше, че тя е излязла и не би се притеснявал — или поне така си мислеше. Докато бързаше по пътеката, почти се сблъска със Стив Кар. Премигвайки, за да паднат дъждовните капки от очите й, тя се вгледа в мрачното му изражение.

— Идвам, идвам — подхвърли тя.

— Влизай в колата си! Не разбираш ли, че е опасно да си далеч от лагера сама? Всред шума на бурята и след като всички са по колите си, никой няма да чуе един вик за помощ. Ако нещо ти се случи, Ана, аз ще бъда обвинен. Защо поемаш такъв глупав риск?

— Помагах на Луси. Глезенът й изглеждаше ужасно. Тя не може да ходи като нас останалите. Вие сте злобен, като я карате да го влошава с упражнения.

— Ще дойдат моменти, когато тя ще трябва да ходи, мис Ейвъри. Тя знае това и го приема. Не се оплаква.

— Тя не би се оплакала и вие знаете това — каза Джини. — Няма да се налага да ходи. Когато няма да може да кара собствената си кола, ще може да кара моята и аз ще ходя.

— А баща ви? — напомни й Стив.

— Той си има кон. Ще може да си го язди. Хората трябва да си помагат в трудни моменти.

Стив се изпълни с гняв и напрежение.

— Ти си в много лошо настроение днес.

— А защо да не бъда? Само се чудите как да ме нахокате. Не ми харесва да съм лишена от свобода за ваше собствено забавление или непрекъснато да бъда наставлявана като малко дете. Вие сте лош към мен и Луси. След като очевидно не ме харесвате, мистър Кар, защо не ме оставите на мира? Защо си играете с мен?

— Какво имаш предвид? — попита той. Изглеждаше объркан.

— Искате ли да ви кажа истината? — предизвика го тя.

— Разбира се — прошепна Стив, без да мисли за последствията.

— Няколко пъти реагирахте твърде рязко, дори това да е било причинено от раздразнението ви. Поели сте тежка отговорност за много хора. Осъзнавам това. Но вие и аз не се спогаждаме добре. Аз съм дружелюбна и отворена личност. Вие сте точно обратното. Разликите между нас някак си ви обиждат и ядосват. Бъркате тези черти с фалшивите претенции и женска хитрост. Казано по-ясно — аз съм лъжкиня, глезла, която не може или не иска да си научи уроците, която ще забави пътуването, ще ви накара да изглеждате зле. Не вярвате, че една дама може да поема тежестта си по пътя. Умишлено или не, вие сте по-твърд към мен, отколкото към другите.

— Откъде знаете какво мисля или чувствам?

— Всъщност не знам — призна Джини, — защото постоянно ме държите объркана и напрегната с вашето противоречиво поведение, но това е впечатлението, което сте оставили в мен. Поправете ме, ако греша.

— Мислех, че имате доверие в мен.

— Имам. Вярвам, че сте много способен учител и умел водач.

— Но имате друго мнение за мен като човек?

— Не. Просто не мисля, че ме харесвате, че ми се доверявате, че сте честен към мен.

— Смятате ли, че трябва да се отнасям към вас по специален начин?

— Не това имам предвид. Луиз, Мати и… други ви създават грижи, но вие не сте лош към тях. Защо мъмрите само мен и ме карате да се чувствам неловко толкова много пъти?

Стив се опита да обясни:

— Вие най-много от всички се нуждаете от каляване. Разсейването ви поставя в опасност, а също и мен и останалите. Обясних ви това. Това, което госпожа Джексън, Епс и… други вършат, е неприятно, но не е опасно. Не виждам необходимост да ги карам да се държат още по-лошо, като ги потискам. Но при вас забележките са нужни, за да напредвате, а вие не ставате злобна и непокорна, или всъщност не си мислех, че ставате.

— Като комплимент ли да приемам това? — присмя се Джини, без да обръща внимание на бурята.

Стив също се засмя.

— Мис Ейвъри, мисля, че криете повече изненади, отколкото една кутия — пошегува се той, за да отпусне и двамата. Той пое брадичката й в ръката си, както беше направил преди с Кати.

Сцената изплува в измъченото съзнание на Джини и тя извика:

— Не ми се подигравай, копеле!

Стив се скова и я погледна гневно. Беше твърде засегнат.

— Да, тъкмо затова правя това!

Джини беше слисана и го зяпна. Беше сериозен!

— Съжалявам, ако ви шокирах, мис Ейвъри! Просто се изплъзна от езика ми.

Въпреки че сега той се извиняваше, правеше това със саркастичен тон.

— Съжалявам, Стив. Нямах намерение да казвам това. Накара ме да се ядосам, като се забавляваше за моя сметка. Харесвам те и искам да сме приятели, да има мир между нас, помирение.

Тя изглеждаше истински разкаяна, но той отхвърли молбата й.

— Не ме съжалявайте и не ми съчувствайте. Не съм единственото живо копеле. Така както я карат някои мъже и жени, кой би могъл да установи бащинството? Вземете например онази жена на Кинг — децата й биха могли да бъдат от трима различни мъже. Ако не престане да ми се натиска да стана номер четири, ще съжалява.

Това ли беше нещото, което влияеше върху чувствата и поведението му към жените? Към нея? Поне беше разбрала неправилно случката, на която беше станала свидетел по-рано.

— Съжалявам, че мразите толкова много майка си.

Стив я изгледа някак странно.

— Не я мразя. Обичам я.

Тя осъзна, че той не спомена баща си, ако изобщо знаеше кой е той. Не го разпитва повече върху парливата тема. Но защо да обвинява и да мрази замесения мъж, а не жената? Странно!

Той беше така предизвикан от нея, че възнегодува.

— Само едно приятелско предупреждение, Ана, ако си започнала да ме заглеждаш, недей. Не съм на разположение.

— Женен ли си, или имаш любима?

— Нито едното, нито другото — в миналото, настоящето и бъдещето. В живота ми няма място и за двете. Човек като мен има нужда да се грижи само за себе си.

— Това звучи ужасно студено, грубо и самотно, Стив.

— Може и така да е, но ме задоволява напълно. Никога не си позволявам да се поставям в ситуация, която носи поражение. Ти също не би трябвало да го правиш. Бъди смела и умна и няма да стигнеш дотам.

— Ти не се доверяваш на никого и никого не допускаш до себе си.

— Не! Просто се доверявам само на себе си.

— Не ти вярвам.

— Защо не?

— Кой би искал нарочно да живее по този начин? — отговори тя. — Освен това ти си твърде различен, за да останеш завинаги сам.

— Така ли? Мъж като мен би взел всяка жена, която му се предлага, дори ако не чувства същото, което и тя. Пази се от дяволи като мен, Ана Ейвъри. Ние сме опасни, ненадеждни и егоистични.

— Това предизвикателство, което трябва да се приеме, ли е? Да ти докажа ли, че грешиш относно себе си?

— Може би е така, защото ти си една съблазнителна жена, но все пак не го приемай. Когато намериш време да помислиш за мен внимателно, ще осъзнаеш, че съм прав, че съм по-лош, отколкото която и да е бясна буря. Връщай се сега в лагера. Бурята става все по-лоша и да седиш тук сама не е безопасно. Не прави това втори път.

Джини долови двойствен смисъл в думите му.

— Стив…

— Не настоявай или ще съжаляваш. По-добре ме послушай, докато съм великодушно настроен. Тръгвай! — заповяда й той.

Джини му се подчини, но не й се искаше да го остави.

Той гледа дълго след нея. А така му се искаше да я издърпа в обятията си и да покрие устата й с целувки. Облегна се на едно дърво и пое няколко пъти дълбоко въздух, за да се успокои. Главата му тежеше. Не чувстваше вече спокойствие в сърцето си, а това го тревожеше. Защо изобщо й беше разкрил такава унизителна и горчива тайна? Защото тя беше нарушила равновесието му — беше го изненадала неподготвен. Тя беше отрова.

След като захвърли бохчата си в колата, Джини просна измокрените си дрехи на въже, което беше опънала между две дървета. Нагледа нервничещите мулета и тръгна към колата на Дейвис.

Откакто остави Стив, тя размишляваше за този човек, докато вършеше работата си. Тя го желаеше, можеше да си представи страха и страданията, които е трябвало да преживее той без името на обичния си баща, без напътствията му и ласките му.

Кръстът трябва да е бил ужасен. Може би майка му е била изнасилена, или пък е избрала някой недостижим мъж, такъв, в какъвто се беше превърнал синът й.

Стив Кар очевидно беше един измъчен човек с дълбоки рани, изплашено сърце, обезпокоена душа и трагично минало. По неговото собствено признание не искаше да се довери или да се сближи с когото и да е, особено с жена. Тя започваше да разбира защо е толкова мрачен и предпазлив. Бранеше се да не бъде наранен отново. Но не знаеше, че най-големият му враг и мъчител е самият той. Тя беше сигурна, че той не разбира колко много се нуждае от любов, удобство и спокойствие. Може би избухването му не беше случайно, може би душата му се опитваше да достигне до нея.

Когато Ели отговори на повикването й, Джини каза:

— Само за минутка да си облека сухи дрехи, а после нека Стюърт доведе момичетата да спят тук.

— Не искаме да те притесняваме, Ана. Така и така ще трябва да спим по този начин по време на пътя, когато е лошо времето.

— Няма нужда да се схващате, преди да е станало необходимо — пошегува се тя. — Наистина, не е притеснение за мен, и всички ще се чувстват уютно.

Джини седна по нощница на дюшека с двете момичета. Тя беше уморена и се нуждаеше от хубав сън, но още повече се нуждаеше от забавление. Най-малката си погрижи за това, защото се страхуваше от шумния дъжд и гръмотевиците.

— Да поиграем на една игра — предложи тя, — нека си затворим очите и да си помислим на какво прилича бурята. — Готови ли сте? — попита Джини.

Когато и двете отговориха едновременно, тя каза:

— Аз ще съм първа. Слушайте дъжда, той звучи като майки ви, когато… пържи пиле или бекон. Гръмотевицата звучи като… баща ви, който е отишъл на лов.

— Звучи като че ли отгоре преместват мебели — позволи си да каже по-голямата.

— Права си — рече Джини и играта продължи.

След това тя ги забавляваше и развличаше с истории, които майка й и баща й бяха й разказвали като дете. При един гръмотевичен трясък най-малкото момиче се притисна до нея. Джини я прегърна.

— Гушни се по-близо, аз ще те пазя. Когато бях малко момиченце и се боях от бурите, майка ми оставяше запалена свещ и ми пееше.

Джини беше намалила светлината. Фенерът беше подсигурен срещу инциденти. Тя пя нежно на момичетата, докато не заспаха от двете й страни. Тя се засмя удовлетворена и затвори очи.

Стив си тръгна, жадуващ за обятията на Джини. Тя беше права. Той беше твърде груб и непостоянен с нея, но имаше солидна причина и не беше сигурен дали ще успее да я преодолее. Джини беше най-освежаващата глътка въздух, която някога беше поглъщал. Харесваше му да е с нея и да си говорят. Той се стопляше от грейналата й усмивка. Потрепваше от звука на гласа й. Пламтеше от желания по нея.

Съпруга, дом и деца бяха неща, за които никога не беше мислил. След като Ана Ейвъри се появи на сцената, всичко това започна да изниква в съзнанието му все по-често. „Това е лудост“, каза си той. Нямаше много място за тях в живота му, нямаше място във вгорченото му сърце. Възмущаваше се, че тя му беше подхвърлила тези мечти. Може би подобни мисли му минаваха през главата и защото живееше сред толкова много семейства. Какво знаеше за любовта една дама като мис Ейвъри?

„Любов… скочи от тази кобила, преди да си строшиш врата в опитите си да я опитомиш. Стой по-далеч от нея.“

Стив обузда непокорните си страсти. Утре щеше да завърши упражненията с жените, щеше да им даде неделята за последни приготовления, а после щяха да потеглят, в понеделник, на първи април. Още не беше свалил маската на престъпника, но щеше да направи това по пътя. Ако това се окажеше Чарлз Ейвъри, може би щеше да го убие затова, че е изложил на опасност дъщеря си! Как ли щеше да се отнесе с нея, ако разбереше, че Чарлз Ейвъри е виновен?

Докато галопираше на гърба на Чууни, за да се освободи от напрежението, се досети, че няколко души щяха много да се изненадат на другата сутрин.

СЕДМА ГЛАВА

Събота сутринта. Джини отиде да помогне на Луси Ийвс в домакинската работа преди последното им упражнение. Жената й показа здравата патерица, която Стив Кар й беше направил, за да й помогне да върви. Тя разбра, че скаутът беше предложил на приятелката й да пропусне трудната задача, но тя беше отказала. Джини беше доволна и поразена. Сети се за думите, които беше изсипала върху него по този въпрос. Защо не й беше казал за това? Не беше го направил, след като тя го разкритикува. Явно се опитваше да прикрие или да отрече добрите си черти. Обзеха я угризения. Веднага щом свърши домакинските работи на Луси, тя го потърси.

— Стив, искам да се извиня за онова, което се случи на пътеката вчера. Луси ми каза какво си направил за нея. Погрешно реших, че си толкова изпълнен с омраза. Бях в лошо настроение, защото не бях спала. Не трябваше да си изкарвам напрежението върху теб. Моля те, прости ми.

— Няма нищо за прощаване, госпожице Ейвъри. Това ми е работата, да гледам всеки да си върши своята работа. Тя се нуждаеше от помощ, така че й я предоставих.

— Не сте толкова студен и безсърдечен както се опитвате да се представите. Сигурна съм, че трябва да сте страдали през живота си, но можете да оставите миналото да си отиде, ако пожелаете това достатъчно силно.

— С ваша помощ, госпожице Ейвъри?!

Сълзи блеснаха в кестенявите й очи. Тя се опита да убеди себе си, че реагира в самоотбрана, но това я нараняваше. Това нараняваше него. Когато отговори, гласът й беше напрегнат:

— Знам, че за вас е трудно да приемате думи на благодарност, но те идват от дъното на душата ми.

— Не прави това! Не гледай на мен като на нещо, което не съм. Това, че съм отговорен за хора, които са ми поверени, не означава, че имам нежно сърце, като твоето. Аз ти казах и ти показах що за човек съм — копеле не само по рождение.

Джини поклати глава.

— Ако смятате, че любезността и състраданието са слабост, грешите, Стив. Понякога хората нараняват себе си, когато рискуват, но всъщност животът губи солта си без тези моменти. Ако не бяхте човекът, който си мисля, че сте, щяхте да вземете онова, което ви предложих, без да се замислите.

— Грижа се за оцеляването и работата си. Ако си играя с теб, би могло да им навреди.

— Можеш да се убеждаваш, че това е бил твоят мотив, но аз не го вярвам.

Той впери поглед в нея.

— Какъв смятате, че е моят мотив?

Джини реши да рискува, като заложи всичко на карта.

— Мисля, че се чувствате по същия начин както и аз. И това ви обърква.

Стив присви очи.

— Смятате, че съм страхливец?!

— Само по отношение на вашите чувства — обясни тя. — Можете да рискувате всичко и дори собствения си живот, но отказвате да приемате емоционални предизвикателства. Поемането на физически предизвикателства може да ви убие, а емоционалните биха могли само да ви наранят, но могат да бъдат излекувани с течение на времето.

— Някои рани не зарастват никога, Ана. Никога!

— Защото вие ги държите отворени, кървящи, не ги лекувате!

Той осъзна, че трябва да прекъсне този неудобен разговор.

— Докато не изживеете живота ми, никога не бихте могли да ме разберете. Лесно се дават съвети. Аз съм самотник и такъв ще си остана, докато умра.

Джини разбра, че може би няма да съумее да го убеди да поеме риск, който би могъл да нарани и двамата, ако се провали.

— Не сте единственият на този свят, който се страхува да поема рискове, който е страдал и е бил изиграван от живота.

Нещо в гласа и изражението й го засегна дълбоко.

— Как е възможно дама като вас да знае, какво е страдание?

Сълзи напираха в очите на Джини, но тя ги сдържа.

— Това би ви шокирало.

— Да те ядосват разни момчета или да бъдеш далеч от къщи в скъп пансион не е най-голямото нещастие на света, Ана.

— Това няма нищо общо с тези неща. Да, аз съм живяла лесно, както много хора биха решили, но вие всъщност не знаете нищо за мен или… — Джини сведе мигли преди да се разкрие прекалено много пред един… непознат. Тя бе обзета от непреодолимо желание да се разплаче. Когато повдигна отново очи, вече се беше съвзела, но малко неща останаха скрити за мъжа пред нея.

— Забравете за това — каза тя. — Дойдох просто да ви благодаря, а не да отхвърля бремето си. И без това на вашите рамене тежи толкова много. Освен това не се познаваме достатъчно добре, за да водим такъв сериозен разговор. Ще се видим по-късно, господин Кар.

Той разбра колко много я беше наранил. Не можа да се възпре и протегна ръка към нея.

— Ана, кажи ми…

Тя не го погледна.

— Не, господин Кар, вие разрешете проблема си, а аз ще разреша своя.

Тя се отдалечи с високо вдигната глава.

Стив отново се върна на разговора им.

Какво искаше да му каже? Защо не сподели с него това, което я тревожеше? Тя таеше някаква загадка и той трябваше да я остави сама да я разкрие.

Групата се събра около една кола при следващото сечище — използваха каруцата на Ейвъри, защото имаше по-малко багаж за разтоварване, а и Чарлз притежаваше необходимите за днешното упражнение инструменти. Преди да започнат с урока, Стив разказа на другите как „госпожица Ейвъри“ се беше измъкнала от калната дупка и похвали ловкостта й. Това изненада приятно Джини.

— Трябва да запомните тези номера, в случай че имате нужда. Сега нека се научим как се изважда и сменя колело. Ще ви кажа как се извършват ремонтите.

— Защо да се учим на това? Мъжете ни ще свършат тази работа.

Стив им обясни.

— Така е, ако съпругът ви е жив и здрав. Но какво ще стане, ако мъжете ви пострадат — могат да бъдат убити или да се разболеят прекалено сериозно, за да работят. Ако някоя от тези беди ви сполети, може да се наложи да не продължите. В такъв случай хората или решават да се отправят към най-близкия град, за да се възстановят там, или просто се връщат обратно. Веднъж отцепили се от колоната, оставате сами. Ако ви се счупи колело или друга част, кой ще я смени или поправи? Нима ще седнете да чакате и да се надявате помощта да дойде сама? Продуктите могат да привършат, а може и да се отбият крадци. Не ви насилвам с този урок, но не казвайте, че не съм ви предупредил.

След тези думи никой не напусна района. Използваха крика на Чарлз Ейвъри, за да повдигнат колата там, където се свързва оста с напречните валове. Въртяха манивелата на смени, сваляха колелото, сменяха го и т.н.

След като всички опознаха начина на действие, разпръснаха се за обяд, а после направиха редовната разходка от четири мили. Щом всичко това приключи, Стив ги събра, за да им даде последни напътствия.

— Вие сте третирани и готови, дами. Уверено използвайте новите си умения по пътя. Не ги забравяйте. Постарайте се да привършите с домакинските си работи и подготовки тази вечер и утре. Тръгваме в понеделник точно в седем. Свободни сте дотогава освен за упражнението утре. Не искам да се размекнете за един ден. Скоро се отправям към града, за да съобщя на коларите с житото, че сме готови и че могат да се присъединят към нас утре. Ако някой от съпрузите ви иска да дойде, за да донесе провизии, ще бъде добре дошъл да язди заедно с мен. Всички вие свършихте добра работа, така че, надявам се, че никой няма да има проблеми по пътя.

Радостни възклицания се понесоха сред жените.

Джини се покатери на колата, закара я обратно на нейното място в лагера и разпрегна конете. Влезе вътре, за да се убеди, че всичко е на мястото си.

— Госпожице Ейвъри?

Тя се обърна.

— Имате ли съобщение за баща ви, което бих могъл да предам? Нещо необходимо за из път?

— Благодаря, Стив, няма нужда.

— Ще се видим по-късно.

— Довиждане, Стив и още веднъж благодаря.

Той докосна с пръсти върха на шапката си и тръгна.

Джини поклати глава недоволно. „Не бъди толкова подозрителна. Това, че беше мил, не означава, че е имал някаква скрита причина да дойде.“ Въпреки това не я напускаше чувството, че той има такава причина. Може би нещо в гласа му, или в изражението му. В края на краищата Стив Кар не беше човек, който прави каквото и да е без основателна причина.

Джини отпъди тези мисли и отиде да види Ръби Емерсън.

— Мога да погледам децата, докато ти изпереш — предложи тя. — Аз мога да изпера и после.

— Това е толкова мило от твоя страна, Ана. Джордж отиде до града с господин Кар да допълни отново някои от запасите ни.

— Ще бъде забавно и нужно за мен. Само ми кажи какво да правя.

Джини изпра дрехите си на реката. Щом привършеше с някоя от тях, поставяше я върху едно одеяло, за да не се изкаля. Сети се, че гладенето ще бъде невъзможно в лагера и по пътя си представи как ще изглеждат някои от памучните облекла.

Чу далечен изстрел и си спомни, че някои от мъжете бяха отишли на лов. Беше доволна, че не бяха имали никакви проблеми, докато бяха на лагер тук и се молеше да бъде така и по пътя.

Стив се беше облегнал на едно дърво в лагера.

Припасите и дрехите му бяха готови. Те винаги бяха готови за бързо заминаване. Никой от хората, които бяха дошли с него в града, не беше направил нещо подозрително. Скъпоценните камъни бяха или скрити в кола, прикрита някъде около лагера, или щяха да пристигнат на другия ден с Чарлз Ейвъри. Стив беше спрял пред пансиона за малко под претекст, че трябва да предаде нещо на Чарлз във връзка с програмата им. Човекът не си беше вкъщи, така че по-малката му сестра прие съобщението. Добрата жена беше изпратила на Ана разни неща за ядене и един шал.

Стив заключи, че пансионът е чист, просторен и се радваше на успех, но не достатъчно, за да се направи състояние от него или да осигури високо обществено положение. Той беше очаквал нещо съвсем различно от собствеността на Ана. Помисли си, че това е така, защото Чарлз, подготвяйки се за заминаването си на Запад, беше продал къщата си, търговията си и се беше пренесъл тук със сестра си. На Стив му се дощя да надникне в предишния начин на живот на Чарлз, за да знае повече за този човек. Трябваше му също и повече време, за да проучи и другите мъже. Сега той не знаеше към кого по-напред да насочи вниманието си.

Джини простираше, когато Стив дойде при нея. Тя го погледна бегло и се усмихна:

— Трудно ми е да повярвам, че ще се отправим на Запад в понеделник.

— Очаквате ли това с нетърпение?

Джини се загледа някъде под въжето с дрехите и си помисли за баща си.

— Да, много.

— Добре е да се радвате на пътуването. Щом пристигнете, ще имате много работа. Леля ви ви изпрати някои изненади.

Джини го погледна.

— Отишли сте да я видите?

— Отбих се, за да кажа на баща ви, че ще тръгваме в понеделник. Не беше вкъщи, така че размених няколко думи с леля ви, и й оставих съобщението.

„Дали не е разбрал нещо? Не се държеше подозрително.“

— Това е много мило от ваша страна — каза тя и се съсредоточи върху работата си.

Стив се позачуди защо тя се разстрои като разбра, че е посетил дома й. Може би тя беше загубила много повече през войната, отколкото даваше вид…

— Какво е това, господин Кар? — едно от момчетата на Дейвис извади ножа на Стив от ножницата в ботуша му, докато той размишляваше.

Стив реагира веднага, като грабна острието и го изтръгна от ръката на стреснатото дете.

— Това е остро и опасно, синко. Никога не си играй с ножове или пушки.

— Съжалявам, сър. Няма да се повтори. По-добре да си тръгвам.

Джини и Стив наблюдаваха притесненото момче как избяга при другите деца. Тя погледна ръката на скаута, докато той втъкваше обратно оръжието и видя червена струйка от дланта му.

— Вие кървите. Нека да видя ръката ви.

Стив погледна раната.

— Само драскотина. Не боли много.

Джини хвана ръката му и я огледа.

— Трябва да се превърже, аз ще…

— Не се тревожете. Мога и сам да се погрижа за това. Винаги сам се грижа за себе си.

— Тази кръв трябва да докаже, че и вие сте човек като всеки друг. Не би ви навредило да допуснете и други хора до себе си. Може и да бъдете изненадан като разберете, че това ви харесва. Раната може да се инфектира. Трябва да я превържа. Освен това искам да се науча на това — можете да ми казвате какво да правя. Настоявам, Стив! — Тя улови китката му и го придърпа към колата си. — Седнете тук, докато донеса кутийката с медикаментите.

Стив седна послушно с кръстосани крака, като наблюдаваше приготовленията й. Тя взе аптечката и един леген с прясна вода.

Джини изми нежно раната, но кръвта продължаваше да се стича.

— Не изглежда дълбока, така че няма да има нужда да се шие.

Тя дезинфекцира мястото и го уви с чиста превръзка. Скаутът не трепна през цялото време.

— Така е по-добре. Утре ще я проверя и ще сменя превръзката.

— Благодаря, доктор Ейвъри, свършихте добра работа.

Джини му върна усмивката и саркастично отбеляза:

— Виждате ли, не е толкова лошо да допускате някой да ви помага. За разнообразие. Правите толкова много за другите.

— Може би сте права — омекна той. Усети, че тя още не беше пуснала ранената му ръка. Докосването беше чудесно. Възбуждаше го и той отмести ръката си.

Оттласна се леко от задната преграда и се обърна към нея:

— Нещата, които изпрати леля ви, са там — той посочи една малка купчинка. — Довиждане.

Джини дълго гледа след него. После изхвърли кървавата вода и прибра аптечката. Върна се към прането си. Беше удивена, че той отстъпи пред молбата й. Беше й приятно да се грижи за него, да го докосва. Колкото повече време прекарваше с него, толкова повече искаше той да остане в живота й.

Полумесецът се опитваше да даде подходящо осветление на призрачния пейзаж. Работата му беше подпомогната от огньовете, чиито ярки пламъци подскачаха нагоре и изпращаха кълба дим. Абаносово черното небе бе изпълнено с ярки звезди. Освежителният полъх раздвижваше тревата и покритите с мъх клони. Земята беше още мека от двудневния дъжд, а нощта преливаше от звуци. Жабите и щурците се извисяваха над многогласния хор. Някои от колите бяха озарени от светлината на фенерите. Смях и гласове се носеха по вятъра. Хората си почиваха преди утрешния тежък ден.

Джини се разхождаше из сенките близо до нейната кола. Стив се присъедини към нея, без да успее да я изплаши. Тя се засмя.

— Не отивах далече, шефе. Помня вашето предупреждение да не оставам сама на отдалечено място. Обожавам нощта, звездите, луната, сенките — спокойствието на всичко това. Трябва да се потопите в тъмнината, за да ги усетите по-добре.

— Ако бяхме дълбоко на Запад, нямаше да бъдете в безопасност дори толкова близо до лагера и охраната. Опитен боец би могъл да пропълзи до вас и да ви убие, ограби или плени, без да издаде и звук.

— Тогава, радвам се, че сме тук тази нощ. Имали ли сте… много сблъсъци с индианци по време на пътешествията си?

— И да, и не — отговори той, гледайки на нея вече като на своя пленница.

— Обяснете това.

— Бил съм се с индианци, но и съм се сприятелявал с някои от тях.

— Сприятелявал?! — отвърна като ехо тя.

— Имам такива приятели, Ана, но не се сприятелявам лесно.

— Вие непрекъснато ме удивлявате, Стив Кар. Кой сте вие всъщност?

— Какво имате предвид? — попита напрегнато той, като се опасяваше да не е казал нещо излишно.

— Откъде сте? Какъв живот водите?

— Обичам движението, така че не се заседявам на някое място твърде дълго.

— Нямате дом? Пътувате през цялото време?

— Да, предпочитам така.

— Къде сте ходили на училище?

— Какво?

— Изглеждате ми образован.

— Изненадващо ли ви звучи за един въшлив каубой, прашен пионер.

— Каквото и да науча за вас, не би ме изненадало. Вие сте голяма загадка.

— Майка ми…

Сега беше неин ред да се слиса.

— Какво?

— Майка ми ме обучи и подготви. Смяташе, че това би ми помогнало да бъда приет на „правилните“ места и от „правилните“ хора.

— Съдейки по горчивия ви тон, не ви е помогнало. Затова ли на секундата намразвате хора като мен? Сигурна съм, че самотният ви живот е бил труден и мъчителен.

— Въпреки това, което си мислите, Ана, не съм имал лош живот. Правя, каквото ми харесва.

— Наемали ли са ви някога като частен водач?

Той беше заинтригуван.

— Защо?

— Просто си помислих. Били ли сте?

— Да и бих го направил отново, стига само да ги има парите и предизвикателството.

Джини изостави за момента тази идея.

— Казахте, че не допускате хора да се доближат до вас, за да не ви ранят или навредят. Как бих могла аз да ви навредя?

— Не знаете ли, Ана?

— Предполагам, но не съм сигурна. Карам ли ви да се чувствате толкова нервен, колкото вие мен? Отблъсквате ме, защото не ме харесвате ли, или заради Кати?

Въпросът й се изплъзна, преди тя да се усети.

— Госпожа Кинг?! Сигурно така изглежда пред другите. Боях се от това! Поставих я на мястото й, когато тя ме издебна вчера в гората. Имах късмет, че не ме издра с ноктите си тази престорена малка котка. Трябваше да запазя спокойствие. Мразя жени, които се докопват до мен със зъби и нокти.

— Предполагам, че много жени ви преследват през пътуванията ви?

— Някои.

— А вие… отблъсквате ли всички?

— Май доста си пъхате носа — пошегува се той. — Трябва ли да започна да ви разпитвам за вашия любовен живот?

— Нямам такъв и никога не съм имала.

— Трудно ми е да го повярвам, красива и желана жена като вас.

— Вярно е, но досега не съм срещала, мъж, когото да поискам да опозная по-добре.

— Досега? — повтори той, като се запита дали трябва да продължи.

Погледът на Джини се сля с погледа на Стив.

— Докато не срещнах теб…

— Искате да ме опознаете? Защо?

— Защото си интересен, различен и привлекателен. Защото те харесвам. Защото смятам, че може да станем добри приятели. Това прекалено смело ли е?

— Доста прямо е за една дама.

— От това ли те е страх, защото аз съм една дама?

— Дамите причиняват на мъже като мен само неприятности и усложнения.

— Защо, Стив?

— Поради всички причини, които вие споменахте предишната нощ, когато ме нахокахте, и защото те желаят и се нуждаят от неща, които аз не мога и няма да им дам.

— Защо е толкова ужасно да бъдеш приятел?

Стив взе лицето й в ръцете си, вгледа се дълбоко в очите й и попита:

— Това ли е всичко, което искаш от мен, Ана Ейвъри? Аз не мисля така.

— Не зная какво точно искам от теб, Стив. Объркващо е.

— Знам, Ана, и това е проблем и за двама ни.

— Защо?

— Аз не съм уседнал тип. Потърси си съпруг в Тексас.

— Аз не търся съпруг, Стив, в Тексас или тук…

— Ти не си от тези, които биха… се забавлявали… ей така.

Тя се почувства облекчена, когато чу това.

— Аз…

Думите й заглъхнаха. Стив се наведе и я целуна. Езикът му заигра с нейния. Той я придърпа здраво към себе си. Изгаряща топлина заливаше тялото му. Поиска да я обладае, тук и сега. Тя трепереше в обятията му, беше обзета от желание и страст. Той знаеше, че би било чудесно да я научи как се прави любов, да го изпита с нея. Но какво щеше да се случи, след като му се отдаде? Нямаше ли да подложи на опасност мисията му? Нямаше ли да се залепи за него и да започне да иска прекалено много? Нямаше ли той да я нарани?

Копнежът на Стив обезпокои Джини. Странни и могъщи желания разпъваха и нея и тя разбра, че имената им са „Желание“ и „Страст“. Искаше да ги опознае… Но те биха могли да станат врагове, да станат опасни, да я хванат в своя плен. Тя вкусваше с удоволствие огнените му целувки и нежни ласки. Все още се владееше. Когато усети, че желанието й се усилва, тя се отскубна от него.

— Не мога… да направя това, Стив.

— Знам, Ана. Точно това се опитвах да ти докажа.

Джини го погледна в очите. Не можеше да я убеди, че той не беше толкова възбуден, колкото и тя.

— Само това, че не мога да направя нещо безразсъдно тук и сега, не означава, че не искам, Стив.

— Да искаш нещо с цялото си сърце и да действаш безразсъдно, за да го постигнеш, не са едно и също нещо. Поддържай силното си желание и ясно съзнание, Ана Ейвъри, и не позволявай на хора като мен да се възползват от теб.

Джини знаеше, че той има сила да плени сърцето й и да поиска невинността й, ако наистина се опиташе. Фактът, че той не правеше нито едното, нито другото й говореше, че той държи на нея повече отколкото съзнаваше или би допуснал.

— Това е по-лесно за теб, отколкото за мен, Стив, защото ти си опитен в тези неща.

— Не с жена като теб, Ана. Трябва да се държиш далеч от мен. Аз съм ненадежден и опасен.

Беше уловен в капан от две сили. Едната го караше да вземе това, което тя му предлагаше, и това, което той самият искаше за собствено удоволствие, а и за да подпомогне мисията си. А другата го предупреждаваше и умоляваше да я пусне да избяга. И да бъде добър с нея.

Джини не разбра дали съветът му бе предизвикателство или честно предупреждение.

— Не можем ли да станем приятели и да приемем това бавно и спокойно.

— Изкушен съм, но няма да стане. Не искам да те заблуждавам, Ана.

— Да не би да искаш да ми кажеш да тръгна след теб на свой риск?

— Не, но ти казвам, че бих се оставил да ме уловиш за малко, но само за малко, Ана. Знам го със сигурност. Ти си жена, която би желала твърде много от един мъж.

— Значи ме отблъскваш, за да запазиш чувствата ми?

— Може би. Знам, че е лудост да скочиш върху жребец, който не може да бъде обязден.

— Вярвам, че имаш уменията да овладяваш всичко, което би поискал. Мъжете не държат ли ценните жребци, след като са ги обяздили?

— Някои обичат само предизвикателството, докато ги укротят. А после ги продават или ги пускат обратно на свобода.

— И никога не те притеснява това, че те носят твоя знак?

— Не ме е притеснило все още.

— Но може това да стане с мен, така че не искаш да рискуваш?

— Може би.

— Не искаш да се обвързваш, нали?

Стив я погледна за момент. Може би тя беше по-умна и смела, отколкото той предполагаше. Тя беше научила добре уроците си от миналата седмица. Може би използваше хитрост, която той не можеше да прозре, за да го примами в своя капан, за да го плени. Не намекна ли, че иска той да ги води към свръзката на Ейвъри там на Запад. Та може би работеше заедно с Чарлз от преданост към баща си или от погрешната вяра, че кланът върши добри неща. Както и повечето южняци, тя имаше причини да мрази янките и да търси отмъщение. Имаше само един начин да разбере това: да я предизвика, да го преследва, да си мисли, че го е уловила. А ако грешеше в преценката си за нея и я нарани? Щеше да се оправя по-късно. Ако тя не се нуждаеше от него за нещо важно, думите му трябваше да я изплашат и да я накарат да се откаже.

— Какво ще кажеш да бъда ясен и чист като планински поток? По дяволите, харесвам те! Ти се промъкна под дебелата ми кожа! И бих те взел, ако ми се отдаде възможност, бих го правил всеки път, когато имам възможност. И, по дяволите, бих си тръгнал, когато дойде времето да се разделят пътищата ни. А този момент ще дойде, Ана, никога дори и за миг не се съмнявай в това.

Джини го гледаше с отворена уста, загубила ума и дума. Той беше признал обичта и желанието си към нея! Би я обичал и би я изоставил. Би ли го сторил наистина? В състояние ли е да го промени тя? Или не толкова да го променя, колкото да му помогне да се отърве от миналото си. Какво ли би било да го обича, да го спечели, да се ожени за него, да имат деца, да споделя живота му, да отидат заедно в Колорадо?

Джини доеше кравата, както я беше учила Ели Дейвис, а после й помогна със закуската и разчистването.

Религиозната служба беше отслужена под дърветата, като се четеше, пееше се Библията и се молеха. Въпреки многото недоволства обучението завърши точно след една седмица. Бяха започнали миналата неделя, а тази неделя хората се подготвяха за мъчителния път на утрешния ден.

Жените направиха разходката си от четири мили, докато съпрузите наглеждаха децата. След това мъжете направиха своята разходка. Това беше задължение на всекиго, преди да се посветят на последните приготовления. Имаха на разположение остатъка от почивния ден, за да работят, да почиват и да се забавляват.

Двете коли с житото пристигнаха в лагера. Водачът посрещна двамата колари Холистър и Брент и им даде напътствия.

Следобеда Джини и други жени отидоха на реката, за да се изкъпят и измият косите за последен път, преди да се отправят на изтощителното пътуване. Джини миеше дългата си коса и мислеше за Стив и разговора от миналата нощ. Днес той отново беше резервиран и това я тревожеше. Тя не можеше да разбере кого се опитваше да защити повече: себе си, нея или и двамата? Дали някога би го разбрала? Той не би се страхувал от нея, нито пък би я отбягвал, ако…

Не прибързвай, Джини. Това би могло да усложни нещата, а ти нямаш нужда от повече проблеми. Не го познаваш достатъчно добре, за да разкриваш тайните си. Това може да те злепостави пред него. Той и без това вече не вярва на хората. А ти изведнъж признаваш, че си лъжкиня! Ще си помисли, че си като другите, дори по-лоша.

Междувременно Чарлз Ейвъри пристигна и се присъедини към групата. Той привързваше за колата кафези с пилета, когато Стив дойде при него.

— Радвам се да ви видя.

Чарлз му хвърли бегъл поглед и се усмихна.

— Сестра ми ми предаде съобщението ви. Благодаря! Вече бях запланувал да потегля днес. Реших, че е най-добре за Ана да бъде сама по време на обучението. Как се справи, Стив? Някакви проблеми?

— Никакви проблеми. Обучението беше тежко за всички жени, но госпожица Ейвъри се справи добре. Трябва да се гордеете с нея.

Чарлз Ейвъри често объркваше в мислите си доведената си дъщеря Вирджиния Марстън с детето, което беше изгубил.

— Горд съм. Тя е умно момиче. Може да направи всичко, ако вложи душата си в него. Завърши с най-висок успех училище. Искаха да я правят учителка, но Ана иска повече предизвикателства в живота.

— Какви например? — попита Стив сякаш между другото, докато помагаше в работата.

Чарлз се концентрира върху отговора, тъй като честно обичаше Джини.

— Тя още не знае, а и аз ще приема нейния избор, какъвто и да е той.

— Ще се справи с каквото и да опита, ако постоянно мисли за него. Понякога е малко разсеяна.

— Тя ми каза, че сте я скастряли, когато й е било трудно да се концентрира.

Стив не се извини, а даде същото обяснение, каквото бе дал и на Джини.

— Напълно разбирам и съм съгласен — отвърна Чарлз Ейвъри. — Казах същото и на Ана. Тя обеща да се справи по-добре и очевидно удържа на думата си. — Чарлз се озърна наоколо, за да се увери, че няма никой достатъчно наблизо. Беше решил да събере скаута и Джини, защото тя скоро щеше да има нужда от помощта и опеката на мъжа. Беше сигурен, че той щеше да запази тайната му. — Да си остане между нас, Стив, но това би могло да обясни защо тя се е държала така в началото. Когато дойде в лагера, току-що беше загубила най-добрата си приятелка от детството. Тя умря в ръцете на Ана точно преди да започна моето обучение. Именно затова я оставих в града при сестра си. Смятах, че се нуждае от уединение, за да се отдаде на тъгата си и да може да се възстанови. Не ме издавайте, че съм ви разказал това. Ако разбере, че сте мил с нея заради нейното страдание, това би я разстроило. Тя е гордо момиче. Бяхме разделени шест години, така че трябва отново да свиква с мен. Докато беше горе на север, тя изгуби дома си, а войната опустоши всичко, което тя познаваше и обичаше. Аз я прибрах и почти насила я изпращам колкото се може по-бързо към Дивия запад. Просто тя имаше нужда да се приспособи към всичките тези промени. Разбирате ли?

Стив кимна и продължи да помага на Чарлз. Той знаеше какво е да загубиш най-добрия си приятел, дома си. Сега разбра причината, поради която тя беше плакала онази нощ, а нямаше кой да я успокои. Заляха го тръпки на угризение. Той беше твърде груб и студен към нея. А тя — толкова уязвима. Учудващо беше, че е започнала да го харесва. Тя трябваше да сподели с него мъките си. Може би е предположила, че той няма да я разбере… Въпреки това тя беше опитала, спомни си Стив. Загубила най-добрата си приятелка…

Но скаутът имаше задача. Хладнокръвният убиец трябваше да бъде издирен и наказан веднага щом довърши тази мисия. Той си беше обещал: повече никакви поражения, объркване и недовършена работа… Той щеше…

— Благодаря за помощта, Стив. Обещаваш ли, че ще мълчиш пред Ана за това, което ти казах? — напомни посивелият мъж.

— Имате честната ми дума, сър.

— Това е най-важното нещо, което един мъж може да притежава.

— Да, но войната почти го отне от нас бунтовниците. Обещахме да надвием много неща — да браним домовете си, семействата, приятелите и земите си, но не можахме да изпълним тези клетви.

— Една от най-тежките загуби, които един мъж може да изстрада, е да загуби честта си. Нещата нямаше да са толкова зле на Юг, ако янките ни бяха позволили да си възвърнем дори малка част от нея. Те са решени да ни държат в страх и подчинение.

Стив слушаше и дебнеше за улики.

— Не мисля, че можем да направим много нещо за това, сър, докато те не променят мисленето и действията си.

— Страхувам се, че сте прав, Стив, и това ме стяга за гърлото.

— Мен също, сър. Но както знаете, няма какво да направим. Разбира се, някои хора мислят по друг начин тук.

Чарлз застана нащрек.

— Какво имате предвид?

Стив се опита да изглежда равнодушен.

— Ами, имаше доста разгорещен разговор през нощта за клана и за това, което те правят. Някои хора мислят, че имат право.

— А вие не мислите ли така?

Стив уж се замисли за момент, сви рамене и отговори:

— Не знам в какво да вярвам, сър. Човек не може винаги да се доверява на всичко, което чува и чете, така че не съм сигурен дали наистина са извършили всичко, за което ги обвиняват.

— Вие бихте ли се присъединили към такава група, за да накажете онези, които ни накараха и продължават да ни карат да страдаме толкова много.

Стив отново се престори, че се замисля.

— Трудно ми е да отговоря, сър. Никога не съм се натъквал на членове на клана. Не знам истината за тях.

— Аз обаче съм. Те ми изглеждат почтени, честни хора, които бранят приятелите, семействата си, и малкото, което им е оставила войната.

— Ами всичките линчове, палежи и грабежи, за които ги обвиняват?

— Предполагам, че не правят нищо по-лошо, отколкото това, което янките-мародери, като Шърман и войската му вършиха в Джорджия.

— Но кланът не напада ли невинни хора?

— Според това, което чувам или прочитам, те се насочват към политикани, предатели, хора от Лоялната лига, жестоки бивши офицери и размирни негри.

— Кое им дава правото обаче да отмъщават по такъв ужасяващ начин. Те могат и да правят грешки като убиват невинни хора и такива, които не се подчиняват на властта.

— Кой би могъл да прецени кое е правилно и кое погрешно, когато дойде време на война, омраза, отмъщение? Ако нещата бяха поставени на мястото им в тази държава и съдилищата не бяха против нас, нямаше да има място или необходимост от общества като…

Джини се върна и прекъсна разговора им. Тя хвърли поглед на Стив, после се усмихна и прегърна стария човек.

— Приятно ми е, че те виждам, татко.

— И на мен, дъще. Стив ми каза колко добре си се справила с обучението. Ще те погледам по време на пътуването.

— Беше трудно, татко, но всички преживяхме уроците.

— Бихте ли ме извинили двамата, имам някои мои лични работи. Приятен ден, госпожице Ейвъри, сър — Стив кимна на жената и ги остави сами.

— Този млад човек те харесва, момиче — каза й Чарлз.

— Какво? — попита тя. — Той ли ти каза това?

— Не точно, но се опитваше да размекне баща ти, за да се добере до тебе.

— Какво каза за мен?

— Не много, само те похвали колко добре си се справила тази седмица.

— Крайно време беше. Обикновено е скъп на комплименти или ги изпраща през задната врата.

Чарлз се засмя:

— Това е така, защото мъжете стават отнесени, когато са около момичетата, които харесват и желаят. Страхуват се да не сбъркат или да ги изплашат, преди да наберат смелост да ги ухажват.

— Да ме ухажва? — повтори тя и се засмя. — Не мога да си представя мрачен самотник като Стив Кар да дойде през нощта да иска от теб разрешение за разходка с мен под лунните лъчи — пошегува се тя.

— Той може да те изненада и да направи точно това.

— Да ме изненада? Това би ме побъркало направо.

Джини помогна на Луси Ийвс да сготви, да поднесе яденето и да измие чиниите. Тя и Чарлз хапнаха със семейството. Беше им приятен разговорът с Джеф и Луси, а изглеждаше, че симпатията е взаимна.

След това почти всички се събраха в центъра на лагера около разгорилия се огън, за да попеят, побъбрят, да послушат музика, да потанцуват — с изключение на тези, които вярваха, че е грешно да се танцува в неделя. Празнуваха края на своята работа и началото на едно приключение. Всички бяха весели и отпуснати. Музиката идваше от една устна хармоника, акордеон и фидъла на Джордж Амърсър. Тупаха с крака по земята. По-големите деца също се включваха в забавата.

Чарлз приказваше с Ед Кинг, а Джини беше с приятелките си.

— Иди го покани да танцувате — предложи Ръби с усмивка.

— Не бих могла. Може и да не знае как да танцува и да се почувства неловко. Освен това би било нахално от моя страна — отговори Джини. Беше силно изкушена да бъде смела.

На Стив му се искаше да провери кафезите за пилета, които Чарлз беше донесъл със себе си. Знаеше обаче, че птиците биха вдигнали много шум. Той се беше опитал да ги проучи, докато помагаше на Чарлз, но не успя. Когато забеляза, че Кати Кинг го наблюдава, разбра, че ще го покани на танц. Предотврати това, като се приближи до Ана Ейвъри и я покани. Тя беше учудена. Стив грабна ръката й и я издърпа напред, за да се присъединят към другите двойки.

Докато се движеха около лагерния огън, той се подсмихна и прошепна:

— Виждаш ли, Ана, няма счупени или изкълчени крака. Мога да върша и други неща. Ако още се интересуваш, може да бъдем приятели, но бавно и полека.

Джини не посмя да погледне красивото лице. Тя беше смаяна от него. Той беше прекрасен танцьор. Най-малко беше удивена от това, че я избра първа, предпочете нея пред другите. Тя реши да не играе на свенливост.

— Така да е, сър.

Стив я притискаше в обятията си, наслаждаваше се на ръката й, любуваше се на красотата й, вдишваше чистия аромат на косата й.

— Утре тръгваме в седем. Гледай да си готова, за да не нарушавам примирието ни с ново скарване.

На Джини й беше трудно да мисли за нещо друго освен за покоряващия мъж, когото тя докосваше и чийто аромат усещаше.

— Ще се постарая да се подготвя за всякакво предизвикателство!

— За всякакво ли, Ана?

Тя срещна закачливия му поглед.

— Да, Стив, за всякакво.

ОСМА ГЛАВА

— Фургони, внимание! — извика Стив и замахна с широкополата си шапка, давайки знак да го последват, и те напуснаха бивака край река Огийчи на 1 април 1867 година. Заблуждаващият му ход беше в действие, но все още не му бе донесъл достатъчно информация. Скоро, обеща си той, скоро случаят щеше да намери своето разрешение.

Седемнайсет фургона — петнайсет семейства, плюс два натоварени със зърно — се насочиха на запад. От общо осемдесет и четирите души, тези, които бяха достатъчно възрастни, за да осъзнаят какво всъщност става, бяха щастливи да започнат отначало, стига да са далече от опустошените от войната райони. Яхнал дорестия си кон, Стив Кар беше поел както водачеството, така и разузнаването на пътя. Мъже и жени зад него караха фургоните, вървяха край тях, качваха се за малко, за да си починат или яздеха коне. Някои от по-големите деца също вървяха, поне доколкото им позволяваха силите, докато по-малките и пеленачетата бяха скрити вътре. Не се говореше много, за да се пести енергия. Крави и коне, привързани за фургоните, бяха принудени да поддържат темпото, наложено от водача и мулетата, но не го правеха доброволно — поне в началото се чуваше цвилене и мучене. От време на време някоя кокошка кудкудякаше и някой петел кукуригаше, изплашени от непривичното движение и непознатите шумове.

Водата се плискаше в покритите бъчви, привързани от външната страна на фургоните. Широките колела с глух шум се търкаляха по тревата, поникнала по твърдата почва на пътя. Разнасяше се чаткане на копита, шумолене на брезент, триене на кожа, подрънкване на сбруи и скърцане на дърво.

Зад гърбовете им оставаха юга на Джорджия и предишния им живот. Пред пътниците се намираше новото начало и мнозина знаеха, че никога повече няма да потърсят загубените си домове. Всичко това беше минало, така както бяха минало индианците, населявали едно време тези райони, които също бяха изтласкани на Запад към резерватите в Територия Оклахома. Дните на милите обноски, на рицарското отношение, на гостоприемството, културата, чара, богатството, на свободното време бяха неща от миналото или поне така смятаха всички. „Обществото на плантаторите“, което беше направило Юга велик, бе също така отговорно и за неговото унищожаване.

В продължение на мили наред южните райони на Джорджия представляваха равнинен терен, покрит с песъчлива почва върху глинеста основа, осеян със зелени дървета и цъфнали диви цветя. Девствени дъбови и борови гори приветстваха пътниците с зелените си простори. Грациозни магнолии и изящни зеленики се появяваха в тук-там пейзажа, за да го разкрасят. Пътят минаваше през гори, ливади и ниви, едно време засети с памук, царевица и други култури, а сега обрасли в плевели.

Джини вървеше редом с фургона на Ейвъри и мислеше за последния си разговор тази сутрин с човека, който сега го караше. Той я бе попитал дали е готова за „предизвикателствата и приключенията“, които ги очакваха. Беше му отговорила „Да“, но усещаше, че я изпълва странна смес от емоции: паника, съмнение, възбуда и тъга._ „Бих искала да мога да забравя проблемите и обещанията, които съм дала, да скоча на коня и да потегля за Колорадо.“_ Но там можеха да я очакват нови неприятности и опасности, особено ако баща й беше мъртъв. Беше й малко страшно да си представи, че можеше да се озове сама в тази пустош с всичките й опасности и заплахи. Още по-страшно беше да си мисли, че се е превърнала в главна цел на врага на баща й. Но всяка измината миля я отвеждаше все по-близко до баща й и, дай Боже, до успеха. Искаше да разкаже на приятелите си истината, но в резултат сигурно щяха да бъдат изритани с мистър Ейвъри от кервана и оставени без защита и ориентир. Не, не можеше да постъпи така — милият човек вече беше направил твърде много за нея и Джоана.

Тя желаеше Стив, но ако му признаеше истината, той или нямаше да й повярва, или никога повече нямаше да й се довери. Не искаше за увеличава огорчението му, недоверието му, нито да го кара да си мисли ужасни неща, а още по-малко да рискува сърцето й да бъде разбито. Най-добре беше да го остави да я вижда и помни като Ана Ейвъри — дама, обект на възможна романтична връзка и приятелка.

Джини се питаше дали осиновеният брат на Джоана поне малко прилича на Стив Кар. Може би всички мъже на Запада бяха сходни по характер и поведение. Той беше с две години по-млад от Стив, но може би се бе сражавал във войната и тя го бе променила както толкова много други мъже. Бяха ли те двамата с мистър Чапман все така близки както преди години? Беше ли се променило нещо в чувствата и действията на фермера след загубата на Джоана? Мистър Чапман се бе отказал от единственото си дете заради сина на друг човек, беше се отказал и от жена си заради една любовница. Беше ли изпитал този човек съжаление от взетите решения? Що за мъж можеше да бъде този, който бе в състояние да обича две жени едновременно. Джини не искаше да приеме мисълта, че някога можеше да хареса или да изпита уважение към бащата на Джоана.

Тя погледна към мъжа, чийто силует се открояваше на фона на синьото небе. Миналата нощ бе толкова приятна, но днес той я игнорираше. Стив яздеше дорестия си кон и поддържаше равномерно темпо. От приклада на скритата му в кобура пушка висеше някакво въже. От двете страни на седлото му се виждаха издути, от дрехи и дребни вещи чанти, отзад бяха пристегнати одеяло и мушама против дъжд, а отпред висеше торба за дрехи, пълна с провизии и кухненски съдове. Двата колта с инициалите му бяха затъкнати в колана и ниско на бедрото, а ножът почиваше на канията на ботуша му. Червената му риза бе лесно забележима от всеки, който би имал нужда от него.

Джини вървеше почти толкова време, колкото яздеше или караше фургона и вече бе доволна, че Стив бе настоял на нейните всекидневни упражнения, за да може да подобри издръжливостта и силата си. Но тя изпитваше безпокойство всеки път, когато той се впуснеше в галоп покрай нея, за да провери какво става с някого, който по правило се оказваше от другата страна на фургона, и никога не поглеждаше в нейна посока. Дори когато обядваха, Стив не се приближаваше до нея и винаги приключваше първи, за да провери пътя, който им предстоеше да изминат. Прекосиха Канучи Ривър, а също и други ручеи и потоци без проблеми и излишно бавене. Тя забеляза, че по бреговете на реките има кипариси с клони покрити с мъх и оголени извити корени.

Малко преди Савана те минаха през запазените останки от Шърмановия „Поход към морето“. Пред очите й се разкриваше гледката на ужасно и трагично опустошение: опожарени и ограбени плантации и къщи, съборени хамбари, порутени навеси, самотни църкви, пречупени южняци, опитващи се по някакъв начин да оцелеят сред руините. Имаше ферми и величествени домове, които бяха изоставени или в които се бяха настанили вече скватерите. Много от нивите не бяха засети, но имаше и такива — вероятно принадлежащи на преселниците, реши тя — сред които можеха да се съзрат зелени кълнове. Тук-там можеха да се видят и работници по полетата, бели и черни, но не роби, а платени. Тя се запита как ли се бе отразила войната на Грийн Оукс и какво бе станало със собствеността на Клинийс.

„Бих искала да отида в Тексас, да разкажа истината на бащата на Джоана, а след това да потегля за Колорадо заедно със Стив. Ще ме принудиш ли да удържа на обещанието си, Джоана, ако разбереш, че съм се влюбила и ако изпълнението на обета ми би означавало край на любовта ми и край на мен? Как бих искала да си тук, за да можем да разговаряме и да ми кажеш как да постъпвам. Всичко така се усложни. Дадох ти обещание и ще удържа на него или ще се чувствам виновна до края на живота си, че съм те излъгала, а ти дължа толкова много. Ще трябва да мълча и по време на пътуването, защото съм в огромен дълг и пред мистър Ейвъри. Защото дори да признаех истината пред моите приятели и пред Стив, това не би променило нещата, а по-скоро би ги влошило.“

Безпарична, бездомна и самотна, Джини нямаше алтернатива и единственото, което й оставаше, бе да продължи към ранчото. Не можеше повече да се възползва от щедростта на мистър Ейвъри. Не можеше да насили Стив да я обикне. Нямаше друг избор, освен да носи в себе си тайната, както бе обещала на Джоана през онази тъжна нощ.

Когато започна да се здрачава, Стив спря, за да направят бивак в покрайнините на една прохладна и сенчеста горичка. Чарлз стъкми огъня, а тя „сготви“ вечерята, като отвори и стопли две консерви супа с шунка, които сестра му бе дала. Замеси просеник в тенджерката, а после приготви кафето, както я бе учила Ели. Пиха и мляко, което Чарлз беше купил от Стюарт Дейвис.

След като се нахраниха, Джини изми съдовете с вода от бъчвите. Вече не се притесняваше да я използва, тъй като пресичаха достатъчно реки и потоци. Помогна на Чарлз да смаже колелата и да се погрижи за впряга, като му донесе крина ечемик от Холистър. Мулетата пощипваха тревата, но за да запазят силата си, трябваше да им се помага и с друга храна. Прецени, че Стив постъпва умно, като разпределя храната за животните, защото по този начин намаляваше бремето от допълнителния тежък товар. Когато приключиха със задълженията си, те се разделиха.

Докато бъбреше с четирите си приятелки, Джини забеляза, че Чарлз Ейвъри приключи разговора си с Ед Кинг и в момента беше заедно с Хари Браун и Джон Дениълс. Малко по-късно той се отби и при Карл Мърфи от Джорджия.

Когато се върна на мястото, където щяха да пренощуват, тя изрази опасенията си по отношение на Мърфи:

— Познаваш ли го? Може ли той да ни разкрие?

Чарлз я потупа по ръката и я успокои:

— Не се притеснявай, момиче, никой не може да ни издаде. Тук никой не знае за съдбата на моята Ана. Както и че ти скоро си била на подсъдимата скамейка. Дори ако решат да ни проверят, никой не би могъл да открие нищо.

Това поуспокои Джини, която не искаше да бъде заловена в лъжа.

Двайсет минути по-късно бивакът беше потънал в сън.

Във вторник дневното разписание и темпото на придвижване вече се бяха превърнали в нещо обичайно, Равнините на Джорджия се простираха пред очите им. Тези простори трябваше да представляват море от белите цветове на памука, ако не беше войната и ако бе късно лято. Теренът бе все така равнинен и лесен за пътуване. Растителността си оставаше същата. От време на време те минаваха покрай езера, покрити с цветове на водни лилии и гледката беше райска.

И на следващия ден зеленият пейзаж оставаше непроменен. Нарядко срещаха по някой нисък хълм — най-често с полегати склонове. Само на два пъти керванът има възможността да пътува по черни пътища. В по-голямата си част те минаваха през гори, по необработени ниви на ферми и през неизползвани пасбища със съборени заграждения. Преминаха през бавните черни води на Охоупий Ривър, която беше не по-широка от петдесет фута и почти без бързеи.

В четвъртък пътуваха през район, осеян с отделни дъбови дървета, цъфнали сливи и кедър. Единственото разнообразие се дължеше на по-често срещащите се ниски възвишения. Растителността около тях бе буйна и зелена, защото много от дърветата и храстите бяха от вечнозелените, а зимите в Джорджия бяха меки. Понякога минаваха край стари църкви с гробища. Имаха късмета да се натъкнат на дървен мост, по който преминаха над широката, дълбока и бърза Оконий Ривър, но проявиха предпазливост и го сториха поединично, съобразявайки се с тежкия товар и напредналата възраст на моста. И други ручеи и потоци се наложи да прекосят, преди да спрат за четвъртата си нощувка.

Джини беше забелязала, че през последните няколко дни Стив лагеруваше заедно с други двама водачи на коли. Те се хранеха заедно, освен ако не бяха поканени от някое от семействата да споделят вечерята им. Не бе изпуснала от погледа си скаута, който се отбиваше при различни хора всяка нощ, но той винаги съумяваше да мине покрай тяхното място, когато тя изпълняваше домакинските си задължения или разговаряше с приятелките си. Подозираше, че прави това нарочно и на два пъти изпита изкушението да отиде при него и го попита защо прави така. Но реши да го остави сам да разкрие причините за това си поведение. Беше го видяла да язди и да разговаря с другите през деня, включително и с нейния спътник, докато тя караше фургона. Беше благодарна на водача за тежките му уроци, ползата от които се виждаше едва сега.

Чарлз продължаваше да й разказва колко запленен от нея бил скаутът, но противоречивото поведение на Стив дори не подсказваше подобно нещо. Четири дни, повтаряше си тя, без докосване, без дума, усмивка, да не говорим за целувка! А как жадуваше тя за всичко това. Не можеше да схване защо той се отнася с нея по този начин след всичко, което бе казал онази нощ.

Джини беше уморена всяка вечер и спеше добре във фургона, докато Чарлз лягаше като труп до или под фургона на рогозка. Малко бяха онези, които разговаряха, когато дойдеше време за спане, защото близостта на фургоните изключваше всякаква възможност за уединение. Вземането на баня се свеждаше до бързо измиване, защото не бяха спирали край река, откакто потеглиха. Благодарение на бурканите консервирана супа и зеленчуци, дадени от сестрата на Чарлз, както и на семплата обстановка, приготвянето на вкусни ястия изобщо не бе проблем. Дневният ред беше вече установен и така щеше да продължи със седмици.

Дойде петък: след дълго пътуване през безкрайни равнини все по-често започваха да се появяват ниски за облени хълмове, които изобщо не създаваха затруднения на закалената група и само наложиха малко по-бавно темпо. Бяха се добрали до един ръкав на Окмълджи Ривър, обрасъл със шубраци отляво и дясно и с влажни петна, които Чарлз нарече „неосъществени ручеи“.

Имаше места, където безчетните борове скриваха почвата под тях с окапалите иглички и разпращаха и атака своите полени през нощта. Джини се грижеше пролуките в покривалото на фургона да са винаги затворени, за да предотврати посипване на вещите им от жълтия прах. Той покриваше брезентите, задъханите животни и изпотените хора със слънчевожълта лепкава корица. При някои от пътуващите това водеше до кихане, сълзене, протичане на носа и главоболие.

Когато спряха на бивак същата нощ, Чарлз зае един кон със седло от Ед Кинг, за да научи Джини да язди по маниера на западняците. Тя най-сетне му бе признала, че предпочита да ходи, когато не е в почивка или не трябва да кара фургона, понеже умее да язди само седнала странично и я е страх да не стане обект на присмех или да не предизвика някакво произшествие. Беше очарована да открие колко лесно е да се овладее новия стил. Не бяха изминали и двайсет минути, когато Стив се присъедини към тях. Джини се изненада, но й стана и приятно, макар той да яздеше редом с Чарлз, а не до нея.

— Приятно ли ти е? — попита скаутът от дорестия си кон.

— Абсолютно — отвърна засмяно Чарлз.

— Да — чу се сдържаният й отговор. „Нека се по-измъчи и той като мен!“

Стив се наведе напред да погледне, защото фигурата на Чарлз му пречеше.

— Виждам, че вашите тренировки най-сетне влизат в работа, мис Ейвъри. Справяте се великолепно.

Джини продължаваше да гледа право пред себе си.

— Да, така е, и аз съм ви благодарна за многото уроци.

Двамата мъже поговориха и след малко Чарлз лукаво се обади:

— Мисля да поизостана. Тялото ми не е навикнало на подобни претоварвания. Стив, би ли придружил Ана, когато тя реши, че й е достатъчно за днес?

Но преди скаутът да отговори, притеснената Джини каза:

— Няма да се наложи, татко, аз също съм готова да се върна в лагера.

— Това не ме затруднява, Ана — увери я Стив. — Още е рано.

Джини не желаеше той да си помисли, че ездата е някакъв ход от нейна страна, с който да привлече вниманието му или да го накара да прекара известно време с нея.

— Не, благодаря ви, мистър Кар. Изморих се, а има и други неща, които трябва да свърша преди лягане. Да тръгваме, татко — Джини опъна юздите, обърна коня и потегли в обратна посока.

Стив и Чарлз се спогледаха с извинителни погледи и свиха рамене.

— Доста време я игнорираше, синко — намекна Чарлз, — а жените са чувствителни създания, които се нуждаят от внимание.

Стив явно бе изненадан от забележката.

— Цупи ми се, това ли искаш да кажеш?

— Да, и при това тя се държи така непрекъснато. Което е много жалко, защото тя те харесва и ти й липсваш. Ще ми бъде неприятно нещо да помрачи дружбата ви.

— Какво предлагате, сър?

— Ана има нужда от добри приятели в този момент, тя трябва да свиква с толкова много нови неща, а те биха могли да й помогнат. По време на обучението си тя започна да те уважава, да ти се възхищава и да се чувства зависима от теб. Мисля, че се чувства откъсната от тази сила и й липсва рамото, на което бе свикнала да разчита. Не знам какво ще стане с нея, ако с мен се случи нещо. Ана е силна, умна и смела, но е живяла под ръководството и закрилата на учителите си цели шест години. Не съм сигурен, че знае как да общува с хората и дали е в състояние да се оправя в различни ситуации. Тя напусна Юга, когато там беше прекрасно и безопасно да се живее, а се върна, когато всичко рухна. Обичаме се един друг, но сме като непознати след дългата раздяла. Замина дете, върна се жена, а на всичко отгоре и аз се промених. Войната беше започнала и никакви писма, с които бихме могли да продължаваме връзката помежду ни, не можеха да пътуват. Най-добрата й приятелка беше в училището и двете бяха като сестри. Затова понесе смъртта й като тежък удар. Много й предстои да научи за хората и живота, и аз ще ти бъда благодарен, ако й помогнеш. Е, хайде, ще се видим в лагера, синко. Ще приемеш ли да вечеряш с нас довечера?

— А какво ще каже Ана по този въпрос?

— Сигурен съм, че ще бъде очарована. Както и аз. Ще се видим там.

Стив поизостана, наблюдавайки Чарлз да настига дъщеря си. Не можеше да се отърси от натрапчивото усещане, че този човек се опитва да ги сближи. Питаше се какво би накарало един джентълмен да отдаде предпочитанията си на един „скитник на кон“, както той сам се наричаше често, и да му повери най-ценното в живота си. Усещаше, че го изпълват подозрителност и любопитство. Някакъв вътрешен инстинкт му говореше, че Чарлз Ейвъри иска от него нещо конкретно. Дали не разчиташе на помощ в новото си ранчо, където той щеше да се озове в ролята на истински „грийнхорн“ в новия си живот. Или придружител в една трудна мисия, както Ана бе намекнала преди, ако се приемеше, че въпросът й означава нещо повече от желание разговорът да не угасне. Или му бе определена ролята на подарък за любимата дъщеря, ако тя копнееше достатъчно силно за него, за да потърси и приеме помощта на баща си. А дали не гледаха на него като на защитник, в случай че смъртта сполетеше баща й по пътя или докато тя се установи в ранчото, или пожелае да се върне при леля си. Какъвто и да бе мотивът на този човек, Стив трябваше бързо да го разбере.

Докато яздеха редом, Джини попита Чарлз за какво си бяха говорили двамата със Стив.

— Обсъждахме определянето на нощните постове и онова, което ни предстои. Не исках да се втурвам след теб веднага, след като ти така побягна, и затова поизостанах, за да си поговорим. А ти защо не остана с него, момиче? Това беше една великолепна възможност.

Джини обясни съображенията си, а Чарлз я разбра и й се извини. Но той знаеше, че е събудил интереса на скаута към нея и беше доволен, че е сполучил. Повечето от нещата, които бе казал за Джини и баща й, бяха верни, затова думите му бяха прозвучали убедително и той бе уверен, че Стив няма да ги сподели с нея. Чарлз вярваше, че ако този опитен скаут се влюбеше в Джини, това би било от полза за всички.

На следващия ден керванът спря в пет часа, защото някои мъже искаха да излязат на лов за прясно месо, докато все още бе светло. Чарлз Ейвъри потегли с тях, обяснявайки, че иска да изпече заек.

Чистото небе и рано изгрялата пълна луна обещаваха една прекрасна вечер. И докато Джини готвеше на огъня, който Чарлз бе стъкмил, преди да замине, към тяхната стоянка се приближи Стив. Тя пържеше консервирана шунка, печеше курабии в преносимата фурна и се готвеше да сложи на огъня и кафето. Вдигна поглед към усмихнатия скаут и отново се концентрира върху работата си.

— Имате ли нужда от нещо, мистър Кар? Татко още не се е върнал.

Беше вежлива и хладна. Нещата, които Ейвъри бе споделил с него, се стрелнаха през главата му като светкавица.

— Той ме покани на вечеря. Съгласна ли си, Ана?

— Така ли? — вдигна тя рязко глава и очите й се разшириха от изненада.

— Явно е забравил да го сподели с теб.

Тя бързо се съвзе и този път гласът й прозвуча по-гостоприемно.

— Каза ми, естествено, и се надявам, че няма да имате нищо против менюто ни за тази вечер. Татко искаше шунка, червен сос, бъркани яйца, курабии и кафе — едва сега тя разбра защо Чарлз беше пожелал това скромно меню, така тя щеше да се справи без грешки и без много работа. И все пак, трябваше да й спомене за поканата, която бе отправил на Стив, редно бе да поиска и нейното съгласие.

Стив долови, че тя наистина не бе известена за поканата и се досети, че хитрият Чарлз го беше направил нарочно.

— Това звучи чудесно, а миризмата е страхотна, така че, ако няма да съм ви в тежест и не възразявате, аз с удоволствие ще се присъединя към вас.

— Ох! — възкликна тя, осъзнавайки, че ако не се погрижи за шунката, тя скоро ще прегори. — Не го споменавайте! — предупреди тя скаута.

— Какво да не споменавам, Ана? — удиви се той.

— Че отново съм се разсеяла и едва не унищожих вечерята — обясни му тя.

— Няма, още повече, че аз съм причината… или поне искам да се надявам, че е така — и след като тя не вдигна поглед, нито реагира по някакъв начин, той се осмели да продължи: — Понеже ми се сърдиш, аз може би трябва да обясня своето… „противоречиво“, както го нарече веднъж, поведение.

— Не е необходимо да ми казваш каквото и да е. Не ми дължиш никакви извинения.

Той отбеляза, че тя използва точно думата „извинения“.

— Мисля, че трябва да го направя, Ана.

— Защо? — попита тя и крадешком го стрелна с поглед. — Тогава каза, че нещата трябва да се развиват „бавно и естествено“. Ние двамата се придържахме към дадената дума, така че проблем не съществува.

— Но аз нямах предвид да престанем да контактуваме.

— И аз не съм имала подобно намерение, Стив. Но едва ли очакваш от мен да те подгоня, за да станем приятели. Това просто не е прието.

— Знам, че вината е моя, но ти прекалено стриктно се придържаш към споразумението между нас.

Джини остави сготвеното ястие настрани и го покри. После премести канчето към края на огъня, за да не кипне кафето. Ели я беше научила да не отхлупва курабиите, за да не излезе топлината, затова ги остави, както си бяха. Доволна, че всичко е както трябва, тя погледна Стив, който бе клекнал от другата страна на огъня.

— Това засега е всичко. Ще изчакаме татко да се върне и тогава ще приготвя соса и яйцата. Ти май говореше за това, че сме се избягвали. Объркана съм, Стив. Ти ставаш неспокоен, когато проявя прекомерна настойчивост, но също и когато се държа резервирано. Честно казано, не съм сигурна какво точно мислиш, че се намира по средата, затова те моля да проявиш разбиране към мен, докато не намеря този деликатен баланс. Изминаха шест дни, откакто потеглихме, а ние нито сме си говорили, нито сме били близо един до друг. И понеже ти не прояви желание да се приближиш, аз приех, че желаеш за известно време да останеш на спокойствие. Нали спомена, че трудно се сприятеляваш, е, аз не исках да те насилвам. И как точно би предпочел да се държа? Не мога да спазвам правила, ако не знам какви са те.

Той седна и кръстоса крака.

— Съжалявам, Ана, но такива като мен, рядко имат, ако това изобщо се случи, приятели между жените. Да, съзнавам, че реагирах твърде прибързано. След онази нощ, когато танцувахме и говорихме толкова много, бях обезпокоен, че другите могат да решат, че ние се сближаваме твърде много и могат да започнат да ни наблюдават в очакване на най-различни неща. Двете основни причини за сваляне на един водач са некомпетентността и… знаеш какво имам предвид.

Тя не беше готова за извинение и обяснение от него.

— Отбягвал си ме, за да запазиш работата си?

— Въпросът не е нито забавен, нито маловажен.

— Но аз нито ти се надсмивам, нито споря с теб.

— Виждам го в очите ти, Ана, а аз говоря сериозно. Не мога да си позволя да загубя тази работа.

— А не ти ли се струва, че на другите им изглежда много по-подозрително, че ме избягваш като болна от холера, вместо да се отбиваш при нас, както постъпваш с тях? — опита се да потърси логиката Джини.

Той сви рамене и призна:

— Не се бях замислял за това, но ти си права. С разрешението и помощта на баща ти аз може би бих могъл да ви навестявам, без това да буди подозрение — той се наведе напред и прошепна: — Някои хора изпитват голямо удоволствие да създават проблеми на другите. Държа се строго с тях, но ти си жена, която може да събуди ревност. Не бива да им давам повод за гняв, като показвам по-специално отношение към теб.

„И за това има страшно важни причини, за които не знаеш“, допълни тя на себе си. Той очевидно беше затруднен да определи най-добрия подход към всеки поотделно.

Джини се замисли над думите му и реши, че в тях има логика. Кати би могла да бъде доста злобничка, ако бъде отблъсната, а Луис и Мати биха могли да проявят отмъстителност, ако бъдат сгълчани или ако някой от другите мъже решеше, че те са достатъчно добре подготвени, за да продължат сами, в случай че Стив го раздразнеше достатъчно. Тя определено не желаеше да прави нещо, което би могло да доведе до освобождаването на Стив.

— Ти поиска ли му разрешение да се видиш с мен?

Стив се помръдна с видима неувереност.

— Не. Но почувствах, че той го иска и ми дава възможност да го направя.

— Той те харесва и уважава. И не вижда нищо лошо в това да бъдем приятели.

— Може би бърка, като ми вярва толкова много, когато съм близо до теб — прошепна той.

Джини се надяваше, че правилно разбира смисъла на тези думи.

— Защо, да ни би да имаш коварното намерение да ме отклониш от правия път? — и след като видя, че той се мръщи на шегата й, тя добави: — Е, това беше само закачка. Ти не би могъл да постигнеш това без моето съгласие. Той ми вярва и не ми казва какво да правя или какво да мисля, така че спри да се безпокоиш. Добре, сега отивам за яйцата.

Стив скочи на крака, взе кошничката от ръцете й и каза:

— Остави на мен. Искам да си поема дъх. Сериозните разговори винаги ме напрягат — той се шмугна покрай фургона към вътрешната страна на кръга, където бяха полозите, застлани със сено. Погледна във всеки един, за да провери дали там не би могла да бъде скрита торбичка със скъпоценни камъни, но резултатът беше отрицателен. Взе яйцата и се върна при нея.

За да успокои неспокойния мъж, тя реши да подхване по-лека тема.

— Благодаря ти, Стив. Спаси ме да не ме изкълват. Една от кокошките май ме мрази.

Той се засмя:

— Едва ли е така. Това е квачка, която просто брани неродените си деца.

В следващия миг Стив пожела да си отхапе езика.

— Та нали майките са точно затова — да бранят децата си. — Уф, тя май наистина се стараеше да го успокои.

Много предпазливо Джини попита:

— Как се казва майка ти, Стив? Каква е? Ти спомена, че още е жива. Къде живее?

Без да я поглежда, той отговори:

— Роуз. Красива е, мила, нежна и е толкова жертвоготовна, че даже гледам на това като на недостатък. Живее в Аризона. Твоята майка е починала, така ли?

— Да, почина, когато бях на единайсет. Беше като твоята. Още ми липсва. Съмнявам се, че някой може да изживее болката от загубата на родител.

— И това се случва, когато се наложи — поредните ненужни думи, изплъзнали се от устата му. Той направи опит да прочисти мислите си.

— А ти… ти…? — тя изведнъж реши, че е по-добре да не пита.

— Дали знам кой е баща ми? — довърши той вместо нея, предугадил въпроса й. Е, след като сам се бе изпуснал, можеше поне да провери какво мисли тя за това, че е незаконороден.

Джини долови горчивината и почувства яда в душата на този, когото обичаше. Вече й се искаше да не бе започвала този разговор.

— Съжалявам, Стив, проявих прекомерно любопитство по болезнена тема.

— Да, мис Ейвъри, такава е. Поне засега — допълни той, без да знае защо.

— Последното нещо, което ще кажа е, че това нито ме притеснява, нито променя отношението ми към теб. Но съжалявам, че така силно те измъчва. Никога повече няма да проговоря на тази тема. Какво ще кажеш за чаша кафе? Не мога да ти обещая, че е превъзходно, но се надявам поне да не е най-лошото, което си пил — и тя се засмя.

След малко се върна Чарлз, усмихнат като че ли беше най-щастливият човек на земята.

— Здравейте и двамата. Закъснях ли за вечеря?

— Не, татко. Двамата със Стив имахме възможност да поговорим за разлика от друг път. Как мина? — попита тя, забелязвайки, че той се връща с празни ръце.

— А, нищо за съжаление. Но някои от останалите удариха, а един даже улучи елен. Поне няколко дни ще има нещо вкусно за ядене. Отивам да се измия.

И докато Джини приготвяше соса и разбиваше яйцата, Стив попита:

— Баща ти винаги ли стои облечен така?

Тя се засмя, после помисли.

— Предполагам, че му е останало като навик от дните, когато беше бизнесмен. Струва ми се, че официалното облекло се е превърнало в нещо като втора кожа за него. Както са ножа и револверите за теб, мой добре въоръжени покровителю. Обзалагам се, ти толкова си свикнал да ги носиш, че изобщо не съзнаваш, че са ти под ръка, до момента, когато се наложи да ги използваш.

— Така е — прошепна той усмихнато.

— И това прави ли те дуелист? Чела съм книги за тези мъже, които бродят в търсене на бърз противник.

— Не. Тези хора си изкарват прехраната с револвер. А аз не го правя… или поне се опитвам.

Изядоха вечерята с наслаждение и без много приказки. След това, докато Джини миеше чиниите в легена наблизо, двамата мъже седнаха на кафе. Тя внимателно се вслушваше в разговора им.

— Къде се намира ранчото ви, сър? — поинтересува се Стив между глътките не чак толкова лошо кафе.

Чарлз беше впечатлен от маниерите и интелигентността на мъжа пред него. Започваше да се досеща, че Стив Кар не е нито обикновен човек, нито бродещ скитник. Някога, в миналото, скаутът беше учил. Да, убеждаваше се той, скаутът е добра партия за Джини. Чарлз допи кафето си и остави чашата настрани.

— В покрайнините на Уейко. Голямо е. Сто акра, седемдесет и пет вола, няколко крави и коне, две прасета. Имам хубава къща и хамбари, но май ще трябва да направя ремонт и някои промени. Работниците и надзирателят се съгласиха да останат, те ще ме научат на онова, което трябва да знам за отглеждането и продажбата на добитък. Сега се нарича „Бокс F“, но ми казаха, че лесно мога да вдигна нивото до „Бокс А“ и да получа правото на собствена дамга.

— Да, наистина е лесно да се направи. Звучи ми доста добре, сър.

— Надявам се да бъде, Стив. Добре дошъл си винаги, когато пожелаеш да ни посетиш.

— Може и да го направя, сър. Бих искал да се уверя, че няма да имате проблеми. Тексас ще ви хареса. Войната почти не е докоснала този район. И там няма да видите нищо от грозните последици, които сега ни заобикалят.

— Чудесно, слава на Господа. Наистина би било чудесно да нямаме пред очите си тези ужасни спомени, когато започнем живота си отначало. Мислил ли си някога да се захванеш с фермерство, Стив? Бил ли си някога надзирател, грижил ли си се за добитък?

— О, бил съм почти всичко, сър. Обичам фермерството, но още не съм решил къде да бъда, когато поискам да отърся за последен път праха от тези ботуши. В мен живее духа на бродяга и ми е трудно да го сдържам. Мисля, че точно заради това изпитвам такова наслаждение да водя кервани и да бъда скаут — така винаги съм в движение.

— А какво става в родното ти място и как са родителите ти, синко?

Чарлз се наведе напред, за да си долее кафе и не видя погледа, който Стив отправи към Джини, но тя разбра смисъла му, желанието му да скрие унизителната тайна, която беше споделил с нея.

— Мъртви са, сър. Сам съм от шестнайсетгодишна възраст. — Това беше причината все още да не може да се примири с включването си към Конфедералната армия. — Той нямаше нито дом, нито роден град, който да защитава. Беше го направил, за да защити тези на своите приятели и на майка си.

Чарлз вдигна поглед заинтригуван.

— Но ти си доста добре възпитан и твърде културен за сирак, останал на пътя.

Стив се усмихна и на лицето му се появи изражение на престорена скромност.

— Благодаря ви, сър, много любезно от ваша страна. Всъщност имам зад гърба си осем години в училище… и продължавам да чета, опитвайки се да науча колкото мога повече. Късметлия бях да пътувам с умни приятели, които ме научиха на много.

— Като например да танцуваш? — попита Чарлз и лукаво намигна.

— Да. Съпругата на един майор в един от фортовете, където бях нает за скаут, ме принуди да се науча. Когато за първи път ме хвана в ръцете си, стори ми се, имам осем крака, които непрекъснато се заплитат. Тя притежаваше музикални кутии за тренировките и след известно време започнах да схващам за какво става дума. Знаех, че нямам избор, защото иначе тя не би ме оставила на мира. Може да ви прозвучи странно, но един свит водач на товарни фургони ме научи да си кърпя дрехите и да се грижа за тях.

Джини имаше чувството, че повечето от нещата, които дочува, са истина. Това я учудваше. Как беше възможно да се справя така добре, да е бил докосван от толкова много хора и да продължава така да се измъчва и да бъде такъв самотник? Той беше сложен и загадъчен човек. Би искала да знае повече за него, не, всичко за него. Не смееше да настоява за повече информация, за да не го накара съвсем да се затвори в черупката си. Трябваше да му даде възможност да разкрива какъв е малко по малко. В края на краищата, самата тя имаше своите тайни! И не смееше да ги разкрие, особено сега, когато той започваше да й се доверява. Освен това бе много вероятно той да я изостави, когато пътуването свърши, без значение какво би се случило дотогава между тях.

След като Стив си тръгна, Джини и Чарлз решиха да се поразходят, за да могат да поговорят, без никой да ги чуе.

— Защо разказваме на всички подобни работи? — попита го тя. — Ти купи магазин в града. Какво ще си помислят Стив и останалите, когато научат, че сме ги лъгали за ранчото и за това, че не ни свързват никакви роднински връзки?

— Едва ли ще има някакво значение — тогава ти ще си в безопасност в ранчото на Чапман. Искам Стив да ни мисли за богати, в случай че решиш да го наемеш. Освен това мъжете като него имат много по-добро мнение за фермерите, отколкото за собствениците на магазини.

— А няма ли да му се стори странно, че тръгвам за Колорадо без баща си?

— Не, ако му кажеш, че имаш там брат, който искаш да посетиш, докато аз се оправя с ранчото. Когато стигнеш там, можеш да му признаеш истината, ако пожелаеш. Но не му казвай нищо преди този момент, Ана. Той ще помисли, че щом можеш да го излъжеш в едно, ще го излъжеш и в друго, във всичко. Никога не забравяй, че този човек е винаги нащрек и е много горд. Нали не би желала да накърниш чувствата и гордостта му и той да те изостави насред пътя.

— Прав си, ще трябва да внимавам. Но…

— Чуй ме добре, Ана: някои хора имат приятна фасада, докато вътре в себе си са лоши, или най-малкото объркани и неориентирани. Тези хора ще те използват, ще ти поставят капан, а после ще се освободят от теб, като те зарежат или дори убият. Стив Кар изглежда добър човек, но ние не можем да си позволим да сбъркаме с него — настояваше той. — Почакай, докато се убедим извън всякакво съмнение, че той е човек, на когото можеш да се довериш и да разчиташ.

— Съгласна съм, сър, и ще последвам съвета ви. Но исках все пак да се върна на лъжата за брат ми. Не бих желала да измислям брат, ако няма да ми се наложи да използвам тази измама — това би могло да усложни нещата, ако ни се наложи да разказваме поотделно за него и ни хванат в несъответствие. Когато и ако настъпи моментът да наема Стив, ще измисля нещо по-правдоподобно. Ще му кажа, че не сме споменали за другия член на семейството ни, защото преди години вие двамата сте се скарали и не искате повече да се виждате.

— И за какво сме се скарали? — заинтригува се Чарлз.

Джини се замисли за момент.

— Твоят син и мой брат е преминал на страната на янките и е воювал за тях, така че в момент на мъка, гняв и разочарование ти си се отказал от него. Той, от своя страна, ти се е разсърдил, че си бунтовник, предател на Съюза и на страната. Подобни неща се случиха в някои семейства, така че защо да не повярва. Ще му кажа още, че сега, след като войната е свършила и ситуацията се е поуспокоила, аз искам да се видя с него и по някакъв начин да ви сдобря.

Лицето на Чарлз грейна от удивление и удоволствие. Той я стисна нежно за ръката:

— Ти мислиш бързо и си умна, Ана. Идеята ти е чудесна. Да, така няма да ни разкрият поради различия в разказите ни.

— Започвам да ставам добра в измамата. Прекалено добра — прошепна тя объркана. — Но не ми харесва да мамя хората, особено когато са ми приятели.

Чарлз отново стисна с разбиране ръката й.

— Понякога това не може да се избегне, момичето ми. При този висок залог, просто се налага. Не можеш да позволиш някой или нещо да ти попречи да постигнеш това, което трябва да направиш. Гордея се с теб, момиче — Ана и ти щяхте да бъдете добри приятелки, толкова много си приличате.

И той изпадна в тъжно мълчание. Джини знаеше, че приликата й с дъщеря му е една от причините Чарлз Ейвъри да я харесва, да й помага и тъкмо заради това на него можеше да вярва безусловно. Той беше мил и добър човек. Чарлз не разбираше, че Стив ще откаже да работи за нея, когато разбере, че тя не се казва Ана, че ранчото не съществува, че всичко е лъжа. Нямаше да знаят как и къде да се намерят, когато дойдеше време тя да замине и в случай, че той реши да посети несъществуващото ранчо. Тя не знаеше защо магазинът трябваше да остане тайна, но можеше да предположи, че Чарлз има свои причини за това. Трябваше и тя да се съобрази с тях.

В неделя продължиха по равен терен с изключение на преминаването през Окмълджи Ривър на пет мили от бивака. Макар и много широка, реката не бе дълбока, така че не ги забави. По време на обедната почивка имаха кратка църковна служба и след това продължиха нататък. Когато се здрачи, спряха за нощувка на четиридесет мили южно от Мейкън. След вечерята и домакинските задължения настана време за гости.

Джини реши да се разходи и Стив се присъедини към нея веднага след като тя се скри от погледа на останалите.

— Извинявам се, че трябваше да излъжа баща ти снощи — каза той. — Но ако знаеше истината за мен, той не би ме допуснал и на петдесет фута от теб.

— Разбирам. Бяхме разделени с него толкова дълго и толкова сме се променили през това време, че не мога да ти кажа прав ли си, или бъркаш. Но най-добре е да не се рискува. Освен това този въпрос не го засяга. Както не засяга и когото и да е било друг.

— Но ти не се притесняваш, че аз съм…

Тя видя как той свежда глава и дълбоко поема дъх.

— Не, Стив, кълна се. Вината не е твоя, както може би не е и на майка ти. Тя си го е избрала, без никой да я принуждава. И въпреки че е знаела ужасната истина за него, тя… му се е отдала и е родила незаконния му син.

Джини долови тревога, но не и горчивина в думите за майка му. Би ли мислил по същия начин, ако тя му се „отдадеше“ и си навлечеше същите неприятности? Би ли постъпил както бе постъпил баща му преди толкова много години, отказвайки да се ожени за нея? Би ли изобщо приел някой да го обремени с отговорности и ограничения, които не желае да поема?

— Трябва страшно да го е обичала.

— Да, така е и аз не мога да я обвиня в това.

— Но обвиняваш него за… — тя спря и след малко продължи: — Съжалявам, Стив, но аз ти дадох дума никога повече да не се ровя в личния ти живот.

Ядосан на себе си, той призна:

— Аз започнах този разговор като някакъв глупак.

Джини се осмели да проговори с малко по-нежен глас:

— Може би защото чувстваш нужда да споделиш с човек, на когото не си безразличен, който може да те разбере и да ти помогне да се отърсиш от терзанията и да приемеш истината. Ти си държал това вътре в себе си толкова години. И то напира да избухне в душата ти.

— Права си, но аз не съм готов да разговарям по този въпрос… не още.

— Когато дойде моментът, ще го направиш — съгласи се тя. — Знам, че ще го направиш! — Но той не изглеждаше убеден. — Може би във всичко това има и нещо хубаво, Стив — нали точно благодарение на тези обстоятелства си станал толкова силен и независим. Да, неприятностите ни правят такива. Ако всичко в живота бе лесно, откъде щяхме да почерпим сила и смелост? Какво щеше да шлифова уменията и съобразителността ни? Кое щеше да направи възнаграждаващи и чудесни моментите, когато сме добре?

Погледът на Стив срещна бадемовите й очи.

— За една млада и обезпечена жена ти знаеш прекалено много, Ана Ейвъри.

Джини го озари с усмивката си.

— Това е един от най-хубавите комплименти, които би могъл да ми направиш. Благодаря.

— Това не е никакъв комплимент, а просто самата истина.

Над главите им висеше пълната луна. Лекият бриз, който ги обгръщаше, бе хладен. Зеленината и спокойствието, които ги заобикаляха, бяха така романтични. Бяха сами.

Стив се вслуша дали наоколо няма някой друг. И не чу нищо, което да му попречи да я притегли в ръцете си, а тя се притисна с желание. Целунаха се няколко пъти и жадните им устни се докосваха първоначално с нежност и без да бързат, а после трескаво и настойчиво. Пръстите им се сплетоха, дарявайки и получавайки удоволствие. Той обсипа лицето й с целувки и после отново се върна на умоляващата й уста.

Когато осъзна, че стават прекалено възбудени, той с мъка си възвърна самоконтрола и се опита да прочисти мислите си. Опря буза върху главата, облегната на гърдите му. Усещаше трепета на желанието в тялото й. Искаше я, изпитваше страшна нужда от нея. Би желал да бяха някъде сами и да се любят. От друга страна, това можеше да завърши зле: след като я получеше, той можеше да я загуби. Ако допуснеше да бъде запленен от Ана, това можеше да донесе болка и на двама им. Защото той не можеше да й предложи нищо, не още… и може би никога нямаше да има какво да й предложи.

Ако не се променеше, връзката между тях бе немислима, а той не бе уверен дали би могъл да се промени, дали би искал да се променя. А ако не можеше да обещае нищо на тази толкова специална жена, то как можеше да я притежава?

Джини усещаше бързо биещото сърце на Стив, долавяше изгарящата го нужда, която отговаряше на нуждата на собственото й тяло. Чувстваше се така добре, така чудесно в ръцете му. Знаеше, че би искала нещо повече от целувки и прегръдки от него, и ако се намираха на друго място, тя сигурно би се хвърлила в неизвестното. Той имаше сериозни основания да излъже „баща й“, така че може би щеше да прояви разбиране и спрямо нейната измама. Трябваше да установи по някакъв начин дали е започнал да омеква към нея.

— Стив, когато всичко това свърши, защо не дойдеш да… работиш за мен?

Той забеляза странния начин, по който тя се бе изразила.

— Къде?

— В ранчото или… другаде.

Колебанието бе ясно доловимо, но може би в него нямаше нищо лошо. Кланът със сигурност не би изпратил със задача една жена. От друга страна, кой би заподозрял една толкова невинно изглеждаща красавица? Сърцето му силно туптеше, а стомахът му се бе свил на кълбо. За да измъкне някаква информация и да си изясни нещата, той каза неопределено:

— Чака ме друга задача, когато свърша с тази.

— Има ли нещо, което мога да кажа или да направя, за да те разубедя?

„Не ме провокирай, жено.“

— Не мога, Ана. Обещал съм, а е важно. Ще дойда да се видим след това.

Тя разбираше колко важно е човек да удържа на обещанията си, но „виждането“ не бе всичко, което искаше от него. И все пак, като начало не беше зле.

— Колко време ще отнеме следващата ти задача. — попита тя.

— Може би седмици, а може и месеци. Не знам още.

— Ами ако… — „Ако имам нужда от теб, ако ти платя, ако се опитам да те убедя?“, въртеше се в глава та й.

— Какво „ами ако“? — попита той, след като тя спря напрегната.

— Ако нещата с ранчото не потръгнат и татко отново тръгне на път или се върне в Джорджия? Как ще се намерим?

— Остави писмо за мен при шерифа на Уейко.

Тя го погледна с широко разтворени очи. Оказва се, че той познаваше блюстителя на закона в района, където Чарлз твърдеше, че притежава ранчо.

— Шерифът ли? Ти познаваш ли го?

Стив се обезпокои от тона на гласа й, от изражението на лицето й, от това, че тя някак застина в прегръдките му. Разбра, че има някои неща, които би трябвало да провери, когато стигне в Кълъмбъс, откъдето можеше да изпрати телеграма.

— Не, но в повечето градове има такъв — излъга той, — и това е един удобен начин да се предават важни новини. Дай му долар и той ще направи услугата.

— Ще имаме нужда от водач, ако решим да се върнем в Джорджия или да се преместим на друго място.

— Точно затова искам да съм сигурен, че ще поддържаме връзка. Бих искал пак да поема същата работа, ако се наложи.

— А как се нае първия път?

Навивайки на пръст един от дългите си къдрави кичури, той промърмори:

— От вестника.

— Какво значи това?

— Компанията, която организира и екипира керваните, помества обяви във вестници из Юга и източните райони. Познават ме, затова ме наеха за водач и скаут. Много хора се изселват на Запад тези дни, но по-голямата част се насочват към Далечния запад. Обикновено потеглям от Мисури към Орегон, Санта Фе или по маршрутите на мормоните. Предложението, което ми направиха за този керван, ми се строи приемливо. Исках да си почина и поразнообразя. Да престана да се безпокоя за прерии, планини и индианци. Компанията казва на водача къде са най-добрите места за спиране и организира някои неща за него по пътя.

— Познаваш Средния запад добре, нали?

Когато спря вниманието си точно на този район, безпокойството на Стив нарасна. Бяха му казали, че Мисури е мястото, където щеше да го търси наемникът, изпратен по следите му.

— Да, пътувал съм много пъти из целия район. Кажи ми, къде искаш да отидеш и аз ще те отведа до мястото по най-безопасния начин. Дори безплатно.

Джини не искаше да се разделят, но беше опасно да остават повече на това примамливо място.

— Ако някога ми се наложи да пътувам нататък, ще те наема. Сега става късно. Трябва да се върнем в лагера, преди да са забелязали, че ни няма.

Стив лежеше на рогозката си и стискаше зъби, докато не усети, че мускулите му се схващат. „Става по-късно, отколкото можеш да си представиш, Ана, защото беше прекалено любопитна за някои неща.“

ДЕВЕТА ГЛАВА

В понеделник почвата в западните покрайнини на Джорджия започна да почервенява и да става по-твърда, но теренът като цяло запази характера си. По пътя си виждаха по някоя друга змия и малко животни, които без съмнение се плашеха от шумното приближаване на кервана. Минаха покрай оградите на две ферми, зад които се виждаше мирно пасящ добитък, за да стигнат накрая до широката и дълбоководна Флинт Ривър, където спряха да нощуват, тъй като вече беше много късно да опитват сложното преминаване на реката. Това даде на хората време повече от обикновеното, за да свършат домакинската работа, да починат и да се изкъпят както трябва. Мнозина не бяха сменяли дрехите си от няколко дни насам, така че спирането бе повече от добре дошло.

Жените се скупчиха на групи по брега, за да изперат дрехите. Луси, Мери, Ели, Руби и Джини оживено бърбореха и се трудеха заедно. Джини помогна на Руби в грижите за децата й, докато съпругът й замина на лов с някои от останалите. В лагера бяха останали други мъже и по-големи деца, наглеждащи бебетата, за да дадат на жените възможност да свършат някоя работа. Стив се отправи на коня си към близката ферма, за да съобщи на собственика и работниците му, че са пристигнали и че ще бъдат готови, както беше предварително договорено, да помогнат в пускането на ферибота утре сутринта.

Джини попита Луси за глезена й и разбра, че се оправя благодарение на патерицата, която Стив беше направил. Приятелките й казаха, че по-раздразнителните жени в групата засега се държат прилично.

Руби погледна Джини.

— Нашият симпатичен скаут напоследък ти обръща доста внимание, Ана — червенокосото момиче се усмихна, както и останалите три.

— Лошо ли е това? — попита Джини, проверявайки за възможно неодобрение от страна на другите.

— Само ако ти не искаш — отговори Мери. — Но ти искаш, нали?

— Той ми харесва — призна Джини и леко поруменя.

— Това е добре — каза й Ели. — От него може да стане добър съпруг.

— Съпруг ли? Ние изобщо не сме толкова близки и се съмнявам, че някога ще бъдем.

— Продължавай да опитваш — посъветва я Ели и останалите кимнаха в знак на съгласие.

— О, не съм сигурна, че Стив Кар е от онези, които се женят.

— Можеш да го убедиш в противното — произнесе с увереност Руби.

— Сигурна съм, че можеш — допълни Луси с тон, който трябваше да я убеди.

— Когато един мъж е срамежлив и неуверен, жената трябва да го отведе с умело поставена юзда до яслата, от която да го напои с чара си, подобно на упорито магаре.

— Но как може една жена да го заинтересува изцяло? — попита Джини.

Руби й се усмихна и отговори:

— Просто бъди каквато си, Ана. Какво друго може да направи, освен да те хареса и пожелае? Нито е сляп, нито е стар, нито е смахнат. А и ти имаш голямо предимство, момиче, ти си единствената неомъжена.

— Не че това има някакво значение за Кати — прошепна Ели, — но, изглежда, е била решително отблъсната, понеже от известно време го е оставила на мира.

— Изглежда знае, че нашият скаут е запленен от Джини — обади се Мери.

— И все пак, ако е ревнива и отмъстителна, тя би могла да ни създаде проблеми.

— Не се безпокой, Ана, няма да й позволим.

— Благодаря ти, Ели. Не бих искала някой да си внуши нещо и да се опита да изгони Стив от омраза.

— Ти се хвани на работа с всички сили, а ние ще се погрижим никой да не се намесва. Нали така, дами? — Руби, Мери и Луси кимнаха в знак на съгласие.

След като се изкъпаха, двете момчета на Дейвис поканиха Джини да дойде на риба с тях.

— Ако уловим достатъчно, мама каза, че ще ни позволи да приготвим вечерята. Моля те, помогни ни.

Джини погледна по-големия от двамата и осъзна, че става дума за момчешко влюбване. Усмихна му се и отговори:

— Защо не? Хайде да вървим, но ще трябва да ме научите какво да правя.

Много пъти кукичката със стръвта потъваше в реката с добър резултат, преди Стив да се върне и присъедини към тях. Скаутът се усмихна на Джини и не пропусна да забележи колко разстроено бе момчето от появата му.

— Имаме нужда от още един рибар, мистър Кар. Ако наловим достатъчно, ще изпържим за вечеря. И ако ни помогнете, ще ви поканим да я споделите с нас — опитваше се тя да го изкуши.

— Как би могъл един мъж да устои на подобно предложение? — отговори й той. Намери и отсече една по-права и здрава върлина, после завърза за нея връв с кукичка. И когато окачаше късче месо като стръв, той се обърна към потиснатото момче:

— Ти си по-опитен в това, синко, и съм сигурен, че родителите се гордеят с теб. Обзалагам се, че би могъл да се грижиш както за себе си, така и за тях, ако се наложи — момчето разцъфна от удоволствие и Стив спечели симпатиите му завинаги.

Миг по-късно, със смях и писъци, които доставиха на Стив огромно удоволствие, Джини издърпа една мятаща се риба от водата и я хвърли на брега.

— А, не, няма да я откача — каза тя развеселена. — Предишната ми убоде пръстите с острите си перки.

Четиринайсетгодишното момче свали рибата и сложи нова стръв. После я закачи на потопената във водата връв при другите.

Когато задачата беше изпълнена, групата беше наловила достатъчно количество риба, за да се нахранят деветима. Стив и Стюарт почистиха и изкормиха улова, а след това изхвърлиха отпадъците. Ели и Джини отъркаляха парчетата в смес от царевично брашно, сол и пипер. Малко по-късно от тигана се разнесе приятен аромат. Ели приготви гарнитура от картофи, а Джини донесе няколко консерви зеленчуци.

Докато помагаха или наблюдаваха приготвянето на вечерята, Джини попита Стив:

— Наистина ли Клана се занимава с тези ужасни неща, които някои от мъжете споменаха?

„Започваш да се безпокоиш кога ще можеш да им помогнеш, така ли?“

— Не знам. Защо?

— Мистър Браун, Дениълс и някои други се изказаха толкова силно в тяхна защита, че направо съм объркана. Севера причини на Юга ужасни неща, така че не бих могла да ги обвиня за чувствата им. Ако Легионерите-лоялисти и другите банди — бели или черни — продължат да тероризират южняците, кой друг би могъл да ги спре освен Клана? Съдилищата са в ръцете на янките, а законът ни им дава защита. Питам се кое е по-лошо: да не правиш нищо или да рискуваш да се престараеш? Хората се намъчиха достатъчно — би било ужасно, ако всичко това не престане.

Стив не знаеше какво да мисли: ако кажеше нещо лошо за Клана, тя щеше да се почувства виновна, от друга страна, ако не го направеше и тя нямаше нищо общо с тях, тогава можеше да се злепостави в очите й. За щастие не се наложи да отговаря, понеже вечерята беше готова.

С разочарование на лицето Мати се захвана да разтоварва фургона на брега на реката.

— Защо не намерихме някой мост? — оплака се тя. — Колко работа ни се отваря така.

— Всички мостове на север и юг от това място са разрушени от янките и още не са възстановени, мадам — обясни Стив за пореден път. — Би трябвало да изминем голямо разстояние встрани от пътя ни, за да намерим мост, по който бихме могли да минем.

— И би ли ни отнело това повече време, отколкото да разтоварим, да минем с ферибота и отново да натоварим?

— Да, мисис Епс — отговори Стив. Той с мъка сдържаше раздразнението си от хленчещата жена, която не бе спряла да проявява детински капризи, откакто се бяха захванали с неприятната работа веднага след като закусиха и почистиха терена, на който бяха нощували. Пътниците енергично работеха по двата бряга, качвайки и сваляйки фургони, впрягайки и разпрягайки конете. Наети помощници от околните градове помагаха в прехвърлянето на хора, впрягове, фургони, сандъци през дълбоката над осем фута река. Фериботът трябваше да направи няколко курса, понеже товарът беше тежък и обемист. Стив беше объркан понеже никой не се бе държал странно, както би трябвало да се държи човек, който се безпокои за едно малко съкровище от скъпоценни камъни. Беше се надявал, че суматохата около прехвърлянето ще му даде някакъв ключ за тайната.

По-късно те прекосиха релсите на железопътната линия, които се простираха между Мейкън и много след Андерсънвил. Спряха за поредната нощувка не много далече от един заграден район.

След вечерята и обичайните домакински задължения мъжете се впуснаха в разговори за значението на мястото, намиращо се наблизо. Това беше известен затвор на Конфедерацията за пленени янки. Близо петдесет хиляди северняци бяха затворени тук и около тринайсет хиляди от тях бяха умрели по време на пленничеството си и погребани в периметъра на лагера.

— Умрелите не са повече от бунтовниците, намерили смъртта в техните жестоки затвори. Но щяха да са повече, ако не бяха предателите, които минаха на тяхна страна. И ако тези новопокръстени янки не си бяха свършили така добре работата на Запад, щяхме да се бием срещу по-малко хора.

Хари Браун изръмжа като диво куче:

— Дявол да го вземе, Клана трябва да се бори също и срещу тези предатели! Ако членувах там, щях да ги убедя да го направят.

Другите също изразиха мнението си, но неочакваният дъжд разгони мъже и жени по фургоните. Някои се скриха под тях, за да играят карти.

Един мъж наблюдаваше и слушаше. С разсеян жест той докосна колана си, където под ризата му беше скрита кесия. Скоро, закле се той, съвсем скоро Червените магнолии щеше да получи оръжието и амунициите, които й бяха необходими, за да бъдат наказани янките за всичко, което бяха сторили на Юга. Неговата група щеше да принуди яростните нападатели с охота да се изтеглят от линията Мейсън-Диксън! Когато се добереше до Далас, планът щеше да влезе в действие. Там щеше да се срещне с тези, които го чакаха, и заедно с тях щеше да отпътува за Мисури, за да продаде камъните.

Два дни по-късно, в четири часа следобед, керванът спря на бивак край Чатахучий Ривър, на границата, няколко мили южно от Кълъмбъс. За единайсет дни бяха пропътували двеста и двайсет мили, прекосявайки Джорджия — най-големия щат източно от Мисисипи и определено най-дългия.

Някои се отправиха към града, за да попълнят запасите си от провизии. Водачите на фургоните, натоварени със зърно, направиха същото. Жените се заеха с домакинската работа и децата.

Чарлз уговори Джини да дойде с него в Кълъмбъс, за да хапнат, да се изкъпят и да отседнат в хотела за през нощта. Джини приключи с домакинските си задължения набързо и пристегна брезента на фургона за в случай на дъжд. После взе малка платнена пътна чанта с най-необходимите й неща, яхна коня, който взеха назаем, и потеглиха.

Скаутът се срещна с един непознат — Лутър Биймс, известен като „Големия Л“ заради габаритите си. Истинският водач щеше да се представи за помощник на Стив, за да поеме кервана, ако специалният агент приключеше успешно възложения му случай и се наложеше да замине. Лутър без колебание се съгласи да помага на Стив в мисията му.

— Ще предупредя другите, че трябва да ти се подчиняват, така както на мен. Довечера ще оставя всичко в ръцете ти. Трябва да отида до Кълъмбъс и да изпратя две телеграми. Ще се върна утре сутринта. Един от тези, които подозирам, ще остане в града за нощта и трябва да го държа под око — беше доволен, че не се изпусна да каже „една“ и „някои“. — Дръж си очите и ушите отворени за всичко подозрително.

Стив се приближи до стаята на Джини с намерение да я покани на разходка. С облекчение забеляза, че баща й се отдалечава в другия край на салона с явното намерение да си легне рано. Една от телеграмите беше на път за агента в Джорджия, който трябваше да провери има ли Чарлз Ейвъри дъщеря на възрастта на тази млада жена. Твърде възможно бе името й да не е Ана Ейвъри и двамата с Чарлз да нямат нищо общо. И ако тя не се казваше Ана, тогава това би било една доста перспективна линия на разследване. От друга страна, ако беше истина, тогава той би въздъхнал с облекчение. Бе изпратил и втора телеграма, този път до агент в Тексас, с която го молеше да разбере дали Чарлз Ейвъри бе закупил ранчо от категория „Бокс F“ в околностите на Уейко. Бе настоял да получи отговорите колкото може по-бързо и бе добавил, че ще ги очаква последователно в Монтгомъри, Джексън и Виксбърг. И сега тръпнеше в смесица от страх и надежда.

Стив почука на вратата, чийто номер му бе даден от служителя на рецепцията и Джини отговори. Беше изненадана да го види тук. Надникна навън, не видя никого и го дръпна вътре. Затвори вратата, заключи я и го погледна.

Беше толкова доволна да го види тук и сега, че бе действала, без да се замисли какво прави — че вкарва чужд мъж в стаята си, при това облечена по този начин!

— Недопустимо е да ни видят, че разговаряме по това време на нощта в хотел. Какво правиш тук? Защо не си в лагера?

Стив забеляза как е облечена: бяла памучна нощница на пъстри цветя. Беше с дълги ръкави, закопчана до шията и стигаше до глезените й, така че бе добре прикрита. И въпреки това осъзнаването на факта, че бе по нощница, както и самата обстановка, го възбудиха до крайност, едва не го накараха да забрави за мисията си и за истинската причина, поради която бе дошъл — да бъде по-близко до нея. Невъзможността да реши какво да мисли за нея го подлудяваше, той трябваше по някакъв начин да се увери, че тя е такава, каквато той се надяваше, че е — една невинна красавица, която го харесва.

— Никой не ме видя, бях внимателен. Баща ти се прибра в стаята си и изгаси лампата още преди петнайсет минути. Намерих партньора си и тази нощ той ще се грижи за лагера. Дойдох да те поканя да се поразходим. Не мислех, че се готвиш да спиш толкова рано.

— Нямам такова намерение. Не можех да изляза сама, затова реших да си легна и да почета. Прекарахме много приятно. Напазарувахме, поднесоха ни страхотна вечеря долу в ресторанта и се къпахме до насита. Ако знаех, нямаше да съм разсъ… О, Господи! — каза тя и се изчерви, спомняйки си как е облечена. — Нямам халат. Отговорих на почукването ти, защото помислих, че може да е татко. Боже мой, това е страшно неприлично и притеснително.

Стив се усмихна и прошепна:

— Прекрасна си, Ана. Извинявам се, че ти причинявам неудобство. Тръгвам си, така че ще можеш да почетеш и да си починеш. Ще се видим утре в лагера. Чакат ни много дни, пълни с напрежение.

„И без никаква възможност за усамотение“, стрелна се през главата й.

— Не си ме притеснил, Стив… всъщност, щастлива съм да те видя тук. С по-голямо удоволствие бих разговаряла, вместо да чета.

Стив я погледна право в очите.

— Не съм сигурен, че беше разумно от моя страна да те посетя тук. Ти си прекалено изкусителна. И единственото, което ми се върти в главата, е да те сграбча и покрия с целувки.

— Защо не го направиш? — попита тя.

— Ако го направя, ще ми бъде много трудно да спра. Желая те, Ана, желая те по-силно, отколкото съм пожелавал която и да е жена преди. Всеки път, когато чуя гласа ти, целият пламвам в огън.

Джини го погали. Той изви глава, за да целуне едната й длан, после направи същото с другата. Пръстите му се вплетоха в нейните и той се опита да надникне дълбоко в бадемовите й очи. Тя не направи опит да се освободи.

— Ти упражняваш страшна власт над мен, Ана. Как бих могъл да не те желая?

— А как аз бих могла да не желая теб, Стив? Ти ме караш да се чувствам така странно, така слаба и неуверена. Когато ме докоснеш, а понякога дори само когато ме погледнеш или ми кажеш нещо, аз изпитвам усещането, че стоя гола под ярко слънце, което изгаря кожата ми. Сърцето ми препуска като измъкваща се от преследване карета. Преставам да мисля ясно. Става ми приятно и едновременно с това започвам да се страхувам. Защо постъпваш така с мен?

Колкото повече говореше, толкова по-силно започваше да гори погледът на Стив и толкова по-широка ставаше усмивката му.

Някак, неясно как, и двамата знаеха какво ще се случи тази нощ — онова, за което бяха мечтали сякаш цяла вечност. Силата — или може би желанието — да му се противопоставят, ги напусна. И двамата осъзнаваха, че скоро може би ще се разделят завинаги. И в същото време разбираха, че любовта ще ги сближи — нещо, от което и двамата се нуждаеха.

Стив обхвана с длани лицето й и я целуна нежно и страстно. Джини му отговори с радост. Секунди по-късно целувките им станаха настойчиви и желанието за нещо повече започна да става неудържимо.

Джини желаеше тази нощ с цялата си душа и обичаше този мъж с цялото си сърце. Смъртта на Джонатан я бе научила, че животът може да бъде къс и жесток. Трябваше да улови този момент сега, когато имаше възможност да го направи. Тя прошепна близо до устните му:

— Не знам какво да направя. Трябва да ми покажеш.

Свенливото й признание дълбоко го трогна. Той й прошепна в отговор:

— Не се страхувай от мен, Ана, и не се плаши от това, което ще се случи. Не можем да се противопоставим на нуждата на телата си, както и на това, което желаем. Толкова е трудно.

Джини го прегърна през кръста и се притисна в него. Пръстите й го галеха по гърба и се наслаждаваха на стегнатото му тяло. Тя усети някаква нова и все пак инстинктивно позната вихрушка да подема и понася тялото й на мощните си течения на страст и загадъчност.

Стив прокара пръсти през дългата разпусната коса. Всяка целувка водеше до следваща, още по-гореща, след всяка милувка следваше друга, още по-смела. Той я насочи към лампата и я изгаси, без да прекъсва дори за миг целувките и ласките. Мислеше, че за нея ще бъде най-добре, ако първия й път бъде на тъмно, което би пожалило свяна й и би улеснило запознаването й с голото мъжко тяло. И докато галеше с устни нежната извивка на шията й, ловките му пръсти разкопчаха копчетата на нощницата й. След това прехвърли презрамката през едното й рамо и дръпна надолу ръкава, а тя му помогна, като сама освободи и другата си ръка. Нощницата се свлече на пода покрай голите й крака. После се захвана с дантелената й риза и малко по-късно тя падна при нощницата. Усети я да пристъпва извън тях и да ги избутва встрани с крак. Допирът до голото й тяло вдигаше градуса на желанието в него и увеличаваше удоволствието му. Ръцете му бяха като някакви лакоми и ненаситни създания, които пируваха върху гърдите и извивките на формите й.

Джини беше шокирана от собствената си смелост. Вече беше доволна, че лампата не свети, което й позволяваше да концентрира другите си сетива в това първо опознаване. Следващия път, улови се тя, че планира в бъдещето, тя щеше да пожелае лампата да свети, така че да може да го вижда. Гърдите й бяха изопнати, а зърната им изпъкваха напред, пълни с желание. Стив се наведе, за да ги целуне. Цялото й тяло потръпна от новото благословено усещане.

Стив я повдигна и я положи на леглото. Без сам да разбере как, миг по-късно и той беше съблечен. Легна по корем до нея, така че хълбоците им се допираха странично, но гърдите му бяха върху нейните. Някакъв инстинкт или смътният спомен за отдавна чут съвет, му подсказа да разпали въгленчетата на желанието й в бушуващ огън. Той прекара устни и пръсти по цялото й лице, шия, рамене и по гърдите. Едната му ръка я галеше по корема, спускайки се по дължината на бедрата и постепенно намираше път към вътрешната им страна. Ласките му постепенно я възбудиха до състояние, когато тя едва дишаше, състояние, което нямаше да й позволи да го спре, когато я докосне по най-интимните места.

Но Джини едва ли би го спряла — волята да го направи я беше изоставила. Тя го желаеше с такава сила, че някаква сладко-горчива мъгла изпълваше цялото й тяло и съзнание. Разбираше, че този мъчителен момент е прелюдия към нещо чудесно. Усещаше, че тялото й се изпъва и моли за още, за много повече. Стив беше толкова нежен, така опитен, внимателен и така пълен с желание, както бе и тя.

Скаутът осъзнаваше, че оттук нататък няма връщане. С някаква част от съзнанието си той искаше да я гледа в лицето, да потъне в дълбочината на тези зеленикаво-кафяви очи. Искаше да разходи погледа си по прекрасната гледка на тялото й. Ръцете му вече го бяха изучили доста добре, но ако можеше да я види, това щеше да допълни усещането. Той се наслаждаваше на всяко докосване с ръка, тяло или уста.

Устните на Джини го докоснаха по врата и той усети зъбите й нежно да го захапват. И нейните пръсти изследваха тази нова за тях територия и предпазливо се приближаваха към най-съкровената зона. Нямаше нужда от светлината на лампата, за да разбере как изглежда той, защото отдавна беше запомнила всеки инч от лицето му. Беше настъпил моментът да потърси и да намери предопределението си.

— Каквото и да последва, Стив, аз съм готова да го посрещна — прошепна тя с дрезгав от изгарящите я чувства глас.

Стив помисли, че вече е достатъчно влажна и възбудена, за да го приеме в себе си. Надяваше се, че ще може да й достави удоволствие, но някакъв мъничък червей на съмнение го гризеше, защото никога преди не бе имал работа с девствено момиче. Той внимателно се премести върху нея и силно я целуна в мига, когато предпазливо го вкара. Тя простена и той мигновено спря.

Джини разбра защо беше спрял.

— Казвали са ми, че боли само за малко — прошепна тя, — така че направи, каквото трябва да се направи и после почакай минутка.

Стив я послуша. Тя ахна, примигна, изопна тялото си към неговото и стисна зъби. Той не мърдаше, опасявайки се да не я заболи повече. Не знаеше нито какво да каже, нито какво да прави по-нататък. Изчака, докато не усети, че дишането й се е възстановило, и тя се отпуска. Потърси устата й с целувка.

— Сега е добре — прошепна тя, надявайки се, че не бърка.

Безкрайно нежно и предпазливо, Стив помръдна в нея и изпита облекчение, че тя не трепва и не му казва да се отдръпне. Продължи бавно и с надежда да разпали отново пламъците на желанието й. Скоро тя реагира трескаво и той усили ритъма на движенията си.

Неприятният момент беше отминал и Джини усети, че отново изпитва удоволствие, но не както преди, а на ново, по-високо ниво. Пръстите й погалиха гърдите му и минаха по лицето му. Гръдният му кош не беше окосмен, а мускулите по него бяха твърди. Той притискаше чувствителните й гърди по изумително възбуждащ начин.

Стив продължаваше да се труди с любов и след малко тя започна да се извива под него и да стене от желание. Гордост и радост го обзеха, когато разбра, че се е справил. Към края тя вече беше влязла в неговия ритъм и малко по-късно дойде върховният момент на сладостното освобождаване. Тялото и устните й се притиснаха в него, за да изтръгнат всеки миг на върховното наслаждение. Той направи същото, опивайки се в екстаз, без да престава да се удивлява на абсолютното й доверие, което беше демонстрирала към него.

После останаха вплетени един в друг и никой не знаеше какво да каже… ако изобщо беше необходимо да се казва нещо след толкова рядкото и красиво изживяване, в което се бяха слели.

Малко по-късно Стив я целуна и намери какво да каже:

— Трябва да тръгвам, Ана. И двамата не бихме желали някой да ме завари в това положение. Ще се видим утре в лагера.

Джини прецени, че той е малко напрегнат и неуверен след това, което се беше случило, може би изплашен от някакви искания, които очакваше, че тя може да отправи към него. В такъв случай щеше да остане приятно изненадан, защото тя нямаше да каже нищо такова… не още… и не на глас. Тя се усмихна в тъмнината и прошепна:

— Лека нощ, Стив.

Задоволеният и неспокоен мъж малко се отпусна. Той не знаеше какво му е приготвило бъдещето, но усещаше, че я иска пак, и пак. Стана, облече се, окачи револверите си и се сбогува с нея.

— Заключи вратата след мен и повече не я отваряй, без да попиташ кой чука. Не бих желал да ти се случи нещо лошо.

Джини зърна силуета му в светлината откъм салона, когато той отвори вратата и безшумно се измъкна навън. После се подчини на заповедта му. Облегна се на вратата за миг, пое дълбоко дъх и се върна в леглото. Сви се върху възглавницата, където бе лежала главата му, и пое все още долавящия се аромат на тялото му.

— Харесвам те, Стив Кар — прошепна тя, — и те желая страшно силно. Моля те, нека това да ни свързва. Моля те, обичай ме и ме желай и ти също.

Стив спря пред вратата на Чарлз Ейвъри и се вслуша, за да се убеди, че мъжът не се бе измъкнал тайно, за да се срещне с някого. Чу хъркане отвътре и се успокои. За пореден път беше допуснал Ана Ейвъри да отслаби вниманието му и започна да усеща, че силната връзка, която бяха създали тази нощ помежду си, може да не се окаже чак толкова добра идея точно сега. Но той не бе успял да надвие себе си и този факт го безпокоеше дори повече. Щеше да стане лошо за него, ако тя се окажеше виновна, а в противния случай щеше да се окаже, че е постъпил неправилно.

След като преминаха през буйната и на места коварна Чатахучий Ривър с ферибот, керванът се озова в Алабама — родното място на победената Конфедерация. Местните наемни работници им бяха оказали ценна помощ. Въпреки това силното течение, дълбоките води и самата широчина на реката им отнеха почти целия ден. За кой ли път Стив наблюдаваше пътниците с острия си поглед, но никой от тях не се държеше като човек, който се страхува от загубата на скъпоценни камъни. Започна да се пита дали информацията е била вярна и дали плановете на Червените магнолии не бяха претърпели някаква неизвестна за него промяна.

След като прехвърлянето завърши, всички седнаха да починат, преди да се захванат с всекидневните домакински грижи и вече станалото традиция ходене на гости. Стив прекара времето с Лутър Биймс, факт, който Джини отбеляза и възприе като поредната защитна реакция от негова страна.

Следващите четири дни пътуваха през местност, която изглеждаше вечнозелена. Растителността беше гъста: безкрайни иглолистни и по-рядко широколистни гори. Клоните на дърветата много често бяха покрити с имел. Ручеите се провираха през черни кипарисови дървета и върби, а повърхността на езерата бе покрита с водни лилии. На много места имаше бамбук и тръстика, но не чак толкова гъсти и дебели, че да блокират пътя им. Прекосиха железопътната линия, която се простираше в посока север-югозапад, и минаха през застинали в дрямка селища, осеяни с разпръснати домове, в които живееха бедни хора. Фермери и помощниците им работеха из нивите по тази плодородна земя. Подобно на другите южни щати, в Алабама имаше продължителен и мек период на съзряване на селскостопанските култури, може би със сто дни по-дълъг, отколкото в северните щати.

Пейзажът, който ги заобикаляше в началото, представляваше смес от ниски заоблени хълмове, разделени от ивици равнинна местност. Съвсем нарядко можеше да се види някое по-стръмно възвишение или по-гъста гора. Реките и потоците изобилстваха, като се започне от най-тясната бара и се стигне до сравнително широките реки. Вървяха по най-стария известен път на индианците, извеждащ към Атлантика.

Към края на този период на пътя им се изпречи верига от хълмове, която ги принуди да се движат по-бавно. Почвата започна да придобива червеникав оттенък и стана по-глинеста. Наложи се да търсят път през мочурища, но както те, така и безбройните ручеи не им създаваха проблеми. Все по-често сред кедрите и боровете се виждаха дъбове и магнолии. Фермите, покрай които минаваха, започнаха да стават по-оживени. Безкрайна пъстра пелена от цветя — розови, бели, сини и лавандулово зелени — ги поздравяваше всяка сутрин.

Всички забелязаха пълното отсъствие на следи от войната в този край. Това им позволяваше да се отпуснат й да забравят макар и за кратко ужасите, от които се бяха изтръгнали. Разговорите вечер край огньовете се въртяха на безобидни теми и бяха изпълнени с надежда. Все по-често вместо оплаквания можеше да се чуе музика и разкази за интересни истории.

Вторник вечерта нощуваха на петнайсет мили от Монтгомъри — родното място на Конфедерацията и първата й столица. Тук хората вярваха в превъзходството на белия човек. Сега, разбира се, тук управляваха военните, защото жителите на Алабама бяха отказали да ратифицират Четиринайсетата поправка на Конституцията, за разлика от повечето други южни щати. Като че ли войната беше оставила недокоснат този край, или ако бе нанесла някакви щети, то пораженията са били бързо заличени.

Джини помагаше на спътника си в домакинската работа: смазваше колелата, носеше зърно, грижеше се за мулетата, проверяваше запасите от прясна вода, готвеше, миеше чинии, поправяше каквото и когато се наложеше. Последните четири нощи след навлизането им в Алабама тя беше помагала и на приятелките си, включително с грижи за малките им деца, защото това отвличаше вниманието й от Стив.

Онези, които преди се бяха въздържали да отидат до града, за да попълнят запасите си, сега го направиха тук. Стив също тръгна за Монтгомъри, и Джини не пропусна да забележи, че настроението му беше странно. Понеже „баща й“ Чарлз не предложи и те да отидат, за нея нямаше никаква възможност да се види насаме с мъжа, когото обичаше отново. Той й липсваше и тя просто жадуваше за него. Страх я беше, че кратката им интимна близост е хвърлила Стив в паника. Не знаеше как да го убеди в противното. Колко сили й струваше да му осигури свободата, от която той явно имаше нужда. Не беше сигурна обаче, че би могла дълго да издържи това състояние на… неизвестност. Този човек можеше безкрайно леко да решава проблемите на другите и едновременно с това бе така неспособен да оправи своите. Ядосваше я, че е така несмел да изложи на показ чувствата си. Той нито за секунда не направи грешката да прояви слабост. Но защо, чудеше се тя, техният скаут изпитва такъв ужас да започне открито да ухажва една-единствена дама?

Стив пак се бе отдръпнал на дистанция. През цялото време изглеждаше някак нащрек и проявяваше интересно любопитство. Понякога изглеждаше като че ли си търси причина да посети определени хора. Не можеше да се отърси от усещането, че Стив има конкретен мотив да бъде така откровено наблюдателен, но що за мотив можеше да бъде това, тя нямаше представа. Надяваше се и се молеше в плановете му да не влиза и намерението да използва и нея в разрешаването на тази загадка.

След вечеря тя заговори с Лутър Биймс — „Големия Л“.

— От колко време сте партньори с мистър Кар? — попита тя.

Истинският водач на кервана се усмихна и отговори:

— Работим заедно за първи път, но със сигурност няма да е за последен. Доставя ми удоволствие да работя със Стив. Докато той водеше тренировките ви, аз отговарях за останалата подготовка. И ако се съди по това, което виждам, той добре се е справил със задачата си.

— Наистина я свърши, мистър Биймс, и всички ние сме му дълбоко благодарни… Вие как се запознахте с него?

— Компанията нае и двама ни.

Джини продължи разговора още малко, но разбра, че няма да научи нищо ново за Стив. Виждаше колко е опитен Лутър Биймс и колко естествено се държи с всички, докато обикаляше из лагера или разказваше преживелиците си край огъня. Започна да си мисли, че компанията би трябвало да наеме Биймс за водач, а Стив за скаут и помощник. Не можеше да разбере защо бяха постъпили по обратния начин.

Когато пристигна в Монтгомъри, Стив се залови да наблюдава тримата мъже, които бе включил в своя списък на заподозрените. Те пазаруваха, разговаряха с местните жители, но за негово разочарование не се случи нищо особено. Съжаляваше, че не е в лагера при Ана… не, съжаляваше, че не е с нея в близкия хотел. Не можеше да забрави страстната нощ, която бяха прекарали заедно. Чувстваше я по-близка, отколкото всеки друг човек на света с изключение на майка си и, може би по-рано, на онзи измамник баща си. Жадуваше за още по-голяма близост с нея, но беше решил да не прави нищо, преди да е научил истината за нея и преди да е приключил със следващата си задача. Телеграмата от Джорджия, която бе в джоба му, го информираше, че Чарлз Ейвъри има деветнайсетгодишна дъщеря на име Ана, но това в никакъв случай не означаваше, че „неговата“ Ана е това момиче. Ако бе дошла и телеграмата от Тексас, щеше да разбере още дали Чарлз Ейвъри е закупил ранчото „Бокс F“ край Уейко, щеше да знае дали двамата са честни хора, щеше да може да реши дали тя заслужава да заложи за нея сърцето и душата си. Пътят до Джексън щеше да бъде дълъг и мъчителен, защото ако дойдеше отговор, той трябваше да го очаква там.

Стив разбираше, че я отбягва прекалено явно, но не можеше да помисли, че ще бъде близко до нея, без да може да я има, че ще може да забрави макар и за миг своя страх от предателство, че ще съумее да скрие напора на чувствата от лицето си.

През следващите три дни Джини беше много заета, защото й се наложи да дежури заедно с Чарлз Ейвъри и Джеймс Уигинс, тъй като Мери рухна на легло от болест, която я измъчи от повръщане, диария, световъртежи и обща слабост. Трите деца на Уигинс прекарваха деня във фургона на Ейвъри, за да облекчат малко Уигинсови. Вечер й се налагаше да помага в домакинството на болната си приятелка и в грижите по децата. Само най-малкото от тях — осемнайсетмесечно момиченце — изискваше да й се обръща повече внимание, тъй като не можеше да разбере защо собствената й майка не може да се грижи за нея.

Карането на фургона вече не беше проблем за Джини, та дори когато прекосяваха сякаш наредените един след друг потоци, или когато трябваше да се внимава да не счупи колелата в камъните по дъното на речното корито. Минаваха през крайно живописни места — видяха броненосци, лисици, зайци, катерички, няколко елени, една мечка и дори няколко отровни змии.

Стив наблюдаваше жертвоготовното момиче, което не жалеше сили, за да помогне на приятелката си. Няколко пъти бе отишъл на лов вместо Джеймс и човекът му беше много благодарен за прясното месо, което редовно пристигаше на трапезата на семейството му. Въпреки безпокойството си, че Ана може да е замесена в криминални деяния, веднъж Стив се приближи до нея, след като я видя, че приключва с прането. Молеше се вътре в себе си: „Моля те, не ми признавай никакви ужасни прегрешения, докато търся улики!“

— Беше доста заета в последно време, Ана. Обзалагам се, че си изтощена и измъчена. Джеймс ми каза, че жена му вече е по-добре, така че повече няма да има нужда да поемаш двойни дежурства. Сигурен съм, че би искала да си починеш.

— И ти им помогна много, Стив. Само не казвай: „Това е част от работата ми“. Приеми благодарността и комплиментите, когато си ги заслужил.

— Да, мадам — изръмжа гърлено той и се засмя. — Добре ли си, Ана?

— Разбира се. Защо да не съм добре? — тя го погледна и се усмихна, макар въпросът му да бе прозвучал сериозно и загрижено.

— Вършила ли си някога нещо, което не е правилно или за което по-късно си разбрала, че не е трябвало да вършиш — нещо, за което съжаляваш и би искала да промениш?

Джини изненадано го изгледа, опитвайки се да разгадае изражението на лицето му. Онази нощ ли имаше предвид той? Да не би да търсеше начин да я отблъсне?

— За нищо такова не се сещам в момента. А ти вършил ли си?

Стив забеляза, че тя беше напрегната, а усмивката й посърна.

— Предполагам, че отговорът зависи от това кой би оценявал различните ситуации. Хората имат различна мярка за това какво е зло и какво добро. Дори християните не зачитат десетте Божи заповеди винаги. Нали се казва „Не убивай“, „Не кради“, а Севера и Юга го правят един срещу друг, белите и черните също постъпват така, както и белите и индианците из Запада. Някой мислят, че щом вземаш от врага си, това не е кражба. Последователи на различни секти твърдят, че е грях да работиш или да се забавляваш в събота, но не спират да говорят за омраза, отмъщение и убийства. Къде може да се прекара линията между доброто и злото? Животът може да бъде отвратителен, когато много хора се заемат да създават Неприятности.

За да покаже, че е разбрала мисълта му, тя попита:

— Като Клана и другите тайни групи ли?

— Не бих могъл да отговоря на този въпрос? А ти какво мислиш?

Джини реши, че той се опитва да говори за всичко друго, стига да не се отваря дума за чувствата им един към друг. „Добре, нека бъде така засега.“ Стигаше й, че са заедно.

— Предполагам, че за Клана може да се кажат както хубави, така и лоши неща.

„Но защо говори само за Клана?“

— А ти би ли станала една от тях?

— Аз? Не, освен ако имам основателна причина да го направя.

— Много хора вярват, че имат подобна причина. Клана се разраства и разширява влиянието си.

Джини го погледна втренчено:

— Това безпокои ли те, Стив? Мислиш ли, че те биха могли да ни създадат неприятности по пътя?

— Надявам се, че това няма да се случи.

— Наистина, защо биха опитали? В крайна сметка ние сме южняци, които бягат от янките.

— Ана, по време на война умират невинни, а Клана е обявил война срещу завоевателите.

— Нещо не ми се вярва, че южняци биха атакували лоялни южняци.

— А вярва ли ти се, че преминалите на страната на янките са предатели и може да понесат възмездие от страна на Клана?

Знаеше ли той коя е тя? Кой е истинският й баща? Дали не бе тръгнал след Вирджиния и Матю Марстън, за да…? Не, това не бе възможно. Врагът на баща й не би могъл да знае, че тя ще пътува с този керван… не би могъл дори да разбере, че се бе върнала в Америка! А и той със сигурност не би могъл да бъде таен член на Клана, който преследва „страхливци и предатели“, за да понесат те заслужено отмъщение!

— Разбира се, че не са предатели. Но защо ми говориш за тях?

Стив забеляза промяната в гласа и изражението на лицето й, сякаш въпросът му беше посял смут и страх в мислите й. Странно…

— Примерът ми хрумна, докато се чудех за какво да говоря, само и само да не мисля за теб — и той многозначително се усмихна.

Джини се отпусна, но не беше напълно уверена, че той казва истината.

— А, да, сега се сещам, че ти не обичаш нещо да те разсейва. А това определено значи, че точно аз не бих желала да ти служа за отвличане на вниманието.

— Но ти правиш точно това! И то как само го правиш!

— Съжалявам. Как бих могла да изкупя невинната си грешка?

Стив прекара поглед по копринената й коса и гладката кожа. Как искаше да я погали.

— Бъди търпелива и прояви малко разбиране, докато се опитам да науча някои неща.

Желанието в погледа му не остана скрито за Джини и това я стопли вътрешно.

— Да не те дърпам към себе си, но и да не те отблъсквам, така ли?

Ръцете на Стив го сърбяха от желание поне да я докосне.

— Умна си, Ана. Благодаря ти.

— Опитвам се да бъда, Стив. Но обикновено ми е трудно, защото ми липсваш.

— Липсвам ли ти? Че аз се въртя около теб всеки ден. Едва ли бих могъл да бъда по-близо до теб в мислите си.

Искаше й се да го попита: „А в сърцето?“, но каза:

— И с мен е същото.

— В такъв случай или и двамата сме в добра форма, или дълбоко сме загазили.

Джини се засмя и отговори:

— Каза го по доста интересен начин, но аз те разбрах и мисля, че си прав… Е, добре, сега трябва да видя дали Мери не се нуждае от нещо преди лягане. Вече се стъмва.

Стив не го беше забелязал, така го бе погълнал разговора с нея.

— Ще те изпратя до вашия фургон.

— Дали е разумно?

— Може да не е, но ще го направя.

Тя си прибра нещата и се върна в лагера, придружена от любимия човек.

— Сбогом, Стив.

Думата се заби в стомаха му като кинжал.

— Искаш да кажеш „Лека нощ“, нали?

— Всеки път, когато се разделям с теб, за мен това е едно кратко и болезнено сбогуване.

— Някой ден… Лека нощ, Ана.

Джини остана загледана в гърба му, докато се отдалечаваше. „Някой ден няма да има нужда да си казваме «Сбогом»?“

Преминаването през дълбоката, широка и бърза Алабама Ривър на следващата сутрин се оказа бавна и опасна работа. Същото можеше да се каже два дни по-късно и за Томбигбий Ривър. Липсата на мостове и отсъствието на местните жители, правеха наложително да разтоварват багажа, да демонтират колелата и да прехвърлят фургоните като лодки през реката. Хората, вещите и мулетата преминаваха на салове, после цялата процедура се повтаряше в обратен ред. Под зоркото око на Стив и Лутър хората работеха на групи, за да ускорят максимално нещата. Всичко мина гладко и скаутът отново не забеляза нищо, което би му помогнало в изпълнението на мисията му.

Сякаш за да бъде внесено най-сетне малко разнообразие, теренът, по който се придвижваха вече беше мочурлив и „бабунест“, както се изрази Чарлз. След като пропътуваха над двеста мили, те прекосиха Алабама за десет дни и стигнаха до границата на щата. Там спряха за цял ден, за да починат и поправят фургоните.

Джини посрещна с възторг дългата почивка, която даде на Стив възможност да вечеря при тях. Той не си тръгна след вечерята, а остана, за да поиграят карти с Чарлз и да побъбрят. Тя дори изпържи късчета консервирани праскови, които поднесе на мъжете за десерт, заедно със силно, ароматно кафе.

Двамата мъже й направиха комплимент усмихнати, а тя разцъфна от щастие и гордост. Остана наблизо, за да гледа Стив. С всеки изминал ден тя го обикваше все по-силно, желаеше го все по-силно и се нуждаеше все по-силно от него. Опияняваше се от приятелството си с него и буквално засияваше под погледа му. „Два щата са зад гърбовете ни, мислеше си тя, остават два и една трета, когато ще дойде моментът да се разделим или съберем.“

Навлязоха в следващия щат. Мисисипи беше в много отношения подобен на Джорджия и Алабама: борове, дъбове, червена глина, пищна растителност, предимно равнинен терен, разнообразяван нарядко от ниски хълмове, много потоци.

Но на третия ден из това райско място, ги сполетя беда.

Чарлз усети разтърсването, когато колелото пропадна в една дълбока дупка и чу пукота от счупването. Изтегли се настрани от колоната, спря впряга, скочи на земята и разгледа пораженията. Оказа се, че две почти прогнили спици са се счупили. Ясно беше, че трябва да бъдат сменени, защото в противен случай обръчът щеше да поддаде. Извика на последния минаващ покрай тях водач:

— Продължавай, Карл. Ана и аз ще сменим колелото и ще ви настигнем, когато спрете за нощувка. Няма да ни избягате много.

Карл Мърфи кимна и продължи нататък, без да спира, за да им помогне.

Джини също разгледа какво се бе случило.

— Ще се справим. Стив ни е показвал какво трябва да се направи.

Започнаха бързо да разтоварват по-тежките предмети. Изместиха по-леките на другата страна, за да стигнат до резервното колело и крика. Чарлз нагласи крика под оста на колелото и започна да върти ръчката, за да повдигне фургона.

Стив погледна назад и видя, че колата на Ейвъри е отбила от пътя. Каза на Лутър да продължава и му извика, че се връща, за да им помогне. Щяха да спрат след около час. Препусна в галоп и след малко беше при тях. Скочи от коня си.

— Трябваше да ми сигнализирате.

— Страх ме беше, че ако стрелям, ще подплаша екипажите. Имаме пушки — и той ги посочи на земята до тях. — Ана каза, че си й показал какво трябва да се направи в подобна ситуация, затова реших, че ще се оправяме сами, а после ще ви настигнем в лагера.

— Тя е права, но е опасно, когато ти се налага да отделяш цялото си внимание на нещо и нямаш възможност да поставиш часови.

Смениха колелото и натовариха отново фургона. Преди да потеглят, Джини отиде в горичката, за да оправи тоалета си.

Минута по-късно Чарлз и скаутът чуха писък, а след това и гласът й:

— Стив, помогни ми!

— Вземи пушката! Охранявай фургона, а аз ще видя какво се е случило. Стой тук! — нареди Стив, изтегли револверите си и отиде в горичката.

Чарлз се запита дали това не бе някакъв номер отстрана на Джини, за да остане насаме със Стив. Реши да направи както му беше заповядано и да не мърда, освен ако някой не извика за помощ.

Стив тичаше с всичка сила, викайки, че идва на помощ. Видя я бавно да отстъпва от поваленото дърво между тях, пребледняла и неотделяща поглед от земята. След малко разбра причината — дървесна гърмяща змия.

— Не се движи, Ана — заповяда той и с облекчение видя, че тя се подчини. После се обърна и извика към Чарлз: — Змия, но не се безпокой. Сега ще се справя.

Чарлз се усмихна и благодари в мислите си на влечугото. Облегна се на фургона и се приготви за дълго и приятно чакане.

Стив мушна един от револверите си обратно в кобура. Застреля змията с другия, след което се наведе, за да отдели тракащите люспи с ножа си, прибра ги в нагръдния си джоб и се приближи към треперещото момиче.

— Добре ли си? — попита той тихо.

Тя го видя да избърсва кръвта по пръстите си в крачола на панталоните.

— Вече съм добре. Щях да я заобиколя, но тя помръдваше наляво или надясно всеки път, когато опитвах. Страх ме беше да не се хвърли след мен.

— Способни са на това понякога, когато бъдат изплашени — той я притегли в ръцете си, за да я утеши, преизпълнен с желание.

Устата му се впи в нейната и тя с готовност отговори. Целувка след целувка и след малко те бяха задъхани, желаещи нещо повече. Но не смееха да се отдадат на страстта си, защото времето беше малко. Целунаха се и се прегърнаха за последен път, после неохотно се разделиха.

— Хей, какво направи ти с мен? — каза той с дрезгав глас.

— И ти какво направи с мен, Стив Кар? — отвърна тя усмихната.

В лагера ги посрещна Мери Уигинс.

— Двамата ще вечеряте с нас — обяви тя. — И това е най-малкото, което бих могла да направя за чудесния начин, по който ти си грижи за мен.

Джини и Чарлз вечеряха с Уигинсови, а Стив се присъедини към семейство Дейвис. Влюбените изобщо не успяха да разговарят същата нощ и размениха само няколко думи през следващите два дни, преди да вдигнат бивака южно от Джексън.

Чарлз предложи да посетят градския хотел за разтуха и Джини с готовност се съгласи, защото Стив смяташе също да отиде там.

Беше десет часа, когато Стив се приближи до вратата й. Беше озадачен от съдържанието на телеграмата, изпратена му от агента в Тексас, в което се казваше, че има затруднения в набавянето на информацията и че окончателният отговор ще го чака след три дни, когато пристигне във Виксбърг. Той знаеше, че постъпва безразсъдно като отива при Джини през нощта.

Тя веднага отговори на тихото почукване, надявайки се, че това е Стив. Видя го и се усмихна:

— Радвам се, че дойде — прошепна тя и го дръпна в стаята.

— Донесох ти подарък, който ще ти служи при самозащита — и той й подаде малък револвер в миниатюрен кобур. Забелязвайки объркването й, той поясни:

— Пристяга се на бедрото или глезена, за да бъде скрит. Винаги е за предпочитане врагът да не знае, че си въоръжен. Носи го всеки ден, Ана. Моля те.

Загрижеността му я трогна.

— Защо не ми покажеш как се окачва? — предложи тя и повдигна нощницата си до коленете.

Погледите им се срещнаха и двамата разбраха какво всъщност искат да си покажат.

ДЕСЕТА ГЛАВА

— Можеш да го сложиш тук — започна той, закопчавайки късия ремък ниско около крака й, — или — продължи той, като разкопча ремъка — ето тук — и с треперещи пръсти скаутът пристегна малкия кобур няколко инча над коляното й. — Роклята ще го скрие, а ти ще имаш лесен достъп до него. — Ръката му остана върху копринената кожа на бедрото й.

Джини изтегли револвера, разгледа го внимателно и го сложи обратно. Остави крака си върху леглото, така че да не се налага той да си маха ръката.

— Колко умно. Благодаря ти, Стив.

Той извади от джоба на жилетката си кутия с малокалибрени патрони и й ги подаде.

— Ето, тези са за него. Ако имаш джоб на дрехите, с които ходиш, добре е да оставиш в него няколко резервни. Купих още една кутия, за да се научиш да стреляш. Искам да съм сигурен, че ще можеш да направиш няколко дупки във всичко, в което се прицелиш — и като видя на лицето й същото изражение, което помнеше от урока но стрелба по време на обучението, той допълни: — Поне се опитай да раниш врага, за да го спреш, ако не можеш да се насилиш да го убиеш.

Джини разкопча ремъка и остави кобура на масата заедно с амунициите.

— Беше много мило от твоя страна, Стив, но аз би трябвало да ти платя. Ти изкарваш парите си с такъв труд. Ще попитам тат…

— Това е подарък и аз мога да си го позволя. Не струва кой знае колко. И освен това, мис Ейвъри, правя го по крайно егоистични съображения: искам да останете жива и в безопасност.

— Това е най-прекрасният вид егоизъм, любими мой защитнико. И единственият подарък, който мога да ти дам от своя страна, е този… — прошепна тя и го целуна.

Когато целувката им свърши, тя надникна в очите му, които бяха тъмни като нощта и блестящи като черни въглища. Близостта му до нея просто спираше дъха й. Пръстите й докоснаха твърдите черти на лицето му.

— Ти си най-красивият и най-привлекателен мъж, който съм срещала, Стив Кар. Караш ме да мисля и да върша неща, които не съм си и представяла. Упражняваш такава власт над мен, че не знам дали да се чувствам щастлива, или да ме е страх.

Стив погали пламналата й буза и прекара пръст по разтворените й устни.

— Ти правиш същото с мен — ръцете му притиснаха тялото й и той слепи устните си с нейните. Усещаше как го изпълва вълната на възбудата.

Джини знаеше, че го обича и иска да се омъжи за него, но беше сигурна, че той няма и да помисли за това, докато не реши проблемите си, каквито и да бяха те. Тази нощ бе може би последната, която можеха да прекарат в интимна близост, защото краят на пътуването наближаваше. Тя искаше да го привърже колкото може по-силно към себе си, искаше да намери път към сърцето му и да му помогне да погледне реално на чувствата й към него. Самотник като Стив нямаше нито да каже, нито да направи нещо, ако то нямаше дълбок смисъл за него. Трябваше да го преведе покрай страховете му, за да може да съзре и познае истината. Притисна се силно към него и го целуна с трескаво желание, с цялата дълбочина на чувствата си.

Устните на Стив попиваха нейните жадно. Той също съзнаваше колко малко време им остава и допускаше дори, че то е още по-малко, отколкото и двамата смятаха. С труд се сдържаше да не разкъса дрехите и на двамата, виждайки вече как падат в леглото, понесени на крилете на екстаза. Усещаше, че и тя е нетърпелива. Беше мечтал ден и нощ отново да я притежава и ето, че този скъпоценен миг беше дошъл.

Джини забрави за проблемите си в прелюдията на любовната им игра. Имаше чувството, че хиляди пеперуди са изпълнили тялото й и пърхат с крилца отвътре, опитвайки да се изтръгнат на воля. Изпитваше някакво чувство на свобода и едновременно с това на напрежение, очаквайки момента. Никой мъж преди не я бе карал да се чувства по този начин и вероятно никой друг нямаше да може да го направи. Тя жадуваше за целувките му, за прегръдките му, за докосванията му. Никакъв друг пламък не би могъл да докосне сърцето и тялото й така, както правеше това съзнанието, че го притежава. Бленуваше отново да се слее с него тази нощ и още безброй пъти в бъдеще. Макар поведението й — това безрезервно отдаване, да бе опасно и безразсъдно, тя не можеше да се въздържи да не поиска онова, от което имаше нужда.

Стив с наслаждение вкусваше от устата й и от чистата й кожа. Устните му я докосваха с нежност за кратко, после продължително се впиваха в нея със сила, езиците им се докосваха. Искаше да я обладае бързо, искаше да го направи мъчително бавно, искаше да я погълне цялата. Ръцете му се плъзгаха по тяло й с възбуждащи ласки, но той съзнателно увеличаваше напрежението на очакването, докато самият той не можеше да издържа повече. Съблече роклята й, а тя с желание му помагаше. Свали оръжията си, събу ботушите и съблече дрехите си… отново с откровената й помощ. Повдигна я на ръце, отнесе я до приканващото легло и я положи в него. За един кратък миг се почувства странно уязвим без колтовете и ножа, съзнавайки, че мислите му са замъглени от страстта.

Джини вече бе отметнала встрани постелките. Тя не откъсваше поглед от него, докато той усмихнато я разглеждаше. Тя искаше да прочете какво има в погледа му, надяваше се да съзре там изкушение и желание. Не го накара да изгаси лампата, а и той сам не пожела да го направи. Със смелост и наслаждение прекара поглед по мъжественото му тяло. Бронзовата му фигура изглеждаше безукорно изваяна, тук-там се виждаха белези, но те не нарушаваха почти съвършените му форми. Мускулите му бяха добре оформени, а тялото му представляваше релефен пейзаж на хълмове, долини и равнини. Теглото му беше идеалното за неговия ръст. Забеляза, че ръцете и краката му бяха леко окосмени, но гръдният му кош беше гладък. Абаносово черната му коса бе гъста и буйна, наболата брада — твърда и черна, а нежните косми около неговия…

Джини се изчерви и осъзна, че го разглежда, както бе виждала да правят хората, залагащи на състезателни коне в минутите, преди да решат на кой от тях да поверят парите си. Женското й любопитство беше надделяло. Когато върна погледа си към очите му видя, че той също попива всеки инч от нейното тяло.

Стив бе очаквал тялото й да бъде също така привлекателно както и лицето й, но то се бе оказало много по-изящно, отколкото си го бе представял. То му напомняше на разкошна зряла праскова, каквито се отглеждаха в родния му щат. Някои биха казали, че косата й е възможно най-светлия оттенък на кафявото, други — че е възможно най-тъмният нюанс на русото. Очите й бяха като зелени езера, изпъстрени по мистичен начин с кафяви точици. Никакъв художник не би могъл да претвори по-съвършена красота от нейната, макар че сигурно биха се намерили такива, които щяха да смесват бои цяла вечност в безуспешен опит да намерят съчетанията, които биха могли правилно да я предадат. Тя беше със седем инча по-ниска от него и това правеше разликата във височините им идеална за неговите прегръдки. Руменината по бузите й и пламъкът в очите й издаваха, че и тя е доволна от това, което вижда пред себе си. Очевидно тя помнеше колко много удоволствие й бе дарил първия път и беше толкова възбудена, че не изпитваше нито свян, нито страх от ясно видимите белези на неговата възбуда.

Стив легна както първия път — наполовина върху нея. Устните му се плъзгаха по лицето, шията и раменете й. После се върнаха върху нейните и ги запечатаха с целувка, която трябваше да й даде представа за дълбочината на най-съкровените му чувства. От контакта с голата й кожа той леко започна да трепери с все по-засилваща се възбуда. Прекара пръсти по тялото й, изследвайки всяка негова гънка. Устата му с наслаждение се плъзна по гърлото й и се спусна върху гърдите.

Джини изстена в пороя чудесни усещания. Нейните пръсти бяха вплетени в косата му и тръпнеха от мекотата й. След това се спуснаха по гърдите му. Той беше силен и добре налят с мускули. Изгаряше от желание да се вкопчи в него, но някак не намери подстъп, когато устните му се върнаха върху нейните. Той беше като вълшебник, който твореше своите чудеса и я оплиташе в магията си, от която тя не искаше да се изтръгва.

Стив обхвана в ръце твърдите й гърди. Потръпваше от наслаждение всеки път, когато ги докоснеше с уста или ръце и усещаше, че тръпката е взаимна. В тялото му се носеха вълни на удивителни осезания. Не беше изпитвал нищо подобно преди с момичетата от салоните, понеже тялото му беше търсило и бе получавало само физическо освобождение с тях. Но с Ана се вплитаха още сърцето и мислите му. Тази нощ тя изглеждаше още по-нетърпелива и всеотдайна, защото знаеше какво я очаква. Мисълта за това му беше особено приятна, защото бе доказателство какво огромно удоволствие й бе доставил предния път. Той целуна клепачите на притворените й очи, после върха на носа й, ямката на брадичката й, трапчинките на бузите й, ушите и устата й. Усети, че езикът му среща нейния и подхваща танц, подобен на този в лагера.

Джини извиваше тръпнещото си тяло. Той бе обладал мислите й и я бе докарал до луда възбуда. Напрегнатият й глас го помоли:

— Моля те, Стив, обладай ме, преди да умра от желание.

Устните му затвориха нейните в мига, когато проникна дълбоко в нея. Този път очевидно нямаше никакви пречки за физическо наслаждение, защото тя нетърпеливо извиваше тялото си към неговото всеки път, когато телата им се сближаваха в ритъма му. Тя се отдаваше свободно, изцяло и с желание. Той я обладаваше по същия начин.

Страстта изгаряше телата им и те не спираха да се милват и целуват, движейки се като едно цяло. Напрежението достигна максимума си и те стигнаха до връхната точка на оргазма едновременно. Сърцата им пулсираха бясно, а ритъмът им беше лудешки. Разтърсиха ги светкавиците на екстаза. Целувката им продължаваше, оставяйки ги допълнително без дъх и едва след време всеки от тях се отпусна в прегръдката на другия.

Стив прошепна с дрезгав глас в ухото й:

— Това е най-хубавото, което съм изживявал в целия си живот, Ана. Благодаря ти!

Джини беше преизпълнена с любов.

— Ти си добър учител в много области, Стив Кар — отговори тя, съзнавайки, че още е много рано да настоява да получи признание в любов или да иска трайна връзка. — Разбира се, има още много неща, които трябва да науча, ако не ти омръзне моята неопитност, или ако не ти досадя. Но вината е твоя. Ти можеш да побъркаш всеки, любими мой скауте.

Стив се подиря на лакти от двете страни на главата й, внимавайки да не затисне разбърканата й коса, пръсната върху възглавницата.

— Самата ти си едно голямо отвличане на вниманието, Ана. Половината от времето си прекарвам в мисли за теб.

— Само половината? — попита тя игриво с престорено разочарование. — Защото ти си в мислите и чувствата ми през по-голямата част от времето.

— Ако си позволя да мисля за теб повече, отколкото сега, няма да сме в състояние да пропътуваме в безопасност дори десет фута. А по повод „омръзването“ и „досадата“, това никога не би могло да се случи с теб! Ако някога получа повече удоволствие от това, сигурно ще полудея. По-добре е да проявиш малко милост и да я караш малко по-леко, иначе ще те дебна ден и нощ.

— О, нямам нищо против. Би било много забавно.

— Само че не е сега моментът за това, Ана — напомни й той вече със сериозен глас. Искаше да предпази и двамата от изричането на някакви откровения на тази ранна фаза.

— Знам, това важи и за двама ни. След като се устроим по някакъв начин, тогава ще помислим дали все още искаме нещо един от друг. Справедливо ли е така?

„Явно, каза си той, необходимата предпазна мярка, която беше предприел, бе сработила.“

— На мен подобно предложение ми допада. И какво толкова има да се устройваш? — попита той, превключвайки с неохота от романтиката към необходимостта на мисията си.

— Трябва да започна нов живот. А ти, потайни мой скауте?

— Потаен? Аз? Какво искаш да кажеш?

Джини също имаше желание да научи нещо ново, но бързо разбра, че опитът ще бъде неуспешен.

— Забелязах как наблюдаваш хората. Ти си много любопитен за скаут. Създаваш впечатлението, че искаш да научиш тайните на всеки.

Стив се засмя.

— Само на тези, които биха могли да ми създадат неприятности в работата.

— Аз бих ли могла да ти създам такива? — пошегува се тя, понеже отговорът му беше прозвучал неубедително.

— Твоите неприятности ми харесват — отвърна й той и леко я захапа за шията.

Джини сложи ръка върху устата си, за да потисне напиращия смях.

— И на мен.

Стив се облегна и се загледа във веселите й очи. Замисли се как така се бе случило, че той бе стигнал до сърцето на тази изискана дама толкова бързо. Изглежда тя бе пожелала това да стане по този начин. Но беше ли той самият всичко онова, което тя искаше в действителност? Как би могъл да бъде сигурен в това? Те бяха толкова различни: тя — аристократка и разглезена южняшка красавица, той — незаконороден скитник на кон. „Истинска ли си ти, Ана Ейвъри? Мога ли да ти вярвам? Мога ли да приема последствията, ако ти си…“

— Защо ме гледаш така? — попита тя, изпитвайки леко притеснение от настойчивостта в погледа му.

— Как? — прошепна той и докосна с устни връхчето на носа й.

— Сякаш си кръвожаден хищник, който търси слабото ми място, преди да ме атакува.

— Такъв съм. Не си ли го разбрала още? — пошегува се той.

Когато устните и ръцете му се върнаха на благодарното й тяло, Джини изпита обезпокоителното усещане, че той прикрива истинските си мисли. Какво в действителност знаеше тя за този мъж, когото обичаше? Джини изпита лек пристъп на паника. Той би могъл да бъде всеки и всичко. Трябваше ли да му се довери? Щеше ли той да я използва, предаде и захвърли, когато стигнеха Далас? Но как можеше да я люби така нежно, ако не изпитваше истински чувства към нея? Реши, че собственото й чувство за вина е причината, която я навежда на подобни мисли, а може би той се опитва да се справи с уплахата от чувствата си към нея, преди да й каже думите, които тя очакваше. Но скоро, съвсем скоро, тя потъна в забравата на удивителните неща, които той правеше с нея.

На следващия ден групата вдигна бивак преди Джексън, за да могат няколко от пътуващите семейства да поправят фургоните си. Запасите им от зърно бяха попълнени, домакинската задължения бяха приключени и хората тръгнаха да си гостуват.

Джини предпочиташе да остане в хотелската стая със Стив целия ден и цялата нощ, но това, разбира се, бе невъзможно. Няколко мъже от града дойдоха да разговарят с пътниците, да научат новините от Джорджия и да разкажат за ужасяващите подробности, свързани със завладяването от янките на тези земи и страхотните поражения, до които това бе довело.

На Джини й се искаше тези разговори да престанат. Не искаше да мисли какво се бе случило в красивия Грийн Оукс в Джорджия, нейното родно място. Не се изненада, когато някой попита съществува ли ку-клукс-клан в Мисисипи.

Местният жител, който отговори, сподели, че „още няма организирана група, но ако нещата се влошат или ако не тръгнат към подобрение, ние наистина ще сформираме такава“.

Джини се вслушваше в тези разговори и беше доволна, че не бе станала свидетел и не й се бе наложило да изживее тези трагедии и ужаси. Откакто бяха навлезли в Мисисипи, пред очите й се простираха вледеняващите кръвта свидетелства за огромния мащаб на опустошението, лесно видими дори две години, след като всичко бе приключило. Чу и видя горчивината и омразата в душите на жителите на Мисисипи, така както я бе чула и видяла в Джорджия. Това е войната, трябваше да признае тя в себе си, но за някои неща не можеше да има оправдание дори и но време на война. Седеше притаена в сянката на фургона на Ейвъри. Тогава видя Стив, който се бе присъединил към групичката разговарящи. Следеше внимателно начина, по който той възприема всяка казана дума, всяка използвана фраза. Какво бе заинтригувало скаута така силно, запита се тя?

Събраха лагера във вторник сутринта и преминаха през широката Пърл Ривър безпроблемно, защото тя не беше нито бърза, нито дълбока.

Стив беше неспокоен и раздразнителен. Вече допускаше, че няма да може да разкрие престъпника преди крайния им пункт Далас, освен ако телеграмата, която очакваше да получи във Виксбърг, не му помогнеше с нещо. И колкото повече наближаваше този момент, толкова по-голям страх го обземаше от това, което можеше да научи от нея.

Джини продължаваше да изучава мрачния и загадъчен скаут, който бе спечелил сърцето й. Тази сутрин той бе намерил повод да мине с коня си достатъчно близко до нея, за да докосне крака й и да установи, че тя не носи подаръка му. Беше й се скарал и й бе казал почти раздразнено:

— Сложи револвера си при следващото спиране и повече не го махай, дори когато нощуваме в бивака. Носи го непрекъснато, жено, казвам ти го напълно сериозно.

Тя си каза, че тази негова загриженост я прави щастлива, но в нея имаше и друг мотив, който не разбираше.

В сряда, първи май, преминаха през Натчез Трейл и Биг Блек Ривър. Редките обли хълмове, покрити с иглолистни гори, кедри и по-рядко магнолии, позволяваха да се поддържа постоянно темпо. Когато слънцето се спусна над хоризонта, те спряха преди Виксбърг — този „Гибралтар на Конфедерацията“, с чието падане бе поставено началото на постепенния упадък на Юга. Понеже се намираха много близо до цивилизацията, не се налагаше да правят заграждение с фургоните, а това позволи между тях да остане дистанция, която позволи на всички да почиват в уединение.

Река Мисисипи се намираше недалече от лагера. Широчината, дълбочината и непредсказуемите й бързеи правеха преминаването й най-опасната и продължителна операция, която им предстоеше. Ако се случеха нещастия, това щеше да стане тук. Забележителната река се провираше през гора от вечнозелени дървета и затова не се виждаше от лагера. Хълмистият терен бе осеян с многобройни ниски възвишения, представляващи останки от някакви военни съоръжения, издигнати по време на войната. Пораженията, нанесени от артилерийския обстрел върху земята, дърветата и собствеността бяха лесно забележими и късаха сърцето, макар Майката Природа и местните жители да правеха всичко по силите си, за да заличат тези безчислени рани. На два пъти чуха сирените на кораби, които пътуваха по реката. Бяха пропътували сто и четиридесет мили през Мисисипи за седем дни и гледката на величествената река, и близостта на града изпълваха всички с радостна възбуда.

— Утре ще почиваме и ще се подготвим да отправим предизвикателство в петък на нашата най-опасна река — обяви Стив. — Предлагам да организираме нощ на забавление и почивка.

Всички се съгласиха с радост. Вечерята и домакинската работа бяха претупани набързо. А след като сложиха децата да спят, се разнесе музика и весел шум. Започнаха танците.

Стив реши да остане в лагера, мислейки с неприязън за онова, което щеше да научи на следващия ден. Осъзнаваше, че ако злодеят, с който трябваше да се справи, е Чарлз Ейвъри, това щеше да сложи край на връзката му с Ана. И тази нощ можеше да се окаже последната приятна нощ с нея.

Местните жители, които бяха научили за приближаването на кервана, дойдоха да ги посетят и донесоха разни неща, с които да доставят удоволствие на изморените пътници. После се включиха във веселието.

Един от тях разказа, че на времето Виксбърг е бил раят на хазарта, главно поради корабите по реката. Когато престъпността се превърнала в проблем, местните сложили край на това през 35-а година, като заповядали всички съдържатели на игрални домове да се махнат от града под страх от публично наказание шейсет удара с бич с привързване за кол. Същият човек допълни с усмивка как заплахата оказала своето въздействие върху всичките играчи и техните „интересни жени“. И продължи да развеселява пътниците със занимателни истории за колоритните крадци, които бяха работили в районите на Мисисипи и Натчез Трейл.

Разговорът по най-естествен начин се прехвърли на темата за отминалата война със Севера. Друг местен жител разказа за военния параход „Султана“, който беше прибрал освободените от плен янки през април 65-а.

— Взеха прекалено много хора за кораб с тези размери и мощност: две хиляди и петстотин затворници, както и други хора се качиха на борда. Изгаряха от желание да се махнат от опасния Юг. Натъпкаха се като сардели. Корабът гръмна край Мемфис, запали се и потъна. Казват, че над хиляда и петстотин са се удавили с него. Някои не можели да плуват, други били твърде слаби, за да се спасят, а на някои места реката е толкова бърза, че никой не би могъл да оцелее.

Джини слушаше и слушаше, докато накрая усети, че повече не може да издържа на тези мрачни разговори. Изпита облекчение, когато няколко мъже взеха инструментите си и изкараха няколко игриви мелодии. Видя, че няколко двойки станаха да танцуват, а други опитаха от сладкишите, донесени като символ на южняшкото гостоприемство. Хората се разговориха, смееха, пееха заедно, пляскаха с ръце, потропваха с крака.

— Защо не се присъединим към тях? — предложи Стив на Джини, кимайки с глава към танцуващите.

— А смеем ли да се озовем толкова близко един до друг? — пошегува се тя. — Бих могла да забравя къде се намирам.

— Е, кой тогава би ме обвинил, че съм се поддал на изкушението? — усмихна се Стив.

— Кой би обвинил и мен? — отговори тя и се отпусна в приканващите я ръце.

Първият танц беше бърз и жизнен, вторият — бавен, а те се намираха на достатъчно разстояние от останалите, така че можеха да рискуват да поговорят шепнешком.

— Имахме късмет, че ни не попречиха бури и не се наложи да пътуваме през калта — отбеляза тя. — Лошото време сякаш остана зад гърба ни. Надявам се така да бъде до края.

Стив не знаеше дали бе готов да се съгласи с това, понеже бурите щяха да ги забавят. Ако получеше добри новини утре, това щеше да му даде повече време край Ана, но щеше да удължи мисията му и щеше да забави другата му задача. А му се искаше да е свършил и с двете, за да може да… Той се намръщи, припомняйки се, че бъдещите му действия зависеха от съдържанието на телеграмата.

— Остават ни по-малко от три седмици и около четиристотин мили път, Ана — прошепна той.

Тя се запита каква ли мисъл бе минала през главата му, за да предизвика подобна гримаса на красивото му лице. Тази нощ той бе много напрегнат и това я безпокоеше, но въпреки това той я бе поканил да танцуват два пъти и някак неохотно се бе разделял с нея. Някаква тежест притискаше тези силни рамене и тя се опасяваше, че това бреме е свързано с нея. Опита се да го отпусне с неангажиращ разговор.

— Знам, татко ми каза днес. Като време не е малко, но ще мине бързо. Просто не разбрах кога изтекоха последните четири седмици и половина.

Стив се опита да забрави за безпокойствата си и да се концентрира върху това, което тя му говореше:

— Причината е, че си непрекъснато заета и много се забавляваш — пошегува се той.

— Въпреки работата и трудностите, Стив, ще ти кажа, че наистина изпитах удоволствие. Никога няма да забравя това пътуване. Естествено, понеже не се сблъскахме с никакви опасности, ще трябва да го поукрася, за да бъде разказът интересен за моите деца и внуци. Сигурна съм, че ти си преживял безкрайни приключения, за които ще разказваш на твоите един ден.

Думите, които изтерзаният мъж бе премислял и в които бе вярвал с години наред, се изплъзнаха от устните му, преди да може да ги спре:

— Не мисля, че ще имам такива. От мен не може да се получи добър баща, така както не мога да стана и добър съпруг.

Джини предположи, че той бе възприел невинната й забележка като натиск да вземе решение. Тя се засмя малко изкуствено и подметна:

— Може и да си прав, един човек, който е непрекъснато на път, не би могъл да отговори на многобройните им нужди.

Стив също се насили да се засмее. Оцени щедростта й, с която го изваждаше от капана, в който сам бе попаднал:

— Колко тактично се изразяваш за един скитник на кон.

Джини се усмихна още по-широко и се поддаде на съблазънта да вмъкне изкусителна нотка в гласа си:

— Скитниците не работят, за да припечелят, нито следват определени маршрути или се борят да спазят графика. Ти може и да живееш свободен живот без ангажименти, но не си случаен бродяга. Не си раздърпан, не си човек без стойност и не си безотговорен.

Стив се облегна назад и я погледна. Усмихна се и я попита:

— Кое предизвика тези комплименти?

Джини го дари с хитър поглед, който ясно казваше, че няма да му отговори.

— Татко спомена, че утре ще отидем във Виксбърг и ще прекараме там едно денонощие. Ако отиваш и ти, можем да се разходим заедно през деня.

Стив стисна ръката й и отново понижи гласа си до дрезгав шепот:

— Ами ако искам нещо повече от това да прекарам деня с теб?!

Джини потръпна от желание и бузите й порозовяха.

— Надявам се, че искаш. Оттук до Далас можем да разчитаме само на Шрийвпорт.

Стив разбра какво искаше да му каже: още само един град и само една възможност за интимно прекарване.

— Ще обядваме, ще направим дълга разходка, после вечеря и…

Тялото на Джини пламна от многозначителните му думи. Не я сдържаше отново да бъдат насаме. Оставаха й само няколко възможности да спечели сърцето му, преди да пристигнат в Далас. Искаше й се да се измъкнат от лагера, за да се целуват и прегръщат, не беше необходимо всеки път да се любят, когато са сами, стигаше й дори само, че са един до друг.

— Е? — напомни й Стив, че очаква реакцията й. — Искаш ли да прекараме заедно?

Тя погледна тъмните му очи.

— Идеята ми се струва прекрасна, мистър Кар.

Стив реагираше по същия начин на тези възбуждащи планове. Сърцето го болеше от нуждата да бъде с нея и тази нужда на бе само физическа. В нейната компания той се чувстваше добре по много начини.

— И на мен ми се струва добра, мис Ейвъри. А сега нека сменим темата, докато лошите деца не са разбрали по лицата ни за какво си говорим.

— Тази мисъл ми се струва много разумна, мистър Кар — съгласи се тя и се усмихна.

На следващата сутрин Стив потегли преди двамата Ейвъри. Получи телеграмата и я прочете. Емоциите му бяха смесица от гняв и тъга, от недоверие и потвърждение на това, в което не искаше да повярва. Както бе подозирал, Чарлз Ейвъри не бе закупил ранчото „Бокс F“, не беше купувал нито ранчо, нито имение, нещо повече, в околностите на Уейко нямаше никакво ранчо „Бокс F“! Бяха го излъгали! Бащата на Джини се оказваше търсеният престъпник.

Вълна на страх мина през тялото на скаута, а душата му се сгърчи от загубата. Оставаше да разбере дали Ана знае мръсната истина за баща си и — Бог да му е на помощ! — дали бе участница в пъкления замисъл.

Единственото, което му оставаше да направи, бе да ги изчака да дойдат в града. Изпълнен с горчивина, Стив реши да се възползва от намеците, с които Чарлз го бе подтикнал да ухажва дъщеря му. Щеше да й разкрие истината, когато се окажеха насаме. Но, Господи, колко противно му беше да търси тази истина! Тя или беше невинна и щеше да го презре, че я бе заблудил с цел да арестува баща й, или бе виновна в съучастничество, в опит да го изиграе и да го предаде, и в този случай щеше да отиде в затвора заедно с Чарлз. Но дори да бе виновна, имаше ли той правото да я осъди на такава ужасна съдба? Нищо ли не означаваха пред законите любовта и верността към бащата, можеше ли да се игнорира заблудената вяра в нещо? Откъде можеше да намери отговора на тези въпроси, след като той самият никога не бе обичал баща си, нито бе изпитвал някаква лоялност към него?

„По-добре е да си невинна, Ана, защото иначе няма да мога да ти помогна. Наистина няма да мога, освен ако пожелая да унищожа всичко, за което съм работил, без да получа желаното отмъщение в името на най-добрия си приятел. Защото ако си ме лъгала и си ме използвала, как бих могъл отново да ти повярвам?“

— Дойдохме да се видим с мистър Ейвъри — каза непознатият на най-голямото от момчетата на семейство Дейвис.

— Неговият фургон е ето там, сър — посочи им детето.

— Много ти благодаря — каза водачът на групата и тръгна с приятелите си в указаната посока.

Когато петимата грубовато облечени типа се приближиха до фургона, Джини изгледа добре въоръжените мъже, които я караха да се чувства неспокойна даже и от разстояние.

— Търсим Чарлз Ейвъри. Тук ли е той?

Джини премести погледа си от човек на човек.

— Баща ми отиде да огледа реката с някои от останалите. Скоро ще се върне.

— Баща ти ли? Не знаехме, че е тръгнал с дъщеря си.

— Познавате ли го? Приятели ли сте?

— Да, дойдохме да го вземем и да го заведем на една среща.

Думите му я объркаха и тя усети в гърдите си неясна тревога.

— Какво искате да кажете? Ние сме тръгнали с кервана за Далас. Той очакваше ли да се срещне с вас?

— Да, само че ние малко подранихме. Имаме общ бизнес с него.

Джини не беше спокойна. „Не харесвам тези рошави… бандити“, реши тя с някакво отвращение.

— И какъв бизнес вършите заедно с баща ми?

— Частен, мис Ейвъри, освен ако е споделил за него с вас.

— Не ми е споменавал нищо — тя се огледа, за да види дали има някой наблизо, който би могъл да й помогне, ако тези хора се опитат да я заплашат с нещо. Изведнъж видя групата мъже, които се връщаха откъм реката. С облекчение тя каза: — Ето го, идва… Татко, имаш посетители.

Чарлз огледа петимата и попита с какво би могъл да им помогне.

Джини схвана, че предводителят на бандата я беше излъгал — те не се познаваха с Чарлз. Безпокойството й нарасна.

— Тук сме, за да ви отведем в безопасност.

Чарлз се разгневи и това пролича в тона и погледа му:

— Не е така по плана. Трябваше да ме посрещнете в Далас.

— Плановете се промениха, Ейвъри, а нямахме никаква възможност да се свържем с вас. Този план е по-добър. Ще спести на всички и време, и натъртвания от седлото. Греъм ще се срещне с вас в Литъл Рок вместо в Сейнт Луис.

Джини беше по-обезпокоена от възможността Чарлз да замине с тези недодялани типове, отколкото от това, че неочакваното събитие можеше да повлияе на собствените й планове.

— Какво става, татко?

Чарлз я потупа по ръката и се усмихна:

— Няма за какво да се безпокоиш, Ана. Вие, момчета, ще трябва да ме посрещнете в Далас, както се бяхме уговорили. Аз не мога да променя графика. Трябва да отведа дъщеря си там и да я устроя, преди да направим нашата малка делова екскурзия.

— Страхувам се, че това не е възможно, Ейвъри.

— Защо да не е? — осведоми се Чарлз.

— Имам заповед да ви взема със себе си. Освен това тук вече ни видяха. Ще бъдат зададени много и опасни въпроси. Ще възникнат много подозрения. Схващате ли за какво намеквам?

— Тогава не трябваше да идвате тук. Всичко се развиваше нормално, точно както го бяхме планирали. Никой не ме подозираше в нищо. Вашето идване ще донесе неприятности както на мен, така и на дъщеря ми, след като тръгнем с вас.

— Не мога да се безпокоя за това. Доброто на каузата е единственото, което има значение. Не е ли така?

„Доброто на каузата“, отекна в главата на Джини като тревожен звън на камбана. Наистина, тя подозираше, че и Чарлз Ейвъри таи като нея някаква измама, за която, естествено, не й бе казал нищо. Беше очевидно, че е подразнен от това неочаквано развитие на нещата в схемата му, каквото и да значеше то.

— Съберете си вещите и да се махаме оттук. Вземете и нея.

— Тя остава тук. Защото изобщо не е част от всичко това — Чарлз взе ръцете й в своите. — Слушай, Ана, откарай фургона в Далас — нареди й той. — Ще се справиш сама, тренирана си добре. Аз трябва да тръгна с тези хора. Не се притеснявай, момичето ми, Стив ще се погрижи за теб, ако имаш нужда. Направи това, за което сме тръгнали.

Джини долови в думите му намека да продължава да играе своята роля.

— Но какво става? — настоя да разбере тя с тревога. — Какво се е случило? Ти не си ми говорил за това пътуване.

— Не се безпокой за нищо, Ана, само направи това, което трябва да направиш.

— Не е нито умно, нито безопасно да я оставяме тук — каза водачът. — Защото хората ще започнат да разпитват за теб.

— Нямаше да го направят, ако бяхте действали съгласно уговорката — изсумтя презрително Чарлз.

— Времето е най-важното нещо, Ейвъри, и скоро ще разбереш това.

— Нищо не беше по-важно от това да се запази в тайна самоличността ми и целта на мисията ми.

— Вече е късно да се безпокоим за това. Хайде да тръгваме. Съберете си нещата за заминаване, мис Ейвъри.

— Казах ви, че тя няма да дойде с нас. Ана ще остане тук и ще продължи с кервана за Далас.

— Ще дойде с нас, Ейвъри. Законът може да тръгне по следите ни всеки момент. Може да се възползваме от компанията й за прикритие. Стоката в теб ли е?

— Тя е на безопасно място. Ще ги предам на Греъм, когато се видя с него.

Лутър Биймс бе наблюдавал развитието на събитията и дори бе доловил откъслечни думи. Той се приближи и попита:

— Проблем ли има, момчета?

— Ще се наложи да напусна кервана с моите приятели — каза Чарлз. — Ана продължава за Далас с вас и ще ме изчака там. Надявам се, че ти и Стив ще се грижите за нея.

Водачът на бандата докосна дръжката на револвера си.

— Не, сър, това не е много умно. Дъщеря ви ще дойде с нас. — И когато Големия Л. понечи да изтегли пушката си, той го предупреди: — Няма да направите това, мистър, защото много свестни хора тук могат да пострадат. Защо не оставите настрани тази пушка, докато заминем?

— Каква е тази работа, Ейвъри? — попита Лутър Биймс, след като се подчини.

— Частна — отговори късо Ейвъри.

От онова, което властите му бяха разказали, когато помолиха за съдействието му, Големия Л. разбра какво става в момента, но не смееше да се опълчи срещу петимата въоръжени мъже, които изглеждаха като хора, за които убиването се е превърнало във втора природа.

— Хайде, вие двамата, съберете си багажа и да се махаме оттук. Тя ни е необходима като заложница. Никой няма да ни последва, нито ще стреля по нас, ако водим със себе си и нея.

— Заложница? — повтори вледеняващата дума Джини с широко отворени очи.

Чарлз разбра, че няма да може да разубеди мъжете. После погледна към Джини:

— Съжалявам, Ана, но ще трябва да дойдеш с нас за известно време. Не се безпокой, ще си в безопасност. Обещавам ти това.

— Ами вещите ми, татко? Ще вземем ли фургона с нас?

— Не — отговори водачът вместо Чарлз. — Ще яздим.

— Но аз нямам кон — каза Джини на мъжа, който единствен говореше през цялото време.

Със злобна усмивка босът каза:

— Сигурен съм, че някой от тези прекрасни хора ще ви даде един кон назаем, защото иначе ще им се случат някои неприятни неща.

Джини схвана мисълта му едновременно с Големия Л. и Чарлз.

— Да откраднем кон?

— Да вземем назаем е по-добра дума, мис Ейвъри.

„Това щеше да принуди властите да тръгнат по следите им, помисли си Джини. И след като започнеха да задават въпроси, цялата истина за нея щеше да излезе наяве.“

— Но краденето е противозаконно — възрази тя. — Ще ни донесе неприятности.

— Няма да крадете вие, аз ще го направя. Роли, намерете й двамата със Слим един добър кон. Ейвъри, съберете с дъщеря си най-необходимото в една пътна чанта. Веднага.

— А вещите ми? — разтревожено се обади Джини.

— Фургонът ще трябва да остане тук — отговори Чарлз.

— Ами ако ги разграбят, преди да се върнем?

Големият Л. схвана, че Ана не разбира какво става и не можа да проумее, че бандите я отвличат като заложница.

— Не се притеснявайте, мис Ейвъри, приятелите ви ще карат вашия фургон на смени до Далас. Личните ви вещи ще ви чакат в офиса на компанията само след няколко седмици.

— Благодаря ви, мистър Биймс, но аз просто не мога да ви създам подобни неприятности.

— Това не са никакви неприятности, мис. И без това направихте много за останалите, така че те няма да имат нищо против да ви помогнат на свой ред. Най-добре ще бъде да тръгнете с баща си и неговите приятели, защото не искаме да пострадат невинни хора и деца. Стив ще се погрижи за всичко, когато се върне от града.

Джини схвана намека му. Сърцето й се сви от страх, като си помисли, че Стив, който вече се притесняваше, че още не са в града, сигурно скоро щеше да се върне и щеше да влезе в престрелка с тези… престъпници. От друга страна, тя не искаше да излага на опасност съвсем невинните хора в лагера. Беше се доверила на грижите на Чарлз Ейвъри… и ето че се бе озовала в центъра на неговите неприятности.

— Прав сте. Благодаря ви, сър.

Джини се качи във фургона, избра една от пътните чанти и я напълни с дрехи за из път. Погледна с крайчеца на окото си дали я наблюдават. Прецени, че никой от мъжете не е достатъчно наблизо, за да я види, когато сложи резервните патрони в джоба на ризата си. Пистолетът беше на бедрото й. Мъжът, който я чакаше на задната врата, й каза да бърза.

Джини разбра, че не може да се противопостави, но благодарение на обучението под ръководството на Стив, както и на предвидливостта му, поне не беше беззащитна. Щеше да се подчини, но щеше да очаква удобна възможност за бягство. Щеше да наблюдава внимателно откъде минават, за да може да се върне по същия път по-късно. Призна пред себе си с тъга, че преценката й за Чарлз Ейвъри в някои отношения се бе оказала напълно погрешна: намеренията му очевидно не бяха добри и той я бе използвал като прикритие за своите цели. Но все пак беше се опитал да й помогне, беше настоял тя да не тръгва с него. Провалът на опита му означаваше само, че той нямаше власт над тези груби бандити и осъзнаването на този факт я изплаши.

Пет минути по-късно тя и Чарлз бяха на конете. Потеглиха. Конят, който тя яздеше, беше взет от саркастично усмихващата се Кати Кинг — Ед бе в града. Джини махна с ръка на своите четири зорко наблюдаващи приятелки, давайки им да разберат, че не тръгва доброволно.

Седмината се отправиха в галон на юг, стигнаха до някакъв поток и яздиха в него за известно време. След това се отклониха на североизток, като единият от мъжете остана зад всички, увиснал на седлото, за да заличи следите им. Заобиколиха Виксбърг и се насочиха на северозапад към Арканзас.

Джини се страхуваше, че не оставят никакви следи, по които някой би могъл да ги последва и да им дойде на помощ. Обърна се на седлото, за да хвърли поглед на големия град, разположен върху стръмни хълмове, с покрити с чакъл улици. Последният й поглед падна върху сградата на съда „Грийк Ривайвал“, издигната в най-високата точка на града. Преди да се съсредоточи върху маршрута, по който бяха поели, тя си помисли за Стив Кар, който напразно я чакаше в града, където смятаха да прекарат заедно деня и да изживеят една разкошна нощ след това. Какво ли щеше да направи той след като откриеше, че е била отведена против волята й? Стив не можеше да изостави работата си и не можеше да махне с ръка на отговорностите, които бе поел, за да се втурне да спасява дъщерята на Чарлз Ейвъри. Нямаше значение какви бяха чувствата му към нея, дългът и работата стояха на първо място. Беше сигурна, че той ще остави местните представители на закона да направят каквото бе необходимо.

Стив крачеше напред-назад на ъгъла на улиците „Клей“ и „Уошингтън“ в очакване на семейство Ейвъри. Беше минало много време, прекалено много. Минаваше обяд, значи Чарлз бе променил намеренията си да потърсят някаква разтуха в града. Той яхна коня си и пое към лагера, където го очакваше шок.

— Искаш да ми кажеш, че Ана е била отвлечена от приятелите на баща й?

— Мис Ана бе взета в плен, Стив, напълно ми е ясно, че тя не е замесена в никакви престъпни заговори. Мистър Ейвъри се опита да уговори да я оставят с нас, но водачът им — един неприятен тип — не поиска и да чуе за това. Откраднаха коня на мистър Кинг и я принудиха да тръгне с тях. Тя изглеждаше наистина изплашена и разстроена нямаше никакъв избор. Намекнаха, че ще започне престрелка в лагера, ако откаже или ако аз им се противопоставя, така че и двамата им се подчинихме. Потеглиха на север преди няколко часа. И понеже ти много се забави, аз изпратих човек, който да те открие в града. Вероятно сте се разминали по пътя — и Лутър му разказа всичко, което беше видял или чул.

— Трябва да тръгна след тях, Голям Л., така че ти поемаш тук.

— Не се безпокой за нас, ние ще се оправим. Хвани тези дяволи и помогни на мис Ана. Още нещо, Стив. Точно преди да тръгнат, водачът им ми прошепна в ухото едно предупреждение. Той каза, че ако някой ги последва, мис Ана щяла да бъде застреляна. А на висок глас ми съобщи, че скоро щели да я освободят. Лъжеше, разбира се, и мис Ана е в голяма опасност. Не пролича мистър Ейвъри да има някаква власт над тях, но може би той още не го е разбрал.

Разговаряха още няколко минути, преди угриженият Стив да събере багажа си, да вземе провизии и да потегли след групата.

Стив тръгна на юг. Авансът им беше няколко часа. Той подозираше, че са се отправили към Ню Орлиънс, където да разменят скъпоценните камъни за оръжие и амуниции. Това би дало на Ейвъри достъп до кораб, с който да превози каргото до Савана, откъдето то щеше да попадне в ръцете на отрядите на Червените магнолии. Това не биваше да става. Мисията му не можеше да завърши с провал.

Стив не можеше да си прости, че не бе мислил само за задачата си. Ако се бе върнал в лагера веднага след получаването на разобличаващата телеграма, той можеше да плени бандата и да върне камъните още тази сутрин. Всичко вече щеше да е приключило. А сега, както злодеите, така и камъните бяха изчезнали. А заедно с тях и Ана. Питаше се дали не го бе примамила в града, само и само за да го отстрани, така че да се срещнат в безопасна обстановка със своите хора. Може би това, на което Лутър Биймс беше станал свидетел, не бе нищо повече от малък спектакъл, разигран с цел да бъде скрита истинската й роля. А може би тя наистина го обичаше, и подозирайки, че предстоят неприятности, го бе измъкнала от опасността с една мила лъжа. Или той се надяваше на прекалено много: на любовта и невинността й? Щеше да разбере истината, когато ги настигне. Скоро.

ЕДИНАДЕСЕТА ГЛАВА

Вирджиния Марстън и Чарлз Ейвъри бяха прехвърлени през широката Язуу Ривър на голям сал. Той не изглеждаше достатъчно солиден на треперещата жена, която се съмняваше, че би удържал тежестта им, както и че би могъл да устои на бързеите. Ниските хълмове, покрити с пищна трева, горичките, и песъчливият терен скоро преминаха в плодородни, покрити с памук безкрайни равнини, осеяли делтата на реката. Влажният чернозем се лепеше по копитата на конете, които го отхвърляха зад себе си. Минаха западно от гъста гора, а редом с иглолистните дървета Джини различи още дъбове, върби, а дори и магнолии. Прекосиха безброй ручеи, по бреговете на които растяха кипариси. От време на време в далечината се различаваха плантации, някои вече възстановени, други — потънали в развалини след кървавия конфликт. Видяха оризища и ниви. За Джини това бяха признаци, че населението на този район бавно се съвзема след ужасите на войната.

Седмината пътуваха с максималната скорост, която теренът им позволяваше, и почиваха малко. Бандата продължаваше да следи дали не ги следва някой. След време спряха, за да заличат следите си. Яздеха плътно един до друг. Това бе недвусмислено предупреждение към Джини: „Не се и опитвай да избягаш“. Беше доволна, че тялото й сега, след седмиците тежък труд, се намираше в по-добра форма, отколкото преди да започне тренировките при Стив.

До момента бандитите не й бяха създали никакви проблеми. Водачът им й бе обещал да бъде в безопасност по време на пътуването и да я освободи в Литъл Рок, но тя не му вярваше, не вярваше и на никого от хората му. Макар тези простаци да се шегуваха с Чарлз и той да им отвръщаше на шегите, във въздуха се долавяше напрежение. Чарлз се опитваше да прикрие безпокойството си, но изострената чувствителност на Джини, проникваше през неговата маска.

Страх я беше, но бе решила, че най-добрата й защита е да се преструва на безстрашна. Отклоняваше всякакви разговори и се отнасяше презрително към всякакви опити за сприятеляване. Знаеше, че надменността може да задържи и най-големите грубияни на разстояние. Надяваше се, че няма да разберат преструвката й. Но през цялото време на пътуването усещаше пристегнатия в кобур на дясното й бедро малък револвер и тежестта на резервните патрони в джоба на блузата си, притиснати от носна кърпичка, за да не дрънчат. Беше постъпила мъдро, че не бе показала, че има револвер и нямаше да го направи, докато не настъпеше най-удобният момент за това. Знаеше, че не може и да се надява да се справи сама с петима въоръжени и опасни мъже. Трябваше да изчака, докато се озове насаме с един от тях, да го обезвреди, както Стив я беше учил, и да избяга. Надяваше се, че ще запомни пътя, по който минаваха и затова следеше маршрута внимателно.

Прекосиха Мисисипи с товарен сал и тя отново изпита чувство на удивление и страх от величието на тази река. Лодкарите внимателно следяха за появата на опасните водовъртежи в бързите сини води, както и за непрестанно преместващите се пясъчни плитчини. Водите на реката звучно се впиваха в обраслите със зеленина брегове.

В Арканзас им се наложи да преминават през поредица бързеи и потоци и Джини се молеше това да ги позабави. Но макар ширналите се равнини да разкриваха гледка до самия хоризонт, тя не видя никой да ги следва. Когато слънцето се спусна, водачът им ги спря недалече от водната граница на щата, на не повече от петдесет мили от Виксбърг, където се намираха всичките й вещи, заедно с човека, когото обичаше.

Джини беше изтощена и усещаше болки по цялото си тяло от дългата езда. Дори вечерята — пържено осолено свинско, сервирано със силно кафе и претоплени курабии — не й се струваше съблазнителна, макар да усещаше глад. Но знаейки, че трябва да съхрани силите си, тя се насили да яде. Чуваше квакането на жаби, цвъркането на щурци и виждаше ниско летящите в здрача светулки. Внимателно изучаваше обстановката за в случай, че й се наложеше да избяга. Местността изобилстваше от лениво течащи потоци и езера със застояла вода, чиито имена по правило завършваха на „бейоу“, но те не можеха да се сравнят с тези в Южна Луизиана, Джорджия и Мисисипи. Дочу, че наричат терена мочурлив, но това не бе нейната представа за мочурище. На места почвата наистина бе влажна, подгизнала и растителността бе изобилна, но тя не бе забелязала непроходими блата, алигатори, отровни водни змии или някое от онези отвратителни създания, с които съзнанието й свързваше думата „блато“. Но изпитваше страх при мисълта, че може да се движи сама нощем сред невидимите опасности, затова реши да избяга денем, когато поне ще може да следи къде стъпва.

Една любопитна лисица надзърна иззад дърветата и се шмугна обратно зад тях, преди някой от мъжете да успее да я застреля. Избягваше да мисли как щяха да се държат тези мъже с нея след няколко дни, когато им омръзнеше да се съобразяват с надменността й. Но ако се опитаха да я насилят, тя щеше да се бори до смърт.

Смърт… Джини потръпна, когато тази мисъл мина през главата й. О, те можеха да й затворят устата тъкмо по този начин, за да опазят в тайна зловещите си планове. Можеше никога повече да не види баща си, ако Матю Марстън все още беше жив. Можеха да убият дори Стив, ако той посмееше да тръгне по следите им. За да оцелее и да има шанс да се върне при онези, които обичаше, тя трябваше да бъде внимателна, предпазлива и смела. Трябваше да разчита на уменията, които дължеше на своя любим, умения, които трябваше да я опазят и да й донесат свободата. Тогава, по време на подготовката, тя дори и за секунда не си бе представяла колко важно можеше да се окаже всичко това.

Джини се опита да разтрие раменете и врата си, а след това и мускулите отзад на кръста. „Да яздиш цял ден, помисли си тя, е по-изтощително, отколкото да ходиш или да караш фургон“, макар че може би умората й бе реакция на събитията през този ден. Те се бяха срещнали със салджии, няколко ездачи, ловци и риболовци, бяха видели работници по нивите, но тя не би потърсила помощ от хора, които не биха могли да й я дадат. Беше попаднала в крайно опасно положение, но трябваше да оцелее, да намери баща си и отново да се срещне със Стив Кар.

Чарлз се отдели от групата, приближи се към нея и малко по-късно двамата лежаха на постелките един до друг.

— Съжалявам, че те въвлякох във всичко това, Джини — прошепна той. — Не се плаши. Тези хора са наети, за да свършат една работа и не биха помислили да предадат интересите на своя шеф. Не се безпокой, те няма да ни причинят нищо лошо.

Но гласът му не й прозвуча убеждаващо. Разстоянието между тях и групичката бандити, както и крякането на жабите, им позволяваха да разговарят тихо, без да бъдат подслушвани. Бяха им позволили да се отдалечат толкова много, защото конете се намираха близо до бандата, а и Барт беше напомнил, че „никой не е толкова луд, че да опита да избяга нощем през блато“.

— Каква е цялата тази история, мистър Ейвъри? — попита го тя. — Все пак имам право да знам защо съм отвлечена.

Той реши, че рано или късно тя сама ще разбере истината, така че беше без значение дали ще й я каже сега или по-нататък:

— Аз съм куриер на движението Червените магнолии. Изпълнявам изключително важна мисия за тях.

Джини го изгледа с широко разтворени очи, вглеждайки се в едва доловимите на лунните лъчи черти на лицето му. Знаеше името на този могъщ отряд на Клана. По време на пътуването беше научила, че повечето членове на Невидимата империя честно вярват, че тяхната организация е сформирана, за да се противопостави на янките и на тероризма на бившите роби из територията на отслабения Юг. Но както ставаше с всички по-големи групи бунтовници, в ку-клукс-клан имаше членове, които отиваха много по-далече от защитата и правосъдието, за да потърсят лично отмъщение и задоволят своята алчност.

— Куриер? На какво?

Чарлз потупа колана си.

— Скъпоценни камъни, главно диаманти, които струват цяло състояние. Ще ги разменим за оръжие и амуниции при Тимъти Греъм в Сейнт Луис и ще наемем скаути, които да открият враговете ни.

— Какви врагове, сър?

— Хора като Шърман, опустошили Юга, членовете на Лигата на лоялистите, които продължават да грабят из земите ни. Ще накажем тези хора, ще ги убием и те повече няма да могат да причинят това на други.

— Искате да ги откриете и… убиете?

— Да ги накажем за деянията им, за онова, което все още правят с нас. Да спрем негърските банди, които те подбуждат, въоръжават и обучават, за да грабят и ни избиват. Защото тези натрупали ненавист в себе си бивши роби са се впили в нас като кучета в къс окървавено месо, въпреки че повечето от нас даже не са притежавали роби, а другите, които са имали, никога не са се отнасяли зле с тях. Защото не са вярвали в жестокостта и защото не са имали причини да повреждат такава ценна собственост. Ние не можем да гледаме тези атаки, скрити като страхливци. Но и не можем да се борим открито, разкривайки, че сме Клансмени. Ако успеем, Юга ще се изправи отново в предишното си великолепие. Ние ще бъдем свободни, ще бъдем в безопасност и така могъщи, както сме били някога.

— Но това, което планирате да постигнете с тази ваша… „мисия“, мистър Ейвъри, е убиване. Вие не можете да станете част от това. Вие сте прекалено добър и мил човек. Войната свърши, забравете за нея.

— И да забравя за смъртта на моята Ана? Изнасилена, пребита и довършена от янките? А тя не беше единствената жена, на която се случи такова нещо през войната. Сред нас има членове, чиито жени, дъщери, майки и сестри също бяха насилени, измъчвани или убити. И благодарение на това — той потупа колана си — извършителите ще могат да бъдат открити и наказани. За смъртта на моята невинна Ана и за другите жени ще бъде отмъстено.

— С помощта на какво, мистър Ейвъри? Там ли са скрити камъните?

— Да, в кесия, пристегната на кръста ми. Не искам онези хора там да разберат какво нося и къде съм тръгнал. Те вероятно си мислят, че става дума за пари, препоръчително писмо или квитанция за платена сметка.

„Скаути?“, отекна в мозъка й. Като Стив, който предлагаше услугите си срещу заплащане, а Чарлз не се бе уморил в опитите си да я сближи с него. Мисълта, че той и Чарлз биха могли да се окажат тайни съзаклятници, я стресна. Стив проявяваше любопитство и внимателно беше следял какво става наоколо… може би се бе интересувал от нея и беше шпионирал останалите именно поради тази причина. Кой знае, може би беше надушил за тази „мисия“ и търсеше куриера, за да намери чрез него човека, който ще го наеме в бъдеще. Стив бе настоявал тя да бъде въоръжена през цялото време. Може би, предвиждайки сегашните неприятности, той бе искал да я подготви да бъде в състояние да се защити сама? Не, възрази тя сама на себе си, той не би приел да му бъде възложена толкова гадна задача.

— И вие ухажвахте Стив Кар, за да го подлъжете да стане един от тези скаути? — попита тя. — Затова ли искахте да го примамите чрез мен, вашата дъщеря?

— Не, момичето ми. Когато споменах за наемането на хора, имах предвид детективи. Желанието ми беше единствено Стив да те съпроводи до баща ти. Ето сега виждаш, че аз не бих могъл да дойда с теб. А Стив Кар е добър и честен човек, опитен водач и изкусен стрелец. Мислех, че ти можеш да се възползваш от помощта му, от защитата, която той би могъл да ти обезпечи, след като се стигнеше до момента, в който щяхме да се разделим в Тексас. — Чарлз тежко въздъхна и се намръщи. — Но след всичко това, той най-вероятно няма да пожелае да се наеме да работи за теб, независимо от заплащането. Защото освен другото, той е горд и упорит. Ако двамата отново се срещнете, ти ще унищожиш всяка надежда да бъдеш с него, както ако му заявиш, че си Ана Ейвъри, така и ако му признаеш, че си го лъгала. Каквото и да направиш, той повече няма да има доверие в теб. Мъжете могат да мамят, в състояние са да очакват, че за това ще им бъде простено, но ако една жена ги излъже, те възприемат това като злостна атака или като непростимо предателство. Освен това би било опасно и глупаво да пътуваш с някой, който мисли подобни неща за теб.

Джини се страхуваше, че тези мрачни думи могат да се окажат истина, но само времето и поведението на Стив можеха да я убедят. Безпокоеше се също какво ли си мислят за нея приятелките й в кервана. Може би те бяха разнищили всичко, на което са били свидетелки, и бяха разбрали, че „баща й“ е извършил нещо много по-осъдително от краденето на коне. Можеха дори да допуснат, че тя е една умна й тайна съучастница в деянията му. Нейните четири приятелки… Вече започваха да й липсват и тя се надяваше, че те няма да повярват в подобна ужасна лъжа за нея.

О, без съмнение, Кати Кинг е била очарована да я види да си тръгва. И също без съмнение кражбата на коня им щеше да й даде повод да изплаче мъката си на рамото на Стив.

Стив… Щеше ли да се опита той да ги проследи? Щеше ли да направи опит да я спаси? Ночкак, след като отговаряше за съдбата на четиринайсет семейства? Щяха ли поне представителите на закона да й помогнат? Щяха ли да се заблудят от фалшивата следа, която бандитите бяха направили в южна посока?

В осем сутринта на следващата сутрин те отново потеглиха. Равнините на Арканзас галеха успокоително окото със зеленината и красотата си. Във всички посоки, докъдето им стигаше погледа, се виждаха ниви, които бяха засети с памук, ориз, царевица. Групата заобикаляше населените места и отбягваше всякакъв контакт с фермерите и работниците, така както отбягваше местата, където добитъкът мирно пасеше сред гъстата трева. Няколкото хълма, по които минаха, бяха толкова полегати, че по-скоро се възприемаха като неравности по терена. Тук-там, сред тази подобна на прерия местност, се виждаха малки горички. Тропотът на копитата им стряскаше сърни, пъдпъдъци, катерички, зайци, а в няколко случаи също патици и опосуми.

По време на една от кратките им почивки Барт й каза, че жителите по северните и западни покрайнини на щата са изключително независими хора и се отнасят крайно подозрително към непознатите. Подчерта също, че особено в изолираните планински райони са изостанали, бедни и груби. Направи признанието, че по Севера лоялността към Юниона е особено силно и че там все още избухват битки между симпатизантите на бившите конфедералисти и юнионисти.

— Не вярвам да ви хареса, ако ви заловят планинците, мис Ана — завърши водачът им. — Защото никога вече няма да видите нито град, нито приятелско лице. Ще им служите като роб до смъртта си, или докато станете твърде стара или коремът ви се подуе.

На Джини не трябваше да се обяснява какво означава тази фраза. Тя потръпна, осъзнавайки, че може да избяга от една опасност и да се натъкне на друга.

В петък вечерта те Спряха да нощуват край Бартломю Бейоу. На следващата нощ спряха на петнайсет мили югозападно от Пайн Блъф. Чарлз опита да убеди Барт да позволи на „дъщеря му“ да отиде в града, откъдето да вземе параход надолу по течението на Арканзас Ривър до Виксбърг или нагоре към Литъл Рок, където да ги изчака. Но Барт каза, че подобно пътуване би било много опасно за нея и използва това като претекст да я задържи с тях. Освен това заяви, че в Пайн Блъф имало много юнионистки войски — отседнали или завърнали се след завземането на града през 63-та година, за да може пристигането й там да остане незабелязано. Според Барт този голям град, в който се бяха разнесли някои от първите изстрели на войната, представляваше голям риск за такива като нея, защото на лодките по пристанището груби докери и хитри комарджии вършеха своя опасен занаят.

Неделя вечер спряха край Уачита Ривър. Местността започваше да става подчертано хълмиста и склоновете на някои от хълмовете направо си бяха голи скали. Заобикаляха ги дървета, чиито клони почти опираха до земята и растителността под тях беше гъста. Беше й ясно, че тези места са изключително удобни за скривалище при бягство.

На Джини вече й беше станало ясно с какво се занимава Чарлз и защо го прави, но тя не бе съгласна с него и му го каза направо. Тревожеха я зловещите му планове с Червените магнолии, безпокоеше се за него, но най-много я плашеха откровено похотливите погледи, които спътниците й хвърляха от петък насам.

Вчерашния ден беше валяло и мократа й блуза се бе опънала върху гърдите й. Мъжете я гледаха с усмивки, чийто смисъл бе очевиден, смушкваха се един друг с лакти, намигаха си и облизваха устни, сякаш предвкусваха предстоящо угощение. Вече съжаляваше, че не си бе взела връхна дреха, но в бързината изобщо не се бе сетила за това. Наложи се да метне на раменете си подгизнало одеяло, което им развали удоволствието. Усещаше, че удобното време за бягство бавно отминаваше и реши, че трябва да се опита на следващия ден. Не можеше повече да чака отнякъде да се появи помощ. Дори някой да ги бе последвал, реши тя за себе си, те бяха пътували твърде бързо, за да позволят някому да ги настигне.

Джини знаеше, че изглежда отвратително. Съзнателно бе спряла да се грижи за външността си, за да не провокира бандитите — беше раздърпана, мръсна и потна. Бленуваше за деня, когато това щеше да престане да бъде необходима предпазна мярка.

— Джини, тези хора не ми харесват — прошепна Чарлз. — Насочваме се на запад, а Литъл Рок остава североизточно от нас, следователно те не ни водят натам за среща. Утре ще настоя да те пуснат. Ако откажат, ще ги заплаша с револвер, а ти междувременно ще избягаш. Когато ти кажа, препусни и продължавай с максимална скорост на северозапад към Хот Спрингс. — Той видя озадаченото изражение на лицето й и обясни: — Бил съм преди в Литъл Рок и Хот Спрингс и доколкото мога да си спомня, минералните извори би трябвало да се намират в посоката, която ти казвам. Ако те е страх, че можеш да се заблудиш, просто следвай реката. Така е малко по-дълго, но ще стигнеш дотам. Но започнем ли да действаме, без значение какво ще се случи, не се обръщай назад и не се връщай.

— Мистър Ейвъри, нося револвер, пристегнат на крака ми — призна Джини шепнешком. — Стив ми го даде и ме научи как да го използвам. Ако помогна и аз, ще можем да избягаме двамата. Те ще ви убият, след като им се изплъзна.

Тогава Чарлз й каза онова, което трябваше да я убеди да прави каквото се искаше от нея, защото смяташе, че това е ужасната истина:

— Аз мисля, че те смятат да направят с мен точно това, и то твърде скоро. Не вярвам, че ни водят при Тимъти Греъм, не! Мисля, че алчността е заговорила в тях, че те планират да извършат предателство и са решили да ми отнемат това, което знаят, че нося със себе си. Не ме е страх да умра, момичето ми. Изправял съм се очи в очи със смъртта много пъти както по време на войната, така и след нея. Харесвам те, момиче, и не искам да ти се случи нищо лошо. Повече ме притеснява твоята безопасност и оцеляването ти, отколкото дали ще се проваля в моята мисия. Друг може да ме смени, но теб никой друг не би могъл да спаси. Знаеш какво ще направят с теб тези мъже в мига, когато падна мъртъв. Не мога да позволя да ти се случи същото, което се случи и на моята Ана.

Сълзи напълниха очите й.

— Но как да те оставя да рискуваш живота си заради мен?

— Аз те въвлякох в тази история, аз ще те измъкна от нея. Моля те, недей да спориш. Дори ако и двамата извадим револвери срещу тях, тези хора ни най-малко няма да се впечатлят от това, защото даже ако застреляме двама от тях, останалите трима ще могат да ме ограбят и да те… наранят.

Тя трябваше да признае в себе си, че той е прав. Изпитваше болка от мисълта, че той може би ще умре в опита си да й помогне, защото главорезите нямаха никакви основания да запазят живота му. Изпитваше яд от безсилието им, плашеше се от онова, което съдбата щеше да им донесе с утрешния ден.

— Добре, сър.

— Ето, че си послушно момиче. Сега лягай да поспиш. Ще ти бъде от полза.

Джини вдигна пътната си чанта.

— Отивам до реката, за да се изкъпя и преоблека. Ще се върна след двайсетина минути.

— Почакайте, мис Ана! — извика водачът след отдалечаващото се момиче. — Нали няма да направите нещо глупаво и наистина да ме разсърдите?

Джини го погледна и го запита недоверчиво:

— Да опитам да избягам без кон, невъоръжена, без храна и в непозната местност? Не съм глупачка, Барт, а на всичко отгоре и баща ми е в ръцете ви. Но вече действително не се понасям мръсна и рошава. Отивам и не се опитвай да ме спреш, защото ще изпадна в истерия.

Барт се озъби, но каза:

— Слим, иди да пазиш мис Ана. И се дръж както трябва, защото иначе ще отговаряш на юмруците ми.

Джини избра място, където щеше да бъде удобно да се скрие, след като избягаше. Тя цялата трепереше и се молеше за живота на Чарлз. Изчака няколко минути и извика:

— Слим, змия!

Престъпникът в миг се озова при нея.

— Къде?

— Там, на брега до водораслите и вещите ми.

Слим пристъпи към реката и се взря.

— Не…

Джини стовари тежък камък върху тила му. Хвърли единия му револвер в реката, за да не може да бъде използван срещу Чарлз и взе със себе си другия. Изкушаваше се да се върне при другите и да му помогне да избяга с нея, но това щеше да бъде безполезно срещу четирима здрави мъже. Разбираше, че той няма никакъв шанс да оцелее и това я притесняваше до такава степен, че тя реши да промени плана.

Джини завърза глезените и китките на неподвижно лежащия мъж с ризата и колана му, а после натъпка в устата му лентата, която той носеше през косата си. Извади собствения си револвер, защото той бе по-лек и с него би могла да стреля по-точно. Провери камерите за патроните и приведена се прокрадна към лагера с оръжие в двете ръце. За да не стресне спътника си и за да не отвлече вниманието му точно когато това бе най-малко желателно, тя трябваше да изчака най-удобния момент, за да се покаже. Чарлз бе казал, че ще задържи мъжете, докато забавянето й стане съмнително. Но докато размишляваше как точно да постъпи, Барт й помогна да вземе решение.

— Твоето момиче нещо много се забави. Роли, иди да видиш какво нравят.

В този миг Чарлз изтегли револвера си.

— Никой да не мърда — заповяда той.

— Какво по дя… Не ставай глупак, Ейвъри, ние сме четирима. Не можеш да ни застреляш всички, преди някой от нас да съумее да застреля теб.

— Да, разбира се, но кой от вас ще умре преди това? — блъфира ги Чарлз.

— Ха, та ти най-вероятно не можеш да улучиш и фургон.

— Но аз мога и ще стрелям — увери ги със студен глас Джини и излезе на поляната, насочила и двата револвера към мъжете. — Вържи ти, татко, и да се махаме оттук!

— Качвай се на коня и потегляй, Ана. Ще ги задържа, а после ще те догоня.

— Ще тръгнем заедно. Разкопчайте коланите си, мошеници.

— Правиш голяма грешка, момиченце. Ти…

— Вие направихте грешка, когато ме отвлякохте. Виждате ли онази манерка до вас? — тя стреля и от дупката изхвръкна струя вода. — Това ще ви убеди ли, че знам как да използвам тези неща? И ще ги използвам, ако не се подчините бързо — Джини се стараеше да бъде убедителна в блъфа, който разиграваше пред тях. Тя не беше „Малката перла“ от евтиния роман, който бе чела за една измислена героиня, която скиташе из Запада и можеше да направи всичко, което един мъж умееше, при това в повечето случаи и по-добре. Имаше късмет, че малката й донякъде безразсъдна демонстрация бе изиграла ролята си, което би било невъзможно, ако Стив не бе настоявал за уроците по стрелба.

— Направете, както казва дамата, момчета.

— Какво? — извикаха едновременно останалите трима.

— Направете го — озъби се Барт като раздразнено животно. — Нали не искате да се проснем в леглата си, както вероятно се е случило вече със Слим? Тя говори сериозно.

Четиримата разкопчаха коланите си и ги пуснаха заедно с кобурите на земята.

— Сега, отместете се встрани — заповяда Джини и Барт отново убеди хората си да се подчинят.

Чарлз събра кобурите и отстъпи заднешком към конете. Без да откъсва поглед от престъпниците, той оседла два коня набързо. Яхна своя, докато Джини държеше под прицел мъжете, после двамата смениха ролите си. Хвърли поглед на напрегнатата жена, усмихна се и й благодари, че се беше върнала заради него. После двамата смушкаха с колене конете и се отправиха в галоп.

Разбрали намека на Барт, бандитите се хвърлиха към постелките си и извадиха изпод тях пушки, а Барт междувременно даваше заповеди. Четиримата се прицелиха и стреляха. Чарлз беше ранен в рамото и падна от коня, който продължи в лудешки галоп. Кобилата на Джини бе простреляна в шията и крака едновременно и рухна на земята.

— Бягай! — извика Чарлз, опитвайки да се добере до отхвръкналия настрани револвер.

Джини се обърна и видя четиримата да тичат към тях. Повече не можеше с нищо да помогне на Чарлз.

Нито разполагаше с време да се прицели и да стреля, защото четиримата злодеи се приближаваха с обезпокоителна скорост. Без да обръща внимание на виковете на Барт да спре, тя се затича към гората. Чу го зад гърба си да заповядва на един от хората си да я последва.

Докато Роли я търсеше, а Тед се отправи, за да прибере избягалия кон, Барт се подиграваше с ранения Чарлз.

— Ти си глупак, Ейвъри, щом можеш да допуснеш, че ще ти позволим да избягаш с парите.

— Нямам никакви пари. Просто исках да избягаме в безопасност.

— Сигурно си се досетил, че днес смятахме да ти ги вземем.

Болката накара Чарлз да примигне.

— Знаех, че ще опитате. Но глупака си ти, Барт. Клана ще те открие и убие за това престъпление.

— Не ни е страх от някакви хора в смешни костюми.

— А би следвало, защото тези хора имат власт и са опасни. Те ще те намерят. И ще те накарат да съжалиш, че някога ти е минала алчна мисъл през главата.

— Ще им кажем, че сме били нападнати и ти си бил убит. И че ако си имал някакви пари в себе си, ние нищо не знаем за тях.

Думата „пари“ щеше да ги издаде и Чарлз се усмихна при мисълта, че за него ще бъде отмъстено.

— Но те ще разберат, че ги лъжете. Вие сте покойници.

— Не, но ти си — каза спокойно Барт и стреля два пъти в сърцето му. — Претърси нещата му, Кип. Да вземем парите и момичето и да се махаме по дяволите оттук. А довечера в лагера ще й се насладим и ще я накараме да съжалява, че ни е доставила неприятности.

Кип се захили и се почеса между краката. Барт също се засмя.

— Успокой се, ти си веднага след мен.

Кип разхвърли вещите на Чарлз във всички посоки, но не намери пари.

— Тогава са у него — подсказа Барт.

Кип дръпна грубо палтото на мъртвеца и го претърси.

— Нищо, шефе — после пребърка и джобовете на панталоните му. — И тук нищо.

Барт преобърна Чарлз и в този момент пръстите му напипаха нещо по-различно под тъмната му риза. Разкъса я и се ухили, като видя кожената кесия. Свали я и надникна в нея.

— Какво, по дяволите!

— Късмет извадихме, шефе, диаманти, и то какви!

Барт се засмя.

— Да, и обзалагам се струват много. Я само виж как блестят! Наистина са хубави. Богати сме, и то много.

Роли се присъедини към двамата силно нервиран и запъхтян. Слим се довлече след него с кървяща рана и явно притеснен. Тед пристигна на коня на Чарлз и слезе от него. Петимата се загледаха в блестящото съкровище.

— Къде е момичето? — попита водачът. — Да не си я завързал за някое дърво?

Роли шумно изпусна въздуха от гърдите си с видима досада.

— Не можах да я намеря, шефе, но Слим е наред. Цапнала го е отзад с камък. Трябва да бъде превързан.

— Ти наистина ли я търси добре? Имам някои сметки за уреждане с нея. И след като свърша, вие, момчета, също ще си получите пая. А когато се изморим от нея, ще я дадем на планинците, в случай че решат да ни създават неприятности.

— Скрила се е по-добре от ракун с кучета по петите му. Наистина е умна, но скоро ще трябва да се покаже. Ще почакаме.

— Да — съгласи се Кип, — ще я надхитрим. Да знаете, момчета, аз съм втори.

— Че защо ти? — попита Тед и облиза устни. Кип му напомни:

— Бях последен с другото момиче. Бяхте я скапали, когато дойде моя ред да й го мушна. Така беше и с предишните две.

Барт гледаше камъните и мислеше за преследвачите, които сигурно приближаваха, за да си ги приберат, както и дорестия кон, защото конекрадството се смяташе за сериозно престъпление в Запада.

— С тези неща в ръцете можем да имаме всички жени, които пожелаем, и то жени, които няма да насилваме да правят това, което искаме. Жени за всеки от нас. Ана не може да отиде далече без кон и храна. Ще я оставим на мишеловите. Кой знае, може би нямаше да ни достави особено удоволствие. Хайде да потегляме.

Роли дори не подозираше колко близо е бил до истината: Джини се бе покатерила на едно дърво и се бе скрила на един клон сред гъстата зеленина на листата. Като малка се бе катерила на много дървета и сега с облекчение установи, че все още помни как се прави това. Беше чула двата изстрела и се досещаше какво означават: Чарлз Ейвъри беше мъртъв. Беше съумяла да се измъкне от Роли, но не си бе позволила да се отпусне. Допускаше, че бандата ще се върне в пълен състав, за да я търси и изпитваше ужас от цената, която трябваше да заплати, ако успееха да я открият. Чу конски тропот, който се отдалечаваше, но не смееше да се покаже, в случай че това бе някакъв номер. Никога по-рано животът не й се бе струвал така черен, както в този момент.

Джини остана скрита на дървото до късния следобед. Накрая се реши да слезе, извади револвера си и се прокрадна по посока на лагера, молейки се бандитите наистина да са заминали. Цял час се вслушва и наблюдава, преди да се убеди, че наистина я бяха изоставили на произвола на съдбата. Бяха взели конете и екипировката. Единствено кобилата, застреляна под краката й, бе оставена просната на тревата. Знаеше, че това не бяха случайно попаднали куршуми, а по-скоро мъжете бяха искали да запазят живота й с цел… Потръпна за кой ли път този ден.

Разстроеното момиче отиде де тялото на Чарлз Ейвъри, коленичи до него и заплака. Това бе един добър и мил човек, макар объркан и измъчен. Можеше да разбере какво го бе тласнало към този акт на отчаяние след изживяното по време на войната и трагичната смърт на дъщеря му. Нямаше как да го погребе, дори не бе в състояние да го покрие с камъни или одеяло, за да запази тялото му от лешоядите.

Беше ясно, че бандитите са намерили съкровището, което носеше, и го бяха откраднали, което без съмнение влизаше в намеренията им от самото начало. Бяха взели също парите и часовника му. Не бяха оставили нищо, което би могла да използва: нито канче, нито одеяло, никаква храна.

„Не се паникьосвай, Джини. Ти ще се измъкнеш от тази каша. Мисли.“

Спомни си за чантата, която бе оставила на брега. Бързо се отправи към реката и я намери, както я беше пуснала. Поне разполагаше с комплект дрехи за смяна, сапун, тривка за баня и четка за коса. В джобовете си имаше останали резервни патрони. И кибрит, установи тя с облекчение. Реката щеше да й осигури вода за пиене. Имаше оръжие, с което можеше да убие някакъв дивеч. Имаше и здрави крака, благодарение на изпитанията по време на пътя през последните седмици и на обучението под ръководството на Стив, и тези крака щяха да и помогнат да стигне до цивилизацията, където да потърси помощ. Беше началото на май, следователно нощите едва ли щяха да бъдат непоносимо студени. Това, което трябваше да помни, бе да бъде нащрек и да не престава да се движи.

„Не можеш да тръгнеш на северозапад към Хот Спрингс, реши Джини, защото те тръгнаха натам. Не знаеш нито къде се намира Литъл Рок, нито колко е далече, нито къде може да се намира който и да е било друг град. В посоката, от която дойдохме, няма нищо с мили наред, а ако не се придържаш близо до реката, няма да разполагаш с вода за пиене и не знаеш на какво разстояние е следващата. Би могла да използваш… Не, конят на Кинг нямаше чанти на седлото, които биха могли да се използват вместо манерки.“

Не беше в състояние да измисли никакво приложение за оставеното седло, което да имаше някакво отношение към нейното оцеляване. Беше чувала и чела за индианци, които използвали стомасите и мехурите на различни животни вместо мехове за вода, но не бе в състояние да разпори коня и да направи същото. Освен това нямаше нож.

„Мисли, Джини.“ Трябваше да се отдалечи на максимално разстояние оттук, докато беше още светло. Помоли се за душата на Чарлз Ейвъри и потегли по дълбоката до коляно Уачита Ривър, за да скрие следите си. Не събу обувките си и беше благодарна, че моделът, който носеше, изискваше завързване на връзките високо около глезена, така че не допускаше в тях да влиза много вода. Беше издърпала задния ръб на полата си отпред между краката и го бе запъхнала в колана, за да предотврати заплитането му.

Не след дълго тази предпазна мярка се оказа безполезна, защото нивото на водата стигна до кръста й, а после до гърдите й. За щастие водата беше кристално чиста и не й даваше основания да се опасява за наличието на невидими животни и други опасности. Пазеше равновесие с труд и след известно време усети, че ръката й се схваща от непрекъснатото държане на чантата над главата й. Скоро се отказа от намерението си да я опази суха. На няколко места се наложи да преплува, загребвайки странично с една ръка, защото не искаше да излиза от реката, давайки на някой упорит негодник шанса да я проследи. Това се оказа прекалено трудно с чантата, с която не искаше да се раздели. Веднъж, за кратко, успя да се качи на едно носено от течението дърво и това й даде възможност да отдъхне, макар да се наложи да гребе с крака, за да продължава да се движи. След време се сети, че това, което правеше в момента, лишаваше и представителите на закона от възможността да я открият. Но не можеше да направи нищо по този въпрос. Не искаше да поеме никакъв риск да бъде пленена пак.

Здрачаваше се, когато тя спря и излезе на брега близко до мястото, където Кадо Ривър се вливаше в Уачита. Болеше я цялото тяло. Легна по гръб и се отпусна. Коремът й изръмжа в знак на гладен протест.

— Ще трябва да изчакаш до сутринта, когато ще уловя нещо за ядене — прошепна тя и го погали.

Джини се огледа и ослуша, за да се убеди, че наоколо няма нищо обезпокоително. Измъчена до крайност, тя съблече дрехите си и се изкъпа в реката, осъзнавайки с известно закъснение, че естественият й свян се беше поизпарил, след като бе срещнала Стив Кар. Изстиска дрехите си и ги използва, за да се избърше, след което облече чистия, макар и леко влажен резервен комплект. С панталони би яздила по-леко, но от друга страна, полата позволяваше лесно да извади скритото си оръжие. С облекчение установи, че пътната й чанта е практически водонепроницаема, както бе рекламата на продавача, макар малко вода все пак да бе съумяла да проникне. И понеже бе взела две поли и две блузки сега просна влажния втори чифт на клоните на едно близко дърво.

Джини се почувства много по-добре след банята и след като успя да вчеше дългата си коса. Сплете я на плитка, за да не се обърка през нощта, изплакна мръсните си дрехи и също ги окачи на клоните да съхнат. Сложи настрана другите си вещи, хвана револвера в ръка и легна в тревата да спи. Подложи чантата вместо възглавница и покри раменете и ръцете си с една от блузите. Тежката чанта се бе оказала голямо бреме през деня, но тя можеше да има нужда от смяна на дрехите, както и от револвера, който бе конфискувала от Слим заедно с шестте му патрона. Много пъти се бе противопоставяла на инстинктивното желание да го захвърли, но сега беше щастлива, че не се бе намокрил.

Накрая празният й стомах и измъченото й тяло й позволиха да заспи. Пръстите й се разтвориха и револверът се изплъзна от тях.

Птича песен събуди Джини. Стомахът й също се обаждаше. Прозина се сладко и се изпъна. Постепенно си припомни ситуацията, в която се намираше, и с нежелание отвори очи, за да се убеди, че не сънува. Лежеше на земята под едно дърво, значи не ставаше дума само за лош сън. Периферното й зрение долови някаква тъмна фигура. Тя изписка изненадано и рязко се изправи с гръб, опрян на ствола на дървото. С недоумение тя огледа човека, който седеше с кръстосани крака наблизо.

— Как ме намери? Аз ходих във водата целия следобед.

— Един воин на команчите ме научи преди години как да се придвижвам през даден терен, без да бъда забелязан и как да разбера, че някой е минавал преди мен, Дори ако умело е прикривал следите си — обясни търпеливо Стив. — И дали става дума за вода, дали се е движил пеша или е яздил кон — за мен е без значение. Но ти се справи добре, Ана. Един обикновен човек или дори следотърсач от средна класа не би те намерил, още по-малко би успял да го направи толкова бързо.

Джини разбра, че начинът по който говореше, се дължеше на абсолютната му увереност в себе си, а не на желание да се изтъква. Тя знаеше със сигурност, че Стив притежава изключителна храброст. И ако имаше нещо, което той не притежаваше, това бе умението да приветства някого както трябва. Нямаше никакви приказки от рода на „радвам се да те видя пак“, нито някакви успокоителни усмивки и тя се запита защо той, изглежда някак хладен и нащрек. Погледът в черни: му очи, както винаги, беше непроницаем като безлунна нощ. Той изглеждаше някак неспокоен и настръхнал което бе напълно разбираемо при дадените обстоятелства. С изключение на светлата широкопола шапка, която лежеше до него, той бе облечен изцяло в черно, до колана с кобурите. Черната му коса беше разбъркана, по бузите му беше набола тъмна брада. Ако не бе излъчваната от него сдържаност и тайнственост, тя щеше да се хвърли в обятията му и би го покрила с целувки.

— Имах добър учител — един крайно взискателен скаут. Щастлива съм да те видя пак. Страх ме беше, че или никой няма да тръгне след нас, или ако тръгне, ще се заблуди по фалшивата следа, която Роли остави.

Той отбеляза, че тя назова мъжа по малко име и се почуди как може да бъде толкова спокойна след всичко, което беше изживяла. Беше очаквал от нея да се хвърли в ръцете му от радост и да го обсипе с похвали и благодарности, затова се вкисна, когато тя не го направи. Беше озадачен от това, защо тя се държи сякаш нищо особено не се бе случило.

— Фалшивата следа не ме заблуди и за миг. Бързо осъзнах, че вие не се насочвате към Ню Орлиънс или където и да е на юг. Научих новината за заминаването ви с известно закъснение, защото ви чаках в града да дойдете до един часа. Може и да са ви принудили да бързате, но пък вие никак не сте се съпротивлявали. Определено би ми помогнало, ако се бяхте сетили някак да ги забавите.

Джини не можа да разбере със сигурност дали в гласа му се прокрадва известен укор.

— Не смеех да ги провокирам по никакъв начин, Стив — тези хора бяха лоши. Опитвах се да не привличам вниманието им върху мен. Дори престанах да се грижа за външността си, защото се плашех от начина, по който ме гледаха.

Стив забеляза колко красива, свежа и съблазнителна изглежда тя. Безпокойството и съмненията, които го ядяха отвътре, му бяха попречили да види това досега.

— Сигурен съм, че си изживяла тежки моменти. Бих могъл да се досетя какво се е случило в последния ви лагер.

Радостта от чудното избавление и от срещата със Стив бе помрачена от спомена за ужасите на отминалия ден.

— Те… те го убиха. Опитахме се да избягаме, но… Беше ужасно. Нямах възможност дори да го погреба.

Тя заплака и Стив я притегли в ръцете си. Беше доволен, че най-сетне бе реагирала по естествен начин. Може би още не бе изживяла шока — той бе виждал хора, заловени от индианците, а също и военнопленници да се държат по подобен начин в момента на спасяването им. Трябваше да бъде търпелив и внимателен, само така щеше да се добере до истината. Телеграмата от Тексас беше събудила подозренията му към Джини, но поводи за това му бе дала и самата тя по време на пътуването. Беше му трудно да повярва, че нищо не е знаела за измислицата на Чарлз за ранчото и новото начало в живота. И все пак не можеше да изключи възможността собственият й баща да я е заблуждавал, защото и неговият го бе лъгал преди много време. Но от опит знаеше, че жените могат да бъдат изобретателни и опасни престъпници. Беше му се налагало да преследва, разкрива и залавя жени конекрадци, убийци и извършителки на банкови обири. И макар онези лисици да бяха извършили злодеянията си съзнателно, Ана би могла да не е в течение на истинската ситуация, а може би бе действала от чувство на лоялност към баща си.

Джини се сгуши в сигурната прегръдка на Стив. Тя остави сълзите й да се леят свободно. Беше оцеляла след ужасно изпитание, но сега се намираше в безопасност. Любимият й я държеше в ръцете си и нежно я приласкаваше. Когато се поуспокои, тя попита:

— Какво стана с кервана? Как можа да го изоставиш?

Стив се чувстваше объркан: от една страна, радваше го ароматът на тялото й, звукът на гласа й, но присъстваше и болката, че може би вече я беше загубил.

— Оставих Големия Л. да се разпорежда, той знае по-добре от мен как да го прави.

Сърцето на Джини трепна.

— И тръгна заради мен?

— Допускаше ли, че бих могъл да не го направя? — изплъзна се той от прекия отговор.

Тя надникна в тъмните му очи и прошепна:

— Благодаря ти, Стив. Бях толкова изплашена. Опитвах се да си спомня всичко, на което си ме учил. И само благодарение на подготовката при теб успях да оцелея и да избягам. Никога повече няма да се оплаквам от уроците ти, каквито и да са.

Той усети прилив на гордост от искреното чувство в думите й… или поне прие, че то може да е искрено. Ако тя е добър измамник, мина през главата му обезпокоителна мисъл, тогава той сигурно пак бъркаше.

— Доволен съм, че накрая разбра защо се държах така безмилостно с теб. Тази дива земя може да бъде едно опасно място, Ана.

Тя видя топлината в погледа му и сърцето й се сгря.

— Ти си най-хубавото нещо, което ми се е случвало. Благодаря ти, че си тук в момент, когато имам нужда от теб. — Джини го желаеше с такава сила, че не съумя да се въздържи и го притегли в страстна целувка.

Тялото на Стив пламтеше от толкова силно желание, че то заглушаваше слабите предупредителни сигнали, които мозъкът му се опитваше да изпрати. Въпреки гнева си, въпреки съмненията си към тази жена, той отчаяно бе желал да я намери и спаси. Беше измъчван от безпокойство, докато я търсеше, молейки се на Бога да не намери тялото й захвърлено върху това на Ейвъри, молейки се бандата да не се окаже толкова податлива на чара й, че да се нахвърли веднага брутално върху нея.

Защото ако злодеите й бяха причинили нещо лошо, той щеше да ги преследва до края на земята, за да ги убие бавно и мъчително, така както индианците го бяха учили на времето. Беше я следвал с чувство на вина, че има тайна от нея, и едва ли щеше да се отърси от него, докато не се убедеше, че тя е напълно невинна. Но ако съмненията му отпаднеха, може би тя никога нямаше да му прости, че я бе мамил. Можеше никога повече да не я притежава. И тази мисъл го накара да се предаде.

Сърцето на Джини се блъскаше в гърдите й от възбуда, а тялото й изгаряше. Беше доволна, че се бе изкъпала и преоблякла снощи. Защото зовът на Стив за любов беше ясен, отчетлив, мощен и неустоим.

Но както тя страстно го желаеше, така и той не можеше да й устои. И двамата изпитваха някакъв отчаян порив да слеят телата си в едно. Устните им се сляха многократно в гладни, трескави целувки. После те коленичиха на тревата, вплетени в прегръдките си.

Ръцете на Стив я погалиха по гърдите през тъканта на блузката й. Устните му не спираха да се докосват до лицето й, ушите й и се спускаха надолу по копринената кожа на шията й. Езикът му мина по трапчинките, докато треперещите му пръсти разкопчаваха блузката. Бузата му я погали и миг по късно устата му се спря върху розово-кафявото зърно на гърдата и се спря там. Той се задържа върху него близо минута, а после бързо се прехвърли върху другото зърно. Опияняваше се от усещането, а тя стенеше под него и тялото й се изпъваше във всепоглъщаща страст. Ръката му се плъзна надолу и намери път под блузката, която се беше полуизмъкнала. Пръстите му напипаха топлата влага, проникнаха в нея и стимулираха нов връх на екстаз.

Джини се носеше в розовия облак на абсолютното опиянение. Изпитваше сладка болка на нетърпение да се слее с него, защото нещо в утробата й настояваше да бъде незабавно удовлетворено. Всяко негово действие засилваше възбудата й. Тя галеше безразборно косата му, врата, раменете. Пръстите й конвулсивно се свиваха в желание да го притисне колкото се може по-силно към себе си. Беше изживяла страха, че никога повече няма да се видят. Онова, което й се бе сторило като най-черния момент в живота й, сега се превръщаше в най-светлия. И макар наболата му брада да я драскаше, тя не възразяваше, не, тя просто не я забелязваше. Беше потънала в центъра на онова чудо на име Стив Кар и се бе отдала на властта му да прави каквото иска с нея.

Устните на Стив отново се върнаха върху нейните и започна нежно да ги хапе. Целуна я няколко пъти, първо кратко и леко, а после дълго и страстно. Усети напрежението вътре в него да достига невъзможни граници. Губеше всякакъв самоконтрол в мига, когато я докоснеше по какъвто и да е начин. А начинът, по който тя реагираше, правеше невъзможна дори мисълта да се овладее. Сърцето му биеше до пръсване. Нито едно от предизвикателствата досега в живота му, не можеше да се сравнява с нея. Никое ястие не бе така хранително. Никакво изживяване не бе така пълно. Никакъв страх, не можеше да ги доближи, дори страха, че смъртта би могла да му я отнеме. Тя беше негова! Поне в момента.

Джини го притискаше към себе си и беше съвсем ясно, че го желае колкото може по-бързо. Тя вкусваше от тялото му и се наслаждаваше. Цялото й поведение бе насочено към това да я обладае бързо. Защото не знаеше още колко ще може да издържи този момент на сладка болка.

С бясно биещи сърца, замъглени мисли, жадуващи души и ненаситни тела те двамата търсеха удовлетворяване. Джини отпусна мускулите на краката си, усетила, че ръката на Стив недвусмислено я подканва да ги разтвори. И двамата трепереха от страст и нетърпение. Продължаваха да се целуват, докато той разкопча панталоните си и с нейна помощ ги смъкна надолу по бедрата си. Без да се събува, тя му помогна да се възползва от интимния отвор в бельото си. Телата им звънтяха от напрежение в мига, когато се сляха. Миг по-късно те енергично започнаха да се движат и Стив усети, че е обхванат надеждно между бедрата й. Ритъмът им беше бърз и в синхрон и минути по-късно стигна до върховното изживяване на пълното освобождаване. Те се отпуснаха в прегръдките си, без да смеят да помръднат или проговорят, преди дишането и пулса им да се върнат към нормалното.

После Стив се отдръпна и се претърколи по гръб. Не знаеше какво да каже или да направи след този бурен епизод, който се бе развил с такава неочаквана бързина.

— Защо не се измием — предложи той, като се стараеше гласът му да прозвучи спокойно. — Сигурно умираш от глад.

Джини също се чувстваше малко неловко след това буйно сношение. Беше доволна, че той не опита да се извинява за поведението си, защото всъщност тя го беше провокирала.

— Ти усещаш и разбираш всичко.

— Бих искал да е така, Ана — прошепна той, изправи се, съблече се и влезе във водата.

След като се изкъпа, тя му хвърли ризата, за да се избърше с нея. Той й благодари с усмивка, кимна и се облече.

Стив стъкми огъня и подгря на него фасул, докато на свой ред тя се освежаваше в реката. Когато свърши и се преоблече, той се обади:

— Да хапнем и да тръгваме. Чака ни дълъг път преди да се стъмни.

Джини разбра, че той не желае да разговарят, защото скорошното им интимно изживяване отново го беше накарало да се чувства уязвим. Но за нея беше ясно, че Стив не е безразличен, защото иначе всичко щеше да свърши с някоя незначителна забележка. Фактът, че той не желаеше да го дискутират, че се чувстваше неспокоен, стопляше сърцето й.

След като свършиха скромното ястие и прибраха вещите, Стив я накара да седне зад него.

— Докато ти намерим кон — каза той.

— Радвам се, че скоро ще се върна при кервана — усмихна се тя.

Стив забеляза, че тя беше забравила за баща си и за това, че той се нуждаеше от подобаващо погребение, както и за грубияните, които я бяха отвлекли и бяха откраднали диамантите.

— Не отиваме натам. Аз трябва да последвам бандата.

Джини не беше забравила за Чарлз Ейвъри, но беше изтикала мисълта за него и убийството му навътре в съзнанието си, за да не страда точно сега. Не можеше да игнорира факта, че може би нещо в нейните постъпки бе довело до смъртта му. Нито желаеше да си представя къде можеше да се намира в този момент, ако не бе съумяла да избяга и Стив не я бе намерил.

— Моля те, Стив, недей. Остави властите да ги заловят и накажат. Не е необходимо да им отмъщаваш заради мен. Те не ми сториха нищо лошо.

Стив я изтегли на седлото зад себе си, без да обръща внимание на думите й.

— Хвани се здраво за кръста ми. Чака ни дълъг път, защото преднината им е голяма.

— Моля те, не прави това — настоя Джини, докато се отправяха към последния им лагер, откъдето той трябваше да започне страшната си мисия. — Те са петима. Въоръжени са и са опасни. Вярвам в това, на което си способен, Стив, но ти си сам. Не тръгвай след тях… поне не тръгвай сам.

Тялото на Стив се вдърви. Когато проговори, гласът му беше равен и безизразен:

— Това е истинската ми работа, Ана. Имам заповед да ги намеря и изправя пред съда.

Нещо подсказа на Джини, че двете думи нямат нищо общо със задълженията на водач на керван и скаут.

— За каква „истинска работа“ говориш?

ДВАНАДЕСЕТА ГЛАВА

Нервите на Джини бяха опънати, тя усещаше пулса в слепоочията си и затаи дъх в очакване на страшния отговор. Чувстваше по някакъв начин, че това е тайната причина за тръгването му по следите им — нещо, което нямаше нищо общо с любовта към нея или с желанието му да я спаси. Усещаше, че отговорът му ще окаже пагубно влияние на отношенията им. Искаше да закрещи и заплаче още преди да беше признал някаква ужасна и пагубна тайна.

Стив долавяше страха, съмнението и напрежението, които цялото й същество излъчваше. С не по-малко безпокойство в гърдите той отговори:

— Трябва да ги заловя и да върна откраднатите диаманти.

Макар Джини да си казваше, че този отговор не бива да я шокира, истината бе, че това стана.

— Ти знаеш за диамантите, които той пренасяше?

Стив реши, че тя така или иначе ще разбере достатъчно неща по време на пътуването им, затова реши да направи задачата си явна — тук и сега. Не можеше да си позволи да се отвлича с въпроси по-нататък.

— Да, но дълго не можех да разбера къде са скрити и дори кой е извършителят. Чарлз Ейвъри добре ме беше приспал, а това рядко помага. Смятах, че куриерът ще се издаде по време на преминаването на реките, като се опита да запази пратката. Но баща ти така и не го направи. От белезите по корема му разбрах къде ги е държал и как ги е съхранявал, но това не ми хрумна, когато трябваше.

— Не те разбирам, Стив. Ти говориш сякаш…

— Сякаш ми е поставена задачата да разкрия човека, който пренася камъните, да ги върна, да го заловя, заедно с хората, които му помагат? Така е, Ана, и ще довърша започнатото сега, когато разполагам с ясна диря, която мога да проследя.

Боже, колко безгрижно говореше този човек на толкова важна тема.

— Задача?

— Да. Нагърбих се да разреша труден случай за хората на закона и един мой приятел. Стори ми се по-различно и донякъде предизвикателно. Но се оказа, че съм си навлякъл повече неприятности, отколкото когато и да е било. Имаше един момент, когато се страхувах, че този път вече ще се издъня. Колкото повече наближавахме, и то без каквито и да е улики, толкова по-загрижен ставах. Баща ти се оказа много лукав човек.

— Но ти си и скаут, и водач на керван?

— Не този път, използвах кервана на Големия Л. за прикритие. Той беше много любезен да ме остави сам, за да опозная останалите и едва по-късно се присъедини към нас в Кълъмбъс. Беше важно всички да ме приемат и харесват като техен водач.

— „Използвал си“ казваш — прошепна Джини и осъзна колко пъти беше повторила тези смайващи думи — думи, които тя не искаше да бъдат изяснявани по този начин.

— Да, с цел да заловя член на Червените магнолии и да сложа край на пъклените им планове. Големия Л. се съгласи да ми позволи да се представя в ролята на водач, докато не разкрия престъпника. Не бих си губил времето да те чакам в града, но исках да разговаряме насаме, защото току-що бях получил онази телеграма, която ясно сочеше към Чарлз. Ако се бях върнал бързо в бивака, щях да ги заловя накуп и вече щях да съм потеглил за новата си задача. Вече закъснявам, защото ме чака следващият хитрец, когото трябва да… — той направи едва забележима пауза и довърши изречението с „демаскирам“ вместо „убия“.

В гласа му се долавяше нетърпение да свърши работата и да си ходи, дори да се махне от нея. Да, такава „работа“ очевидно обясняваше защо й се бе сторил така загадъчен. Как само се беше измъчвала, че мами него и другите, как само искаше да намери начин да му каже истината, а той през цялото това време беше правил същото. Изглежда, както той не знаеше коя е тя, така и тя не познаваше истинския Стив Кар.

— Значи си шпионин?

Стив не можеше да очаква от нея да се досети за точната му длъжност: Специален агент на Министерството на правосъдието. Тя трябваше да остане тайна, колкото можеше по-дълго.

— Нещо от този род, поне за тази задача. Различни задачи, различни роли.

„Включително наемен убиец?“

— Може ли да престанем да дискутираме всичко това?

— Няма нищо за дискутиране, а и не му е сега времето. И без това се забавих достатъчно, като киснех по ъглите в града да те чакам, или за да те спасявам по-късно. Всяка минута, която прахосвам, увеличава разстоянието между нас.

Стив заобиколи последния бивак на престъпниците, където лежеше непогребаното тяло на баща й, за да й спести неприятната гледка. Когато закараше при представителите на властта бъдещите затворници, той щеше да съобщи за точното място заради Ана. Тогава тялото щеше да намери покой. А сега… сега той знаеше в коя посока бяха поели главорезите, така че просто потегли натам.

В мислите на Джини се въртяха тревожни подозрения. Макар Стив да вярваше, че тя е дъщеря на „извършителя“ и съвсем определено да подозираше, че и тя е замесена, той въпреки това се бе любил страстно с нея.

Не, не беше дошъл да я спасява. В гласа му дори беше прозвучала досада, че се налага да губи време за това. Беше тръгнал по следите на един от Червените магнолии, по следите на камъните, след бандата, и заради…

— Казва се Тимъти Греъм.

— Кой се казва така? — попита Стив, изтръгнат от мисълта си затова дали да се извини за последните си думи, които бяха прозвучали студено и жестоко.

— Човекът, който трябва да им намери оръжието и амунициите. Мястото на срещата е било променено от Сейнт Луис в Литъл Рок или поне така ни казаха онези хора. Съмнявам се, че са казали истината, единственото, което те искаха, беше да откраднат диамантите за себе си.

„Дявол да те вземе, жено!“

— Значи си знаела през цялото време. Страх ме беше, че може да се окаже така, но не исках да повярвам, че една толкова изискана дама може да се окаже замесена в нещо толкова лошо!

След всичко, което бяха изживели, Джини изпита болка от съмненията в нея. Как беше възможно да сбърка толкова много в оценката си за него, а и той в своята за нея?

Беше я използвал, за да си помогне в изпълнението на своята задача, а не се бе стремил към нея, тласкан от собствено желание. Което означаваше, че е студенокръвен, безскрупулен и би направил всичко, за да постигне целта си. Тя усети как сърцето й за миг изстива.

— Не, мистър Кар, аз не знам нищо за това. Научих тези неща по време на пътуването ни насам.

„Това истина ли е, или пореден номер, Ана?“

— И защо ми го каза?

— За да ти помогна да ги заловиш и да им попречиш да изпълнят плановете си.

— Защо? — попита той навел глава, изучавайки следите, оставени от бандата.

— Защото те не са прави и онова, което вършат, е лошо.

— Включително ролята на баща ти във всичко това?

Джини реши да не споделя с измамника, който беше приела за свой любим, истината за нейната самоличност. Той я беше лъгал, беше я използвал, беше предал любовта и доверието й. Тя беше разтърсена и наранена, а сега започваше да я обхваща и гняв. Но въпреки всичко тя не можеше да откаже да му помогне в предотвратяването на едно ужасно престъпление.

— Той беше заблуден, мистър Кар, беше повярвал в нещо, което приемаше за справедлива кауза. И съм сигурна, че не е бил единственият човек, направил подобна грешка. — Джини не можа да се сдържи да не опита поне да събуди чувство на вина и съжаление в него за това, че й беше причинил болка. — Една от причините бе изнасилването, пребиването и убийството на моята сестра от една банда янки, които се наричаха войници — каза тя разпалено. — Контролираният от Лигата на лоялистите съд заяви, че нямало достатъчно улики срещу тях, затова ги освободиха. И всичко това ни се случи, след като вече бяхме загубили дом, земя и бизнес заради янките. Господи, той имаше основания да изпитва омраза, как жадуваше да отмъсти. Как заслужаваше правосъдието да го защити. Подобни неща се бяха случили и на другите членове. Но когато ми каза какво готвят Червените магнолии, аз разбрах, че това е лошо и може да провокира още по-жестоки санкции срещу южняците. Човек не може да се бори срещу злото със зло или срещу омразата с омраза и да се надява да спечели нещо, което си струва да бъде спечелено. Повечето от членовете на Клана вярват, че това, с което се занимават, е правилно и необходимо, но аз признавам, че има членове, които правят неща точно толкова отвратителни, колкото и нещата, които северняците и бившите роби причиняват на южняците. Не знаех, че е член на Клана, нито подозирах за неговата „мисия“, както той я нарече. А сега, ако не възразявате, повече не бих желала да говоря. Още повече, че казах всичко, което знам.

Стив се надяваше, че тя казва истината. Страданието в гласа й и трагичната история, за която бе споменала, го трогнаха достатъчно, за да проговори:

— Съжалявам, Ана, съжалявам за всичко. Но това, с което се занимавам, е като буре с барут и Клана държи фитила, с който да го взриви. Трябва да се справя със задачата, независимо от начина, по който ще го постигна.

Джини преглътна сълзите си. Точно когато й се бе сторило, че през облака, спуснал се над нея, се появява лъч светлина, Стив го беше заличил и сега всичко изглеждаше още по-черно. Усети, че част от терзанията й се сменят със силно раздразнение.

— И смяташ, че тези думи би трябвало да извинят подлото ти поведение, копеле? „Съжалявам“ е само една дума, а аз се съмнявам, че в теб има достатъчно добрина, за да разбереш дори само смисъла й! Но какво би могъл да очаква човек от създание като теб!

Стив застина. Колко непоносими бяха тези думи, излизащи от нейните устни, от устните, които го бяха целували и му бяха доказвали, че тя го обича. Беше изживял достатъчно горчиви разочарования в живота си, за да изтърпи сега и това. Беше я загубил и сега му оставаше само да се защити срещу болката.

— Отдавна те предупредих, че аз съм едно достойно за съжаление копеле, и то не само във връзка с раждането ми.

Не отрича? Дори не се опитва да обясни?, каза си Джини с болка в сърцето.

— Трябваше да ти повярвам, защото тогава сигурно за пръв и последен път си ми казал истината. И сега какво, ще ме арестуваш ли? — Дали не беше това причината, поради която бе загубил толкова много време, за да я спаси?

— А ти замесена ли си? Стори ми се, че се опитваш да ми кажеш, че не си.

Въпросът му й подсказа, че той все още не е убеден, че тя е невинна. Но щом не бе сигурен, след като бяха изживели толкова интимна близост, тогава тя не можеше да му каже нищо, не можеше да направи нищо, за да го убеди в обратното.

— Не, но аз не мисля, че ти ще ми повярваш. Не се безпокой, аз ще мога да се защитя без никакви проблеми.

— Това е хубаво, Ана, защото в затвора няма никак да ти хареса.

— Говориш, сякаш познаваш това място.

— Познавам го. По време на войната янките добре се забавляваха с бунтовници като мен.

Джини отново изживя шок. Значи той е бил военнопленник. Трудно би могла да си представи ужасите и извращенията, на които е бил подлаган. И всичко това накуп с обремененото му детство. Нищо чудно, че сърцето му така се бе втвърдило. Нищо чудно, че той беше толкова независим и се държеше така дистанцирано. Нищо чудно, че постъпваше както сметнеше за добре, без да обръща внимание на останалите. Но как тогава би могла тя някога да го разбере, да му повярва и да му прости? Как би могла да го изтръгне от мислите си?

— Но сега ти работиш за Юниона — твоите бивши врагове и мъчители?

— Да.

— И залавяш южняци, които в по-голямата си част се опитват да се защитят?

— Ана, сега има само една страна, на която може да се застане. На страната на Съединените щати.

— И ти си патриот, който е натоварен със славната мисия да ги спаси?

— Аз съм просто един труженик, който обича предизвикателствата, нищо повече.

— Каква проклета работа! Никой друг и нищо друго нямат значение, важното е тя да бъде свършена перфектно. Но ти не ми отговори: ще ме изпратиш ли в затвора?

— Не, но просто не е безопасно да те пусна да си вървиш сама, а не разполагам с време, за да те придружа до града. Най-добре е за теб да бъдеш с мен поне за известно време. Но прави точно каквото ти казвам. Оцеляването и на двама ни може да зависи от твоето поведение. Когато заловя онези хора, ще ги отведа в най-близкия град. Там ще решиш какво искаш да правиш по-нататък. Мисля, че ще бъде най-добре да се върнеш при леля си в Джорджия. Защото ранчото в Тексас не съществува.

— Откъде знаеш, че не съществува. Кога провери това?

— Телеграфирах на човека, за когото работя, когато бях в града.

— Кога? От кой град?

— Има ли някакво значение?

За нея имаше, защото бе свързано с интимната им връзка.

— Да.

— Не мисля, че е така. Защо искаш да знаеш кога и къде съм научил, че ти и баща ти сте ме лъгали? — той усети тялото й да се стяга и ръцете около кръста му да го стискат по-силно. Не искаше да се карат. Искаше да й даде време да разбере с какво се занимава той и защо това е толкова важно, искаше да й даде възможност да се поуспокои, искаше тя да проумее защо е толкова важно да му разкаже всичко, което би могло да му бъде от полза, да бъде от полза за мисията му, а в крайна сметка и за нея самата. — Сега ще спреш ли с това бърборене, за да мога да се концентрирам върху следването на тази диря?

Джини избухна:

— Че защо? Ти си толкова страхотен, че би могъл да следваш дирята и със завързани очи. Мен поне ме намери и залови без никакъв проблем.

Той забеляза, че те не каза „спаси“.

— Наистина те намерих без проблем. Ако те не бяха толкова глупави, можеха да те намерят преди мен. Сега млъкни, преди да са ни чули и посрещнали от засада. Съмнявам се, че би искала да паднеш отново в ръцете на тези предатели. Каквото и да си мислиш, Ана, аз се опитвам да запазя живота и на двама ни, затова опитай да се да контролираш гнева си, защото е възможно заради теб да ни убият. Не търси в мен вината, че баща ти те е забъркал в това престъпление. Аз съм само човекът, който го разследва. И бъди доволна, че съм точно аз, защото в противен, случай можеше да си затънала в много по-големи неприятности.

След това предупреждение Джини млъкна, но не единствено заради него. Беше объркана от думите и настроението му. Не знаеше какво мисли и чувства този човек. Всъщност изобщо не го познаваше. Сърцето й казваше да му признае всичко и да види как ще му подейства истината, но главата й я предупреждаваше, че това би могло да усложни нещата и би го накарало да се отнесе с подозрение и неуважение към нея за пореден път. На всичко отгоре, той беше доказал, че сам е недостоен за доверие и може да се държи предателски. Затова, най-добре беше да изчака и да види как ще се развият нещата.

Стив насочи Чууни напред в тръс, който му позволяваше да следва дирята. Тежестта на Ана не можеше да затрудни едрия и здрав дорест кон. Той опитваше да мисли само за задачата си, но вкопчената за гърба му жена отвличаше вниманието му. Чувстваше тялото й, вдъхваше аромата й, трепваше от докосванията й, чуваше дишането й и я желаеше като луд. Молеше се дълбоко в себе си тя наистина да се окаже честна и невинна.

Джини от своя страна се чувстваше объркана и разтревожена.

„Стив Кар, ти си един груб и студен мъж. Не съм сигурна, че бих искала да те спечеля, дори ако се молиш за прошката ми. Тези зли инстинкти, с които си закърмен, отгледан и израсъл, винаги ще бъдат скрити някъде дълбоко в теб, готови да изскочат при подходящо провокиране. Съмнявам се, че някой или нещо би могло да те промени достатъчно, за да… Остави тази работа, Джини. Вече е много късно, той се погрижи да стане така. Не можеш да му вярваш. Толкова силно те обичах, Стив. Как бих искала да не беше постъпил така с мен… с нас.“

Джини искаше да се усамоти, за да може да изплаче сърцето си и да облекчи мъката, която напираше в нея. Знаеше, че ще мине много време, преди да преодолее това горчиво разочарование и да забрави този изплъзващ й се мъж. Трябваше да бъде силна, смела и много да се старае, за да го постигне. Скоро, съвсем скоро, те щяха да се разделят завинаги. Едва тогава можеше да се опита да излекува раната си, но не сега — беше невъзможно да опитва в негово присъствие. Предстояха и важни неща, които щяха да й помогнат да го изхвърли от мислите си и с които щеше да ангажира цялото си внимание. Изпитваше горчивина от самозаблуждението, на което беше станала жертва и дори за миг се почувства изкушена да потърси отмъщение. Но злобата и омразата бяха двуостри и можеха да наранят нея по-дълбоко, отколкото се чувстваше в момента. Освен това тъкмо тези отрицателни емоции бяха виновни за създалата се ситуация, за престъпните намерения и действия на Чарлз, за това, че тя се намираше тук в този момент, за трудния характер на Стив. О, как мразеше нещата, които го бяха направили такъв и които бяха разбили живота им.

„Не им позволявай да унищожат и теб, Джини Марстън.“

Тази нощ лагерът им беше осветен от пълната луна. Не бяха спирали до здрач, така че Стив да може да се възползва и от последния слънчев лъч, за да следи дирята. Джини не беше проговорила, откакто й беше казал да мълчи и само поклащаше глава отрицателно или утвърдително, за да отговори на въпросите или коментарите му. Не смееше да проговори, защото усещаше, че или ще се разплаче, или ще закрещи.

Бяха спирали само веднъж, за да хапнат сушено говеждо с царевични питки, прокарвайки го с вода от манерката му. Бяха яздили през по-голямата част от времето, но известно време бяха ходили и пеша, за да дадат възможност на дорестия жребец да си отдъхне. Стив й бе проговорил на няколко пъти, съобщавайки, че мъжете които преследваха, изглежда, навлизаха все по-дълбоко в планинския масив Уачита и по-всяка вероятност се насочваха към индианската територия. Вторият път, когато проговори, й каза, че те имат един ден аванс пред тях и може да се очаква да ги настигнат след два дни, ако бандата запази досегашния си ход, а те продължат със същото темпо.

Стив застреля един заек и го изпече, приготви сладки питки и направи кафе — всичко това, без да поиска помощ от нея, нито показа по някакъв начин, че я очаква. Тя самата не му предложи да помогне, още повече, че той изглеждаше като човек, който е свикнал да върши подобна работа и нещо повече — човек, предпочитащ да я върши сам.

„Много си затворен, Стив, просто нямаш нужда от друг.“

Той й подаде чинията с храна и чаша горещо кафе, а тя му благодари, без да вдига поглед.

Стив започваше да се изнервя от мълчанието и изписаната на лицето й мъка.

— Значи все още можеш да говориш — отбеляза провокативно той. — Мислех, че си си изгубила езика там.

Джини го изгледа яростно и му напомни с безизразен глас:

— Ти ми заповяда да мълча, не помниш ли? И оттогава не си ми давал разрешение да говоря. А каза, че оцеляването ни зависело от стриктното ми подчинение. Но дори и да го беше направил, аз нямам какво да ти кажа, мистър Кар. Ти си лъжец и измамник.

Беше очаквал, че тя ще се чувства по този начин, но все пак се засегна, че тя бе реагирала така остро. Очевидно сега вече го ненавиждаше.

— Не се безпокой, Ана, ще се наложи да ме изтърпиш само още няколко дни. Тази мисъл сигурно ще ти достави удоволствие.

— Сигурна съм, че и двамата ще изпитаме облекчение, когато сами сложим край на тази оскърбителна история.

— Така ли е наистина? — присви очи той.

Но Джини беше твърдо решена да не му дава възможност да я провокира към глупава кавга. Ако се опитваше да я нарани и да я отдалечи от себе си, тя нямаше намерение да му сътрудничи за своя сметка. Тя изяде храната и изпи кафето си, намирайки всичко за великолепно. Забеляза, че Стив се хранеше от тенджерата с пръсти понеже носеше със себе си само един комплект прибори. Това за сетен път й разкри, че самотникът не беше готов за компания.

— Е, добре, ти сготви, аз ще почистя. Беше вкусно. Благодаря.

— Няма нужда. И освен това не давам на никого да драска дъното на тенджерката ми. Яденето не става добро, когато е надраскана. — Той се отправи към потока, почисти съдината с пясък, после се върна, за да намаже с мазнина дъното и да я подсуши. — Добрата тенджерка изисква грижи. Имам тази отдавна и тя е видяла маса неща с мен.

Джини искаше иронично да отбележи „Ах, колко мило“, но не го направи. Всъщност беше впечатлена от уменията му и от начина, по който той можеше да се грижи за себе си и околните. Може би не трябваше да го обвинява изцяло за това, което представляваше. Може би беше по-правилно да обвинява за това средата, в която бе израсъл, жестоката война и многото неприятни инциденти, които му се бяха случили. Но и други хора бяха преживели тежки времена, без да се превръщат лъжци, измамници и човекомразци. „Но това не е съвсем вярно, Джини. Помисли за някои от хората, с които се запозна в кервана, помисли за себе си, за Чарлз Ейвъри и за баща си. Всички искат да оцелеят и се борят за това както могат.“ Тя определено не биваше да го нарича „копеле“, защото това за него беше твърде болезнено. Той бе… да, той сам й бе доверил тайната си в пристъп на слабост, а тя го беше застреляла с нея като със смъртоносен куршум. И защо? Грубият език и жестокостта не й бяха присъщи.

Може би, реши тя за себе си, причината беше, че се бе почувствала силно засегната и бе нанесла ответен удар със съзнание, замъглено от болка. Може би тя се беше променила след толкова много смърт: майка й, майката на Джоана — най-добрата й приятелка, мистър Ейвъри, може би и баща й, и без малко самата тя. От завръщането си в Америка се беше сблъскала с толкова много зло и опустошение. Може би всичко това, събрано заедно, я беше накарало да се отнася с презрение и възмущение към жестокостта в живота и към тежките изпитания на съдбата. Скоро, съвсем скоро, тя щеше да потърси възмездие за Бенет Чапман заради най-добрия си приятел. Беше загубила мъжа, когото обичаше, но можеше да намери баща си жив. Просто не беше справедливо от нея да се иска да изтърпи толкова много болка. Защо трябваше да…

Стив разтърси ръката й, защото тя не бе чула какво й казва:

— Легни на постелките, Ана. Аз ще използвам одеялото. Избери си място, но гледай да не е много далече от мен и револверите ми. Нагласи се сега, за да мога да загася огъня. Нали не искаме да бъдем видени от нежелани посетители.

Джини забеляза колко нежно прозвуча гласът му, но се престори, че й е все едно.

— Не се притеснявайте за моя комфорт, мистър Кар. Аз ще използвам одеялото или ще спя на земята. Не искам да лежа на вашите постелки. — „Ароматът на тялото ви няма да ми даде да заспя и ще запали нежелани огньове в мен!“

— Свикнал съм да спя на земята, Ана, а ти не си. Ако не си починеш добре, утре можеш да паднеш от седлото и това само ще ме забави. Става дума за предпазна мярка, а не за вежливост, така че не е необходимо да отказваш от наранена гордост или просто така, напук.

Джини не беше убедена, че нежният поглед в очите му съответства на думите, които чу. Действително ли бе джентълмен по егоистично съображения или просто прикриваше загрижеността си? Нямаше значение, тя реши да не спори и да не отказва. Не й отне много време, за да получи потвърждение на опасенията си: леглото беше пропито с аромата на тялото му. От тази мъжка миризма бузите й порозовяха и тя стана неспокойна. Проклинаше го в себе си, че й действа по този начин.

— Ето, това ще ти помогне да заспиш — обади се Стив след петнайсетина минути.

— Какво е то? — Джини не протегна ръка към чашата, която той й подаваше.

— Уиски, достатъчно, за да те приспи. Никой от нас няма да си почине, ако продължиш да се мяташ така, сякаш това легло е пълно с мравки.

— Да не искаш по този начин да ми развържеш езика за някое самопризнание? — изпусна се тя.

Стив спокойно отбеляза:

— Нали ми каза, че няма какво да признаваш. Приемам думите ти, докато нещо или някой не ги опровергае. Доста неща ти се наложи да изживееш напоследък, затова помислих, че уискито ще ти помогне да се отпуснеш. Не се притеснявай, че мога да се възползвам от притъпеното ти внимание след това.

— Ти си се променил от сутринта насам. Колко е добре това и за двама ни — иронично отбеляза тя, дръпна чашата от ръката му и я изпразни на един дъх. Задави се и се закашля. Очите й широко се разтвориха, плувнали в сълзи, които потекоха надолу по бузите й. Стив се опита да я потупа по гърба, но тя се дръпна настрана и гневно го изгледа. Кашляйки, преглъщайки и поемайки си дъх с труд, тя го сряза: — Дявол да те вземе! Не… мога… да… дишам. Гърлото и стомаха ми сякаш пламнаха — тя отпи глътка вода от подадената й манерка и постепенно дойде на себе си. — Трябваше да ме предупредиш да пия на малки глътки.

— Та ти даде ли ми шанс да го направя. След малко ще се оправиш. Всъщност, може би наистина най-добрият начин е да се погълне бързо, така че веднага да, започне да действа. Легни, затвори очи и след малко ще си заспала.

Джини последва съвета му. Една странна лекота обхвана тялото й. Някаква вихрушка се завъртя в главата й и я накара да се чувства сякаш се носи из облаците. Клепачите й натежаха толкова, че не можеше да ги повдигне и тя се поддаде на въздействието на могъщата магия. Чувстваше, че й е топло, уютно и спокойно. Една нежна ръка я погали по бузата и косата и от това й стана удивително приятно. Целувката, която последва, беше още по-сладка и замайваща, но тя не беше в състояние да й отговори. Остави се на крилете на усещанията, които ставаха все по-смътни.

Едно мъчително усещане на нежност разкъсваше сърцето на Стив, който много добре съзнаваше през какво бе минало това момиче в последните дни. Той много добре разбираше какво означават душевните терзания и омразата, които сега тя трябваше да понесе. Искаше да помогне и на себе си, и на нея, като й спести допълнителни мъки. Може би тя беше допуснала грешки, но кой не правеше такива? Трябваше да я измъкне от тази тежка ситуация, за да не стане и тя като него. Ана Ейвъри беше добър човек, тя не заслужаваше да понесе това, което й се бе случило, само заради стореното от баща й. Кой знае, може би дори и той не беше виновен, но вече бе твърде късно да се промени този факт. Ако се бяха срещнали при други обстоятелства и ако бяха по-различни хора… Но и едното, и другото бяха неща, които не можеха да се променят. А и след като тя научи пълната истина за него, това щеше да убие всякакви добри чувства, които тя може би още изпитваше. Би било пълна заблуда, наивен блян, да смята, че тя би го обичала и приела. Как би могла да го обича тя, една непозната, когато собственият му баща не бе съумял?

— Лека нощ, Ана, с мен си в безопасност.

В невъзможност да отвори очи, Джини едва разбираемо промърмори:

— Лека нощ, мили — после въздъхна доволно и се отпусна.

Стив остана да седи до нея известно време, като милваше лицето й и галеше косата. Пръстите му докоснаха къдрите, които се бяха измъкнали от плитката. Не можеше да се спре да я целува. Беше забелязал как тя вдъхва миризмата на леглото му и се бе досетил — надяваше се, че се досеща — за причината, която не й даваше да заспи. Бяха се любили пламенно и страстно сутринта, опияняващият епизод бе така свеж в паметта му, макар да му се струваше, че се случил отдавна. Да, можеше наистина да се държи по-мило с нея днес — в края на краищата, тя беше загубила баща си.

„Бащи! — стрелна се през главата му. Те могат да бъдат по-подли и от най-лошия ти враг. Искам да ти вярвам, Ана, но не мога да допусна мисълта, че можеш да ме предадеш и отхвърлиш като него. Не знам как бих постъпил, ако някога го направиш. Май е най-добре да не научаваме кой от двама ни е по-големият измамник.“

Джини се засрами от това, че така чувствено възприемаше близостта на Стив. Непрестанният допир с него й действаше силно и разяждаше основите на защитната стена, която се бе опитала да издигне пред себе си. Продължаваха да я измъчват съмнения. Може би той беше ядосан, може би разочарован, а може би засегнат, защото смяташе, че го е излъгала. А може би и поведението, и думите му бяха неговата защитна стена срещу това да бъде използван и наранен. Може би той се страхуваше, че ще я загуби, ако се наложи тя да влезе в затвора, което не бе изключено, в случай че някой съд на легионерите лоялисти решеше да накаже чрез нея „баща й“ и неговите съмишленици. Щеше ли да й повярва законът, ако тя заявеше, че не е Ана Ейвъри? Щеше ли да има някакво значение, ако приемеше, че наистина не е. Та нали беше пътувала заедно с Чарлз и двамата бяха извършили една опасна и хитра измама. Чиновниците на янките спокойно можеха да приемат, че не е възможно да не е замесена по някакъв начин. В крайна сметка тя беше загубила толкова много във войната.

Ако се наложеше да призове второто й семейство да свидетелства при установяването на нейната самоличност за да спаси живота си и избегне затвора, нали това щеше да разкрие лъжите на баща й пред тях. И след като никой не знаеше къде в Колорадо се бе загубил Метю Марстън, беше невъзможно да го призове на помощ. В неговия живот имаше толкова много забъркани истории, които можеха да излязат наяве. Чарлз я беше предупредил, че е опасно както да каже истината, така и да продължава измамата, затова й оставаше само един изход. Веднага щом Стив я освободи, тя трябва да се махне колкото може по-далече от тази опасност и да отиде в ранчото на Чапман.

Джини тайно наблюдаваше Стив. Той също изглеждаше загрижен. Яздеше дълбоко замислен, като несъзнателно галеше ръката й, която лежеше на кръста му. Веднъж той се пресегна назад, за да й помогне да запази равновесие при едно стръмно спускане, а след това я задържа там по-дълго, отколкото беше необходимо. Досещаше се, че той мисли за нея. Желаеше я, това бе повече от ясно. Но дали ставаше дума само за физическо привличане? Беше ли това против волята му? Наистина ли този човек можеше да се възползва от тяхната близост и да изкопчи от нея някакви улики? Наистина ли му бе по-скъпа, отколкото той желаеше? Повече, отколкото би признал пред нея или даже пред самия себе си? Как би могло това да бъде истина след всичко, което бяха изживели заедно… „Не си причинявай тази болка, Джини. Случилото се няма за него онова значение, което ти му отдаваш.“ Искаше сърцето й да не бе допълнило: „Не още, той просто не го осъзнава. Той не може да допусне, че има някой, който може да го обича и желае с такава сила, с каквато го обичаш и желаеш!“

Стив бавно се придвижваше, за да не събуди изморената жена, преди закуската да е готова. И снощи се наложи да й даде уиски вместо сънотворно. Нещо не беше наред. Тя бе прекалено потисната в сравнение с жената, която бе опознал по време на пътуването с кервана. Къде останаха раздразнителността и духа й? Защо не му крещеше и не го ругаеше? Защо не бе поискала обяснение или поне повече информация? Дали беше мълчалива и измъчена заради мъката по загубения баща, или просто бе засегната от разкриването на лъжите, които той и Чарлз й бяха сервирали, или само бе разтревожена, че той ще установи и нейната вина, ако продължи да се занимава с разследването?

Джини се размърда и дълбоко пое въздух. После се усмихна и пак въздъхна, вече с удоволствие. Какво ухание! Миризмата на кафе, курабии и бекон я гъделичкаше по носа и стомаха.

Стив я смушка по рамото.

— Ставай, сънливке, или ще изям всичко сам. Захващам се с яйцата, така че размърдай се, жено.

Джини седна и разтри очи. Надникна в тенджерката, после вдигна поглед към него и недоверчиво попита:

— Как? Откъде?

— Имам си начин — усмихна се Стив.

— Да не би да има град наблизо? — поинтересува се тя.

Стив неправилно схвана изненадата й за желание да се махне по-бързо от него.

— Не, само една ферма. Едва ли ще искаш да останеш там. Един фермер и двамата му синове.

— И ти ги открадна? — попита тя и кимна към яйцата.

Стив я погледна косо и направи гримаса.

— Не. Защо винаги допускаш най-лошото за мен, Ана — и той раздразнено разбърка яйцата.

Тя разбра, че го бе засегнала.

— А не постъпваш ли и ти така по отношение на мен?

Той отново я погледна.

— Но аз имам сериозни основания, не мислиш ли?

— А аз нямам ли? Аз никога не бих използвала невинни хора по начина, по който ти го правиш: като се преструвам, че ги харесвам, за да мога да ги следя. — В същия миг тя се почувства виновна, защото смяташе да постъпи по същия начин с Бенет Чапман в Тексас.

Стив забеляза сепването й и странния израз на лицето й. Не беше откровена с него, но поне съвестта й караше бузите да пламват в този чудесен цвят, а чудесните й бадемови очи да примигват малко по-бързо от обикновено.

— Така, както ти постъпи с мен заради баща си? Отвличайки вниманието ми, докато той вкарва в ход злите си намерения. Вие двамата подозирахте ли, че някой агент може да ви проследи?

Напрегнатият момент не й позволи да обърне внимание на думата, която бе използвал за себе си.

— Това не е истина! Аз не знаех нищо за неговото престъпление!

— Значи си съгласна и сама го преценяваш като престъпление?

— Разбира се, че е! — Джини си заповяда да говори с по-малко плам. — А ти какво искаше да кажеш, когато спомена, че камъните са откраднати? И откъде са могли властите да разберат, че куриерът ще пътува с кервана?

Стив реши, че би могъл да й обясни:

— Скъпоценните камъни бяха откраднати от тук и от Англия. Няколко специални агенти събираха улики, разследваха и постепенно научиха за заговора на Червените магнолии. Няколко от тях намериха смъртта си за проявеното любопитство. Човекът, който ме нае, знаеше, че вашият керван е използван за прикритие, знаеше каква е сделката, предполагаше къде ще се извърши. Това, което не знаеше, бяха имената на замесените хора, защото агентът, който трябваше да ги установи, загина преди да ги съобщи. Заповядано ми бе да върна камъните и да разкрия злодеите.

Откраднати камъни… Значи затова Чарлз пътуваше със същия кораб за Америка! Убити агенти… Но това означаваше, че задачата не е безопасна за самия Стив. Той също можеше да бъде ликвидиран.

— И защо баща ти те взе от онзи аристократичен пансион? Не беше ли това с цел да те използва за прикритие, защото вие двамата не сте имали никакво намерение да се доберете до Тексас!

— Аз не знаех, че той не е закупил там собственост! — Чарлз й беше казал, че е купил магазин в Уейко, но беше излъгал. Беше й признал истината, докато пътуваха, но вече бе късно.

— Знам, че си му дъщеря, а не някаква хитра съучастница, наета срещу заплащане.

— Така ли? И откъде знаеш това?

— Проверих и това твърдение.

Джини знаеше, че смъртта на Ана не може да бъде известна в Джорджия, защото беше настъпила в друг щат.

— Преди или по време на пътуването?

— По време на пътуването — Стив съжали, че бе издал и тази проверка.

— А проверявал ли си такива неща и за някой друг?

— Не.

— Защо? — сигурно сред пътуващите бе имало и други подозрителни.

Стив разпредели храната и наля кафе.

— След онова, което се случи помежду ни, мисля, че основанията ми да го направя по отношение на теб са очевидни.

„Бил си привлечен от заподозряната, така ли“, мислеше си тя.

— Може и да са очевидни за човек като теб. И кога получи отговора?

Той искаше да научи какво й е известно и доколко е замесена. Имаше един-единствен начин да й помогне да се освободи от чувството за вина.

— Научих, че си му дъщеря в Монтгомъри. А във Виксбърг, докато ви чаках да дойдете, разбрах, че няма никакво ранчо.

Джини взе своята чиния и се замисли за датите. Той беше предприел опита за проверка по отношение на нея след първата им нощ заедно в Кълъмбъс, а проверката за двамата с баща й идваше след втората им нощ в Джексън. Вече е подозирал нея и Чарлз, което не му беше попречило да прави любов с нея при първа възможност. Подозренията му се бяха засилили, но това не го беше спряло и втория път. И след като се бе убедил, че човекът, който търси, е Чарлз, той беше планирал да…

— Значи си искал да ме изправиш очи в очи с фактите преди или след като… прекарахме заедно във Виксбърг?

Погледът му казваше „след“, но устата му не го изрече. Бяха спали заедно, след като я бе спасил и преди да разкрие истинската си задача. Но защо? Едно последно удоволствие, преди уличаващите разкрития да прекъснат взаимоотношенията им? И все пак, защо?

Той обърна внимание на това, че тя не каза „любихме“ и това, заедно с изражението на лицето й, го обезпокои. Без значение какво щеше да каже, за да оправдае, извини или обясни поведението си, то нямаше да промени нещата, а може би дори щеше да ги влоши.

— Хората и нещата не са винаги онова, което изглеждат, Ана.

Тя го стрелна с очи.

— Съгласна съм, мистър Кар. Мисля, че и двамата си го доказахме един на друг, и то в по-голяма стенен, отколкото и двамата предполагаме.

— Стига си ми отговаряла. Да ядем и да тръгваме.

Джини реши днес да бъде вежлива и да се държи приятелски с надеждата, че това ще й помогне да научи цялата истина от него. По време на една от почивките тя попита:

— По какво разбираш на какво разстояние пред нас се намират те?

Беше изненадан от въпроса й и новото й приятелско отношение.

— Общото състояние на следите ми показва колко време преди нас са минали оттук — и й обясни какво значи това.

— Но откъде знаеш, че следи, които са на един ден оттук, ще останат на един ден и следващата миля от пътя ни? Какво може да им попречи да се върнат по следите си и да ни устроят засада?

— Да се върнат по следите си ли? — напрегна се той. — Откъде знаеш за този номер?

Джини му каза за романите, които беше чела, за да се запознае със Запада, преди да дойде тук.

Стив се усмихна и отпусна, но не се засмя.

— Е, тук не е точно така. А сега имаш ли нещо против да ми разкажеш какво точно се случи по време на последния ви бивак. Не исках да те питам, за да не ти причинявам болка толкова скоро след случилото се.

Джини му разказа не само за епизода, но и за всичко по-интересно, което беше запомнила по време на пътуването след отвличането й. Забеляза, че той я слуша с цялото си внимание.

— Впечатлен съм, Ана. Къде си се научила да се катериш по дървета?

— Като малка. А на теб трябва да благодаря за другите ми умения, които ми спасиха живота. Въпреки проблемите между нас, благодарна съм ти за тях.

Той се размекна.

— Е, и ти си ги използвала добре.

— Включително револвера, който ми подари.

— Носиш ли го сега? — той я докосна по крака и тя потрепери.

— Винаги, както ми заповяда, Стив. Да не те е страх, че мога да го извадя срещу теб?

Той отбеляза, че отново беше започнала да го нарича с малкото му име.

— Няма да е особено умно, а ти не си глупава. Аз съм единствената ти надежда да се измъкнеш оттук жива.

— Знам и затова се държа прилично.

— Доволен съм да го чуя — засмя се Стив.

— Ти задържа ли се в лагера, преди да тръгнеш по следите ни?

— Безпокоиш се какво си мислят новите ти приятелки?

— Да.

— Не се притеснявай, те те харесват и смятат, че си била отвлечена.

— Но не и ти?

Стив реши, че е крайно време да хвърли светлина по някои въпроси.

— Всъщност и аз вярвам, че е станало така, Ана. Дори мисля, че е бил отвлечен и баща ти — и когато видя изумлението върху лицето й, той допълни: — Престъпниците често се предават взаимно. Ако бяха добри хора, нямаше да се занимават с престъпни дела. Бандата ви е навестила по-рано от очакваното, защото е смятала да ви ограби. Ако бяхте отказали да тръгнете с тях, те просто щяха да започнат да стрелят из лагера и щяха да ви отведат насила. Спасихте живота на невинни хора, като им се подчинихте, но поставихте собствения си живот в опасност. Което все още не оневинява баща ти за онова, което би направил, ако не беше убит. Дори ако ти си била замесена или просто си играла ролята на негово прикритие, аз пак ще те освободя като отплата за безкористното ти поведение в лагера.

Джини беше смаяна, че той продължава да храни съмнения по отношение на нея. Не можеше да го убеди, че бърка, без да разкрие други тайни за себе си, тайни, които все още не можеше да му довери. Защото можеше да се случи по-лошото: той щеше да повярва, че тя е неизлечима измамница. По-късно можеше да му изпрати писмо, обясняващо истината, и можеше дори да му съобщи къде е отседнала, просто за в случай че той поиска да я посети. Щеше да изпрати писмото до него на адреса на компанията, организирала транспортирането с кервана. И ако той установи връзка с Лутър Биймс — и двамата бяха достатъчно близки, за да работят пак заедно — Лутър сигурно щеше да знае къде да намери Стив. Но тогава, в този бъдещ момент, те вече щяха да са наясно какво изпитват един към друг. Тя щеше да е приключила с досадните си претенции. И дори да нямаше никаква друга причина, тя щеше да му пише поне за да му разкрие колко дълбоко бърка в преценката си за нея.

Спряха преди залез слънце, след като се бяха приближили достатъчно, за да настигнат бандата на следващия ден. Стив се възползва от няколкото оставащи минути светлина, за да се убеди, че предположенията му са правилни. Установи също, че наблизо няма никой, който би могъл изненадващо да ги нападне. Намираха се северно от Мена — един слабо населен град. Местността, която бяха прекосили днес, се бе оказала доста разнообразна — много потоци, няколко извора, а и хълмовете бяха по-стръмни, отколкото досега. Бандата се насочваше към насечения терен на масива Уачита, уникален с това, че се простираше от изток на запад, вместо от север на юг, както при повечето планински вериги. Недалече от тях се извисяваше Рич — най-високият връх в най-старата и най-голяма за страната гориста местност. Той нямаше никакви съмнения, че ще настигнат престъпниците утре още до обед и беше благодарен, че присъствието й не го бе забавило. Освен това бе съумял да съхрани силите на Чууни, като подбираше по-равен маршрут при придвижването. Беше я тренирал добре и не чу и дума на оплакване, когато преходът ставаше по-тежък. Тя беше една забележителна, силна и смела жена, точно такава каквато искаше. Само ако… Не мечтай!

Стив се върна и видя, че вечерята беше приготвена.

Джини сервира печено солено свинско, курабии, фасул и кафе.

— Няма да е така вкусно, както ако го беше приготвил ти, но поне ще ти спести сили и време за почивка.

— Много съм ви задължен, мис Ейвъри — каза той и седна.

— Никога ли не ти е минавало през ум да носиш два комплекта прибори за храна, когато тръгваш на път?

— Много главоболия и малко място. Всеки срещнат има свои прибори. Скитници като мен предпочитат да пътуват с малко багаж и да се придвижват бързо.

— А не си ли се уморявал непрекъснато да си в движение и вечно да си сам?

— Налей ми още малко кафе, ако обичаш.

Джини знаеше, че при нормални обстоятелства той сам би се обслужил. Ходът му целеше само да отклони вниманието й от въпроса, на който той не отговори.

Приключиха вечерята в мълчание, после заедно прибраха.

Когато легна на мястото си върху рогозката, тя попита:

— Какво ще стане утре, когато настигнем бандитите?

Стив лежеше само на няколко фута от нея, както сам настояваше, за да може да я защити. Беше оставил револверите от двете си страни. Погледна я и отговори:

— Ти ще се държиш по-назад и ще се скриеш, докато не ги обезвредя.

— Толкова лесно ли очакваш да бъде, Стив? — тя не отделяше поглед от него.

— Нищо никога не се оказва просто, Ана. Не го ли научи вече?

— Да, но аз бих искала…

— Какво би искала? — попита той бързо, тръпнейки от желание за нея. Ако нещата утре се развият не както трябва, те може да бъдат мъртви преди залез слънце.

— Бих искала животът да не е така суров, опасен и жесток. Те са петима, Стив. Биха могли да те…

— Да ме убият? — видимото й безпокойство и това, че каза „да те“ вместо „да ни“, го трогна.

— Не го изричай! — извика тя и свали поглед от неговия.

Стив подпря десния си лакът на земята и сложи буза върху него.

— Ако се скриеш, Ана, те никога няма да те намерят.

— Но аз не се тревожех за себе си. Исках да кажа, не само за себе си.

— И за какво друго има да се тревожиш? Сигурен съм, че не държиш особено на тези мръсници, които те отвлякоха и смятаха да те изнасилят.

— Разбира се, че не.

— Тогава, за кого? — настоя той, искайки да чуе името си.

Джини недоумяваше защо той толкова държи да чуе отговора? Трябваше ли да му даде още един шанс, за да се ориентира в чувствата си към нея, един последен шанс? Тя самата трябваше да разбере дали има някаква надежда за бъдеще редом с него. А може би още по-важно за нея беше да разбере, дали това, което ги свързваше, означаваше нещо за него. Винаги би могла да обвини силното уиски за това, че е загубила контрол над себе си. Та утре те можеха да бъдат мъртви, и какво значение имаше в такъв случай това, което щеше да се случи тази вечер между тях?

— Чувствам се много напрегната, Стив. Ще ми налееш ли още една глътка от твоята бутилка?

— Започваш да си създаваш вреден навик. Не ставай зависима от това.

— Прав си, а и наистина не изпитвам никаква нужда. Това, което искам, е да разбера дали случилото се между нас е само лъжа и измама.

Стив я погледна втренчено.

— Не, Ана, не е. Ти си ми много мила и аз те желая. В задачата ми не влизаше да те излъжа по този начин. Но ти ме изненада и аз още не съм сигурен как точно да се държа с теб. Когато приключа с тази задача, чака ме друга, която е толкова важна, че не мога да откажа. А не съм уверен накъде ни води пътят, по който вървим, даже не съм сигурен, че ни води нанякъде. Никога преди не бях минавал по него и виждам, че не знам как да го извървя. Честно ще ти кажа… не мога да се закълна, че искам да го извървя и не знам дали бих могъл, ако исках. Аз съм самотник и в това ми е силата. Освен това около мен има други неща, които могат да ни попречат да бъдем един до друг.

Джини го гледаше и слушаше със смесеното чувство на радост и тъга, на отчаяние и надежда, на смелост и страх. Той откровено й беше обрисувал една ясна картина.

— А трябва ли тези неща да ни пречат и тази нощ или докато си тръгнеш?

Беше ли я разбрал правилно?

— Ти имаш по-добър шанс в живота, Ана, ти си една фина дама. Аз съм нищо… — „…нищо друго освен едно копеле, което е престъпило много закони, за да опази други. Нямам какво друго да ти предложа, освен неприятности и несгоди. Нямам дом, почти нямам пари и се радвам на малко уважение от другите.“

— Грешиш, Стив, ти си най-добрият мъж, който някога съм срещала. И можеш толкова много да дадеш, само ако си го разрешиш. И докато не се разтвориш изцяло, аз не искам никакви обещания. Искам само теб, поне докато мога да те имам. Ако трябва да яхнеш коня и да заминеш, аз няма да се опитам да те спра. Просто ще чакам да се върнеш.

Думите й дълбоко го трогнаха, но той се страхуваше да им повярва, горчивото му минало го бе научило колко опасно може да бъде това.

— Недей, Ана. Ако замина, аз няма да се върна. Не проваляй живота си в очакване да се случи нещо, което никога няма да стане, знам това от опит. Аз не заслужавам жена като теб и затова не мога да продължавам да те привличам към мен. Сега разбирам, че това е грешно и жестоко.

Беше казал „Ако замина“.

— Може ли това да сложи край на чувствата ни? Може ли това да намали силата, с която се желаем един друг? Може ли това да ме спре да те… харесвам?

— Не ме харесвай, Ана, защото аз мога да те нараня много по-дълбоко, отколкото допускаш!

— Много късно ме предупреждаваш, Стив. Аз те харесвам и вече съм наранена — тя затвори очи и сълзите й бликнаха.

Стив се премести до нея. Погали я по главата и изсуши с устни сълзите й.

— Не плачи, Ана. Съжалявам, че нещата трябваше да се развият по този начин — той обхвана с длани брадичката й и избърса с пръсти влагата под очите й. Целуна челото й, а после и крайчеца на носа. Погали с обратната страна на пръстите си пламналите й бузи и ги прекара по шията й. — Толкова си красива и изкусителна — прошепна той, треперейки от допира до нея. Почувства се слаб и неспокоен, не знаеше как да продължи.

Ръката на Стив остана върху бузата й и докосна с палец полуразтворените й устни. Когато тя захапа леко палеца му и го облиза с език, той усети, че дишането му става накъсано и учестено. Тялото му изгаряше от желание да я притежава. Пулсът му се носеше като див мустанг, който усещаше потерята през хълмовете. Сърцето му блъскаше в ушите. Той се обърна и легна по гръб.

— Господи, Ана, какво правиш с мен.

Но Джини не можеше да му позволи да се отдръпне в момент, когато тя самата трепереше от страст. Кожата я изгаряше там, където я бе докосвал. Искаше да почувства тялото му върху своето. Със смелост, от която сама се изненада, тя се премести върху него, погледна го в очите и го целуна с изпепеляваща страст. Нетърпеливите й ръце се движеха през косата му, по лицето, гърлото му, по цялото му тяло, а после устните й минаваха по същия път.

Стив не знаеше дали трябва да стои неподвижно и да се наслаждава на тази сладка обсада, или да направи нещо и да поеме контрола в ръцете си. Не, не можеше да стои така, да усеща топлия й дух в ухото си и горещия й език, който така сладко го измъчваше. Кафявите и коси се бяха пръснали върху лицето му и го гъделичкаха. Тялото й се обвиваше около неговото с изкусителни движения. Устните и ръцете й му доставяха удоволствие едновременно навсякъде. Той дълбоко пое дъх, очаквайки това да бъде прохладен въздух, а се оказа, че е огън, защото какво друго можеше да бъде в момент, когато тя разкопча ризата му и направи с език кръгче около всяко от зърната на гърдите му. Досега не знаеше колко възбуждащо можеше да бъде това за един мъж. Започна да се извива под нея, докато пръстите й изследваха всеки инч от тялото му. Не се сдържа и изстена, когато дланта й мина по слабините му. Беше изумен, когато тя разкопча панталоните му, бръкна с ръка дълбоко в тях и напипа пулсиращия му член. Тялото му се разтресе. Главата му беше замаяна от глад, тялото му тръпнеше й болка.

Джини беше прекалено възбудена, за да изживее това приключение бавно. Чувстваше се смела. Беше така възбудена, както и той. Всичките й сетива крещяха в пълен глас колко силно го желаят.

Стив почувства, че повече е невъзможно да остава така прикован на земята. Той я хвана за ръцете и я положи по гръб. И когато треперещите му пръсти не можаха да се справят с едно от копчетата на блузката й, за негова изненада тя хвана двете й страни и рязко ги дръпна встрани, премахвайки последната преграда по пътя му. Устата му, без да губи време, се спусна надолу по шията й, по гръдния й кош и към оголените хълмчета, които го канеха да ги завоюва. Една от ръцете му плъзна надолу по бедрото й, хвана колкото можа от полата и я вдигна така, че пръстите му да могат да проникнат под нея. Той призова на помощ целия си опит, знания и умения, за да достави удоволствие и на нея, и на себе си.

Пометени от трескавата си страст, те сляха телата си. Целуваха се, милваха се и продължаваха да търсят върховното изживяване. Малко по-късно го намериха.

Когато бурята отмина, те се сгушиха един в друг и заспаха върху рогозката в обятията си.

Джини намери копчето, което беше изскубнала в снощната треска. Беше изкъпана, облечена и закусила. Стив бе направил същото. Размениха усмивки и няколко обикновени приказки, но никой не спомена и дума за това, което бяха изживели. Когато слънцето изгря, те бяха натоварили багажа и готови да яхнат коня.

Стив се качи на седлото на Чууни, после помогна на Джини да седне зад него.

— Никакви разговори днес, Ана. Не бива да се разсейвам дори за миг. Ще ги настигнем около обед, независимо дали ще забавят, или ще спрат.

„Пет срещу един“, бучеше в главата й. Джини потрепери.

— Не се страхувай, аз ще те защитя. Само прави всичко, което ти кажа.

— Искам да опазиш и двама ни, Стив — тя опря буза върху гърба му и го притисна още по-здраво в ръцете си. После разхлаби прегръдката си, засмя се и каза: — Толкова, отсега до края на деня ще бъда послушна.

Беше й благодарен за прегръдката.

— След като те оставя да се скриеш, не се показвай, независимо какво ще чуеш или видиш. Ясно ли е?

— Да, сър — отговори тя, знаейки, че ще му се подчини, точно както се бе подчинила на Чарлз Ей… . Тя примигна, спомняйки си, че помощта й не му бе спасила живота й, кой знае, може би дори беше станала причина той да го загуби. Знаеше, че е загуба на време дори само да спомене на Стив за отказ от задачата, която му беше възложена. „Помогни ни да оцелеем днес, молеше се тя. Толкова го обичам и толкова се нуждая от него. Той изпитва същото към мен и може би един ден ще го признае. Моля те, Господи, опази ни днес.“

Стив смушка жребеца с колена и те се отправиха към неизбежния сблъсък с бандата.

ТРИНАДЕСЕТА ГЛАВА

Подминаха Рич Маунтийн, откъдето гледката на гористите масиви от другата страна на върха можеше да се оприличи на развълнувано море от зелени вълни, чийто гребени са покрити от полупрозрачен син воал. Пъстроцветен килим от цветя покриваше хълмистите възвишения, а гъстата трева се полюшваше плавно под бриза. Разпокъсани бели облаци с тъмносини основи обсипваха небето. Някъде долу се виждаха синьо-зелените води на потоци и езерца, но планината Уачита не беше чак толкова висока в сравнение с планините в Северна Джорджия, които Джини беше виждала.

Стив дръпна юздите на коня в гъстата горичка, покриваща изцяло един хълм, откъдето можеше да наблюдава, без да бъде видян. Скочи от седлото и помогна на Джини да слезе.

— Чакай ме тук. Ще се върна за теб веднага щом мога. Бъди нащрек да не ти се случи нещо — и когато видя, че тя се готви да възрази, сложи пръст върху устните й: — Никакви спорове. Ще мога да се движа по-бързо и безшумно, ако съм сам. Ако не се върна до три часа, тръгни на североизток към Уолдрън — намира се на около двайсетина мили оттук — той посочи в посоката, където слънцето трябваше да се намира в този час. Сложи в ръката й компас и й показа как да го използва, за да намери града.

Джини обърна внимание, че той разтоварва екипировката си и сваля седлото.

— Защо оставяш тези неща тук? И защо ми обясняваш как да се добера до цивилизацията?

— В случай че нещата не се развият, както очаквам. Не мисля, че това може да стане, но ми се струва, че е най-добре да си подготвена за възможните проблеми, за да не изпаднеш в паника и после в ръцете на бандитите. Ще прикрия следите си, така че да не могат да се върнат по тях и да те намерят. Ако ми отнеме повече, време, отколкото предполагам, ще те настигна по пътя за Уолдрън. Не забравяй да вземеш храна, одеяло и манерка — той кимна с глава по посока на струпаните вещи и обясни: — Един индианец веднъж ми каза, че когато искаш да се прокраднеш до врага, трябва да се освободиш от всичко, което може да вдигне някакъв шум. Затова ги оставям тук, а не защото ти би могла да имаш нужда от тях, ако нещо ми се случи.

Джини не знаеше дали да му вярва. Тя стисна компаса и се замисли върху заповедите му. Отново и ненатрапчиво той й показваше своята обич и загриженост.

— Сигурно те е научил също как да яздиш без седло.

Той провери револверите и ножа си.

— Да, както това, така и много други неща, които използвам в работата си. Много трикове и умения, благодарение на които останах жив толкова дълго.

— Нека ти помогна, Стив. Знаеш, че мога да стрелям.

— Ще ми отвличаш вниманието. Вярвам в твоите умения, Ана, но не мога да разчитам на своите, ако ти изпаднеш в опасност. Остани тук! Направи го, защото иначе ще убият и двама ни. Не се безпокой за мен, правил съм това много пъти. За твое успокоение ще кажа, че дори съм тръгвал и след повече мъже. Те не са далече, така че ще се върна, преди да съм започнал да ти липсвам.

Тя забави заминаването му с въпроса откъде знае, че бандата е близо.

Той й посочи едно място в долината под тях.

— Виждаш ли онзи пушек на около миля от нас? Или са решили да направят лагер там за по-дълго време, или просто днес закъсняват с тръгването. А може и да се чувстват неспокойни преди навлизането в индианската територия, защото в момента са точно на границата й.

— И си сигурен, че това е бандата, която преследваме?

— Да — Стив скочи на гърба на дорестия си жребец. Не му беше приятно да я оставя, но не можеше да рискува и нейния живот. Не искаше да казва нещо прибързано в подобен момент.

„Не го отвличай с безразсъдни признания, Джини!“

— Пази се!

Стив долови нещо повече от обикновена любезност в гласа й и в изражението на лицето й.

— Винаги се пазя, Ана — гласът му прозвуча дрезгаво. — Ти също се пази. Скоро ще се върна — той се усмихна и потегли надолу по склона.

Джини се облегна на един дъб и се загледа в струйката дим, която се издигаше през дърветата долу. Не искаше да мисли, че Стив може да бъде убит. Беше далече, дори да тичаше, бе немислимо да го настигне и помогне въпреки желанието му. Разбра, че той нарочно я беше оставил толкова надалече, особено след като му бе разказала как е нарушила заповедта на „баща си“ да стои настрана. Всичко, което й оставаше сега, бе да чака, да се тревожи и да се моли да види Стив Кар преди три часа следобед.

Стив се прокрадна към лагера на престъпниците. Един от тях стоеше на пост, въобразявайки се, че се е скрил добре за евентуалните посетители. Стив знаеше, че останалите не могат да ги видят, затова се промъкна наблизо до часовия и стовари върху главата му дръжката на револвера си. После завърза и запуши устата на първия си пленник — Роли.

Безшумно се приближи към останалите, доволен, че шубраците му помагат да остане незабелязан. После остана така известно време, наблюдавайки тези груби мъже, запомняйки имената им, регистрирайки особеностите им на говорене. Ставаше ясно, че те смятат да се задържат тук поне днес, защото конете не бяха оседлани, рогозките за спане бяха още на земята, а на огъня къкреше котле. Бандитите се излежаваха, подпрени на дънерите на дървета и пиеха кафе и уиски. Понеже не можеше да атакува едновременно четирима въоръжени главорези, налагаше се да изчака за удобен момент.

Първият момент дойде, когато Кип се обади:

— Не знам какво ще кажете, но аз отивам да попъшкам.

Стив безшумно се отдалечи в посоката, в която Кип бе тръгнал. Изчака го да свърши, цапна го по главата, завърза го и запуши устата му. Беше доволен, че до момента се справя без затруднения, но разбираше, че не бива да си внушава, че най-трудното е минало, нито да се отпуска макар и за миг.

Имитирайки гласа на Кип и специфичния му изговор, Стив извика:

— Ах, майната му, заклещих си крака в лисича дупка! Помогни ми, Тед.

— Сам си помогни, некадърник такъв — разнесе се нежеланият отговор.

Стив реши да опита пак, преди да атакува лагера:

— Дявол да го вземе, ако помръдна ще падна в лайната! Хайде, Тед!

Бандитът изръмжа нещо, но се надигна. Секунди по-късна Стив беше завързал и третия си пленник. Знаеше, че останалите двама скоро ще заподозрат нещо, затова реши да се справи с тях, разчитайки на изненадата. С револвер във всяка ръка, Стив изскочи на поляната и извика:

— Пуснете оръжието, вие сте арестувани.

Барт и Слим естествено се хвърлиха към револверите си. Слим беше взел назаем единия от револверите на Кип, защото беше загубил своите при бягството на момичето. Стив рани единия в ръката, принуждавайки го да изпусне оръжието на земята. Улучи и Барт по-високо, в предмишницата, но не преди последният да успее да стреля напосоки. Едва сега, след като се бе справил и с петимата, Стив си позволи да се отпусне.

Специалният агент се погрижи за раните им и ги завърза за отделни дървета. Примъкна останалите трима и направи същото с тях. Изгаси огъня и оседла един кон.

— Скоро, момчета, ще се върна за вас — после яхна Чууни и потегли, за да доведе своята спътница, водейки след себе си кобилата, която Чарлз Ейвъри беше откраднал за Ана.

Трите изстрела, които отекнаха в долината, накараха Джини да трепне от страх. Напрегна слух, за да чуе и останалите, но напразно. Но те са петима, безпокоеше се тя, как бе възможно Стив да ги победи само с три куршума? Защото не се заблуждаваше, че тези изпечени престъпници ще се предадат след словесна заплаха. Означаваше ли това, че…

Джини чу приближаващ се конски тропот. Скри се с револвер в едната ръка и с пищова на Слим в другата. Стив се беше опитвал да я убеди, че тя би могла да застреля човек, ако животът й е в опасност, но… беше ли наистина способна на това? Ако приближаваха престъпниците, пленяването й щеше да означава, че…

— Аз съм, Ана. Излез, всичко е наред.

Джини изскочи от скривалището си и се хвърли към него.

— Стив! Добре ли си? Така се страхувах, Чух три изстрела. Какво се случи?

Победителят прие с охота прегръдката, с която тя го дари, прегръдка, която събуди в него желанието отново да се любят. Но понеже нито времето, нито мястото бяха удобни за това, той й отговори безгрижно, за да потисне порива си. Погледна разтревоженото й лице и разказа какво се бе случило.

— Видя ли, нали ти казах да не се безпокоиш — завърши той разказа си.

Джини също жадуваше за прегръдки, целувки, ласки и нежни думи. Но и тя разбираше, че нито може да ги предложи, нито има шанс да ги получи точно сега. Тя забеляза колко резервирано се държи Стив, видя нетърпението му да се върне при бандата, което пролича в бързината, с която той оседла коня си и натовари екипировката си. Но как не искаше да изпускат тази възможност, която можеше да се окаже последната. Защото оттук нататък, те щяха да влачат със себе си още петима бандити. А след като пристигнеха, където трябваше, Стив щеше да замине в изпълнение на другата задача, за която й бе споменал.

— И ти залови петима опасни мъже толкова бързо и така лесно?

— Да, но те не ме очакваха и изобщо не получиха шанс да се бият.

— Изумяваш ме — прошепна тя, върна му компаса и му подаде манерката, която той окачи на седлото. — Ще ти призная, че определено не бих желала да бъда твой враг.

Стив я погледна и се засмя:

— Благодаря за комплимента. А сега да тръгвам. Не бих искал да изпусна пленниците и после пак да ги откривам.

Когато яхнаха конете, Джини се поинтересува накъде отиват.

— Форт Смит, на около петдесет мили северно оттук. Трябва да изминем поне петнайсет днес, а останалата част утре. Като се има предвид по какъв терен ще минем и това, че ще водим със себе си петима вързани мъже, пътуването ще ни отнеме повече време от нормалното. Ще ги предам на командира там и ще телеграфирам на моя шеф, че съм ги пленил. Нека той да решава как да ги прехвърли в затвора.

Джини видя дългата кожена кесия, която донесе, когато се върна. Той я бе навил на руло и я бе скрил в чантата на седлото си.

— Началникът ти ще бъде доволен от добрата работа, която свърши: намери диамантите, плени бандата и… демаскира един член на Червените магнолии.

Стив хвърли поглед към нея, доловил моментното й колебание.

— Ще уведомя армията къде се намира тялото на баща ти и ще поискам от тях да му осигурят подходящо погребение — каза той, приемайки, че именно това бе причината за нейното безпокойство. — Не се притеснявай, че ще бъдеш арестувана, Ана, аз просто няма да те спомена в доклада си.

Джини се дръпна назад в седлото и притисна крака към стремената, за да запази равновесие при спускането по склона.

— Това не би било разумно, Стив. Представяш си колко хора знаят за моето присъствие в кервана. Нали не би искал шефът ти да помисли, че ме прикриваш по лични съображения.

— Права си. Ще му кажа, че съм те разпитал и съм установил, че си невинна, затова съм те пуснал. Той ще приеме, че съм бил прав.

Искаше й се да бе признал онова, което според нея беше истината, и беше малко разочарована, че той не го направи.

— Благодаря ти, Стив. Бъди спокоен, защото не бъркаш: аз наистина не съм замесена.

— Дори и да беше, Ана, пак щях да те пусна.

Това признание вече я трогна. „Кажи ми още нещо, любов моя.“

— Защо?

— Защото те харесвам и защото дори да беше виновна, това щеше да се дължи на грешка от твоя страна. Каквато и да е истината, ти си изстрадала достатъчно, загубила си много вследствие на постъпката на баща ти и съм сигурен, че не би направила нищо подобно отново.

Не, това не беше отговорът, който се бе надявала да чуе, но тя не настоя.

— Ти си много мил и щедър.

Когато се спуснаха в долината, той предложи:

— Хайде сега да побързаме, преди да съм се възгордял от комплиментите ти.

Те стигнаха в лагера, където петимата мрачни мъже ги очакваха вързани. Джини видя, че Барт широко разтваря очи от изненада, а после ги свива. Той я изгледа със студен поглед. Забеляза раната на ръката му и тази в дланта на Слим. Без да знае защо, бе изненадана, че Стив не бе убил никого и го изрази на глас.

Специалният агент й обясни случилото се, споменавайки за закона на федералните шерифи:

— Хора като мен биват наемани и им се заплаща за изминатите мили до залавянето на престъпниците, както и за броя живи бандити, които предадем. Ако убием някого, за него не получаваме нищо, и дори трябва сами да платим разноските за погребението му — истината беше, че той винаги се стремеше да предаде заподозрените живи, за да могат да бъдат, разпитани и осъдени.

— Виждам, че си намерила помощ, а? — изръмжа Барт към нея.

Джини изгледа гневно вързания бандит.

— Най-добрия, какво ще кажеш? Залови ви с такава лекота, сякаш става дума за бране на памук.

— Даде ли ти камъните, които взе от нас?

— Не, те не бяха мои, те са крадени. Ще ги предаде на властите, за да бъдат върнати на собствениците им.

Водачът изсумтя презрително:

— И какво ще направиш, като стигнем в града и те затворят като нас в килията, мис Ана? Да не си въобразяваш, че там ще бъдеш в безопасност от дългата ръка на Клана? Или, че законът ще те пожали? Ще бъдеш наказана или от едните, или от другите.

— Не се страхувам нито от едните, нито от другите, защото не съм била замесена в делата на баща ми, нито имам участие във вашите. А вас ще ви обесят затова, че го убихте.

Барт престорено се изплаши:

— Но това е лъжа, момиче. Баща ти нямаше да загине, ако вие двамата не бяхте проявили алчност и не се бяхте опитали да се измъкнете с това, което принадлежи на Клана. И не баща ти трябваше да установи връзката, а ти. Може и да успееш да излъжеш този наемник с теб, но няма да заблудиш закона, а и Клана знае каква си. И ще им платиш за опита си да ги измамиш.

— Ти си луд, Барт — погледна го Джини с изумление.

— Луд съм наистина, че не те хванах, преди да стане твърде късно. Не мога да разбера защо ни предаде, ние постъпихме точно както ни съобщи в телеграмата си. Разиграхме сценката, че те отвличаме, за да скрием участието ти във всичко това. Щяхме да поделим диамантите с вас, ако вие бяхте казали какво замисляте. Ти си луда, ако мислиш, че ще си държим устите затворени и ще изтърпим и твоето наказание.

Едва сега Джини осъзна, че Стив мълчи и внимателно слуша дивотиите на този нахалник.

— Каквото и да измислиш, Барт, няма да излъжеш никого.

— Защото си мислиш, че законът ще повярва на думата на една жена, а не на това, което ние ще кажем? Знай, че след като заловят Греъм и той се разприказва, ти си свършена. Ако не се бяхте опитали да избягате, нямаше да застреляме коня ти и нямаше да раним баща ти. А ако той не се бе опитал да стреля в мен, докато беше паднал, аз нямаше да го убия при самозащита.

— Самозащита ли? Та ти най-хладнокръвно го уби. Щеше да убиеш и мен, ако не бях избягала.

— Че защо? Ние прекарахме заедно с вас толкова много дни. Имахме толкова много възможности да ви убием и оберем, ако такъв беше плана ни. Защо ще ви влачим на такова разстояние, за да го направим? Да не би да сме те заплашвали с оръжие или да сме те връзвали? Никога! Нямаше да стреляме по вас, ако не ви бяхме видели да се носите в галон с камъните, от които Клана се нуждае. Кой знае, може би Греъм ни изпрати за вас по-рано точно защото е знаел, че не може да ви се вярва. Признай, че смятахте да избягате с диамантите.

Джини погледна любимия си:

— Той лъже, Стив. Опитва се да си спаси кожата, като обвини мен за всичко. И освен това, Барт, ти току-що направи грешка: първо каза, че ние сме поискали да се срещнем по-рано, а после заяви, че Греъм променил плана и ви изпратил по-рано.

— Греъм ни изпрати, когато получихме налудничавата ти телеграма, в която казваш, че имате нужда от нас като водачи и телохранители, защото законът затварял примката си около вас. Обзалагам се, че сте планирали да избягате, след като ви изведем от неприятностите.

В този момент Стив най-после се намеси:

— Защо не млъкнеш, Барт. Разследвам мис Ейвъри от много време. Знам, че тя не е замесена. Само си губиш времето, като се опитваш да ми объркаш главата.

— Тя те мотае, шефе — възрази водачът. — Как те подкупи да застанеш на нейна страна? Може би едно-две изтъркулвания в леглото?

Погледът на Стив потъмня и тялото му се напрегна.

— Не прекалявай, Барт, защото може и да не стигнеш до карцера на Форт Смит.

— Защо не питаш момчетата, те ще ти кажат същото?

— Знам, същите лъжи — сряза го Стив. — Да тръгваме.

Джини изпита облекчение след уверените думи на Стив. Те ясно показваха, че той вярва на нея, а не на тях. Беше доволна, че Барт замълча, а другите не се обадиха да подкрепят играта, която се опитваше да започне.

Не след дълго излязоха от гористата местност на открито. Стив държеше нещата под контрол, връзвайки за всеки случаи заедно конете, на които яздеха пленниците му. Те седяха на седлата с мрачни лица и стрелкаха с убийствени погледи невъзмутимата двойка, която ги съпровождаше.

Джини не успя да се освободи от напрегнатостта си по време на цялото пътуване. Започваше да се страхува, че съдът няма да прояви същото разбиране и щедрост, която представителят на закона беше демонстрирал. Молеше се Барт да се откаже от абсурдното си твърдение, че тя е член на Клана и негов куриер, или поне да не му повярват, ако все пак реши да го направи.

Малко преди залез слънце те спряха да нощуват край Пото Ривър. Стив и Джини приготвиха достатъчно храна за всички. Нахраниха се първи, а после внимателно наблюдаваха без да развързват ръцете им, как бандитите лакомо поглъщат полагаемото им се за вечеря. Накрая Стив отново ги завърза за отделни дървета за по-сигурно. Те двамата заеха обичайните си места край огъня, за да дочакат утрото в лек и неспокоен сън.

Джини отдавна бе обърнала внимание на способността на Стив да заспива и да се събужда моментално. Също така й направи впечатление, че чертите на лицето му започват да се изопват с приближаването им към града и се питаше каква ли може да е причината. Имаше нещо, което не можеше да разчете в погледа му, имаше нещо особено във вдървената му поза върху седлото, в движенията му, когато слизаше или се качваше на коня. Имаше някаква сянка върху лицето му, от която тя се страхуваше. Искаше й се той да й обясни причината.

След бърза закуска те оседлаха конете и потеглиха още преди седем сутринта, решени до края на деня да изминат последната отсечка до Форт Смит, Арканзас.

Пресякоха поредната гориста местност, отново се озоваха на открито, макар около тях все още да имаше дървета, но по-нарядко. Поеха по Уолдрън Роуд и минаха покрай Масард Прери, където въстаниците бяха нанесли на юнионистките войски славно поражение през юли 64-а година. Заобиколиха западните покрайнини на града и се отправиха към форта. Пристигнаха в шест часа, събота, 11-и май.

Джини не можеше да разбере защо Стив трябваше да отвежда пленниците в армейското поделение във Форт Смит, вместо да ги предаде на градския шериф. Не искаше да го разпитва пред тях и затова остана на коня си, докато Стив размени няколко думи с дежурния офицер. Двамата бяха на такова разстояние, че от тях не долиташе нито дума.

Джини се огледа. Фортът представляваше комплекс от едно и двуетажни постройки: жилища за офицерския състав, казармени помещения за войниците, складове, комисариат, караулка, лазарет, кухня, пекарна, поща, конюшня, както и други, за чието предназначение не можеше да се досети. Над всичко това се издигаше пилон, висок над сто фута, на който се развяваше голям флаг с трийсет и шест звезди (звездата на Небраска щеше да бъде добавена в най-скоро време). В тази равнинна местност знамето можеше да се види от няколко мили разстояние, което явно беше целта. Каменна стена, висока около четири фута, обграждаше форта, който беше някак притиснат в една извивка на широката и синя Арканзас Ривър. Разположен на едно голо възвишение, фортът бе в безопасност от разливите на реката и можеше да се съпротивлява успешно на водните атаки. На съседния хълм се виждаха руините на предишния форт. По размера и броя на постройките, както и по броя на хората, които забелязваше да се придвижват в очертанията му, тя можа да заключи, че тук има около две хиляди войници. По това време на деня обстановката беше спокойна.

Спомни си какво й беше разказал Стив за Форт Смит по време на обедната им почивка. Първоначално фортът бил построен като преден пост във вражеската територия със задачата да решава проблемите между намиращите се в съседство индианци от племето осаги и „нашествениците“ чероки, които нахлували по „Пътя на сълзите“ от Юга. Военното присъствие станало още по-важно през 39-а година, когато имигрантите започнали да се страхуват от индиански бунтове и поискали то да се увеличи с цел сплашване. Увеличаването на броя на индианците в съседната територия Оклахома се дължало на притока на племена от южните щати. Стив й беше разказал за Великия Индиански съвет през 65-а, когато били подписани новите договори с идеята да влязат в сила миналата година — акт, който коствал на индианците половината от обещаните им земи и се основавал на заставането им на страната на Конфедерацията по време на войната. Той също спомена за славните битки, водени от чероките, главно под командването на генерал Стенд Уейт — индианец, който сега се занимавал с лечителство и отглеждане на тютюн.

Когато го бе попитала защо й разказва тези неща за Форт Смит, той бе свил рамене и бе споменал, че го прави, защото тя може да реши да се установи тук, а дори и да не реши, щяла да се задържи поне докато спечели пари, за да се върне при леля си в Джорджия. Не този отговор бе очаквала тя, нито го бе искала. Нямаше желание да го разпитва повече за този град нито за нейното бъдеще.

Беше убедена, че той добре познава Форт Смит — имаше сериозни основания да смята, че се е родил и израсъл тук. Може би искаше от нея да остане тук, докато той реши как да постъпи с нея. Защо не й кажеше какво чувства и какво иска от нея? Тогава щеше да й бъде по-лесно да реши как да постъпи.

И докато мислите й скачаха от едно на друго, тя видя капитанът да приема пленниците. Изпита облекчение, че нито Барт, нито някой от останалите бандити се опитаха да я уличат, докато бяха отвеждани от трима войници към караулното помещение.

Стив се метна на коня и каза:

— Следвай ме, Ана. Джейк ми каза къде да намеря добър хотел на разумна цена.

Сърцето на Джини радостно трепна, но тя не се поинтересува защо е трябвало да пита за хотел, след като беше ясно, че познава добре този град. „Най-накрая ще бъдем сами“, мина през главата й. Но Стив я регистрира на рецепцията, плати на служителя и каза, че трябва да се върне в поделението, за да напише доклад за капитана Джейк Купър и да предаде откраднатите скъпоценни камъни на командира.

— Ще се върнеш ли за вечеря? — попита го тя, усещайки как някакво тревожно чувство я обзема при вида на мрачното му лице.

Без да я погледне, той отговори:

— Не, не ме чакай. Тази вечер ще имам много работа. Сбогом, Ана.

Сърцето на Джини се преобърна. Пулсът й бясно заби. Гърлото й се сви от някакво предчувствие. Той не спомена нищо за следващия ден или по-късно. Всъщност последните му думи бяха прозвучали съвсем ясно като окончателно сбогуване. Хората наоколо й попречиха да го попита каквото и да е, а и той си тръгна толкова бързо, че тя просто нямаше възможност да го съпроводи навън и там да разбере какво става.

От верандата на хотела тя го видя да препуска по прашната улица към форта и чувстваше, че той се отправя в галоп извън живота й. Искаше да изтича след него, да му заяви, че го обича, да настоява за подобно признание от него. Но нито можеше да го направи, нито трябваше. Когато той се скри от погледа й, тя влезе вътре и се отправи в самотната си стая. Не пропусна да забележи, че този хотел се намира от другата страна на града спрямо форта — твърде далече, за да се поддаде на моментното изкушение да отиде пеша до него. Един от синовете на съдържателя се бе погрижил за скромния й багаж на коня, който сега бе разседлан и прибран в конюшнята. Беше глупаво да го оседлава и да тръгва да търси Стив Кар.

„Не се безпокой, Джини, той няма да те изостави така. Наистина ли?“

Джини вечеря набързо, изкъпа се, изми косата си в банята на втория етаж. Започна неспокойно да крачи из стаята си, безпокоейки се за Стив. Питаше се къде ли е сега, какво прави и защо отказа да дойде при нея тази нощ. Страхуваше се, че с приключването на „задачата“ му той вече няма нужда да търси улики чрез нея. От друга страна, работата му може би наистина изискваше сега да се намира на друго място. Най-сетне, не бе изключено в този момент той отново да бяга изплашен, че тя може да го завърже за себе си.

Джини се молеше да не му хрумне да посети някоя жена в публичните домове, които бе видяла на идване към хотела. Нямаше никакъв начин да го открие, защото градът беше голям, косата й бе мокра и беше късно и тъмно за разходки по улиците.

Стив Кар, реши тя осъзнавайки безсилието си, е невъзможен! Минаваше полунощ и ставаше повече от ясно, че той няма да дойде. Беше изморена, раздразнена и трябваше да си легне. Ако изобщо имаше нещо за научаване — добро или лошо — щеше да разбере утре.

Рано призори в неделя Стив се метна на дорестия си жребец и напусна града. За пореден път му се налагаше да потегля с цел да докаже своето превъзходство пред бандитите. Беше го правил години наред, но днес не чувстваше сладката тръпка на възбудата. Още преди години той сам беше избрал съдбата на човек, който се опълчва срещу трудностите и коварството на престъпниците, за да докаже на себе си и баща си, че е мъж, както и на другите, които го презираха, че е незаконороден мелез. Не беше избрал пътя на уестмена, защото не му допадаше да защитава репутацията си по такъв начин и не искаше да прекара дните си в оглеждане през рамо за някой, който мечтае да го победи и да спечели слава. Значката и картата му доказваха, че служи на правителството и не е човек, който може току-така да бъде обиждан или предизвикван. Беше разрешил много случаи, беше заслужил и получил похвалата на много висши служители и дали не бе дошъл моментът, когато трябваше да повярва, че е достоен човек, а не никаквец. Защото, ако последното бе вярно, той нямаше да има тази отговорна работа, нямаше да има приятели, нямаше да изкуши Ана да му се отдаде.

Стив си каза, че не може да рискува да види Ана, преди да замине, защото по време на срещата щяха да възникнат много въпроси. Въпроси, на които все още не беше готов да отговаря. Заминаването за известно време щеше да им даде време да погледнат по-хладнокръвно на връзката си, да вникнат във взаимоотношенията си. Имаше работа, която трябваше да свърши преди да й позволи да окупира мислите му и да започне да го води в действията му. Беше телеграфирал на началника си снощи от форта, беше посетил без много шум хотела и бе оставил на собственика пари за Ана, които трябваше да й стигнат за стаята, храната и другите й нужди. Беше оставил при капитан Джейк Купър една бележка до нея и се надяваше тя да приеме обясненията му. Думите, които бе изтръгнал от сърцето си, все още се носеха в мислите му:

Ана,

Трябва да замина, за да върна камъните и да завърша възложената ми задача в Мисури. Веднага щом заловя виновните и напиша доклада си, ще се върна при теб. Чакай ме тук и не се безпокой за мен, справял съм се в такива ситуации много пъти досега. Оставих на рецепцията достатъчно пари, за да можеш да заплатиш стаята и храната за периода, през който ще отсъствам.

Ако случаят ми отнеме повече време, отколкото смятам, жената на капитан Купър ще те вземе па работа в своя магазин за дрехи в града. Дръж се близо до хотела и бъди внимателна. Не искам да ти се случи нищо лошо. И носи в себе си револвера, жено. Ако всичко се развие добре и приключи бързо, ще бъдем пак заедно след две седмици. Когато се върна, ще поговорим сериозно за нас.

Стив.

Бяха прекарали заедно почти непрекъснато след запознаването си. Искаше да бъдат разделени известно време, за да провери силата, с която тя го привличаше. Беше се превърнала в една от слабостите му. Трябваше да се убеди, че онова, което чувства към нея, не е обикновено физическо привличане. Можеше да го направи, но беше уверен, че няма да се поддаде на изкушението, както досега. Не би могъл да понесе, ако тя го отблъсне, така както го бе отблъснал баща му, а тя спокойно можеше да направи това, ако научеше истината за него: той беше наполовина индианец. Много бяха белите, които мразеха и избягваха индианците, а на мелезите гледаха дори с още по-лошо око. Много хора искаха индианците да бъдат избити или затворени в резерватите. Ако тя знаеше, че той е нещо по-лошо от незаконороден, може би никога не би и помислила за интимна близост с него. Преди да й разкрие унизителната си тайна, той искаше да се убеди, че е готов да се бори за нея и би направил всичко, за да я убеди, че произходът му е без значение. И ако искаше да спечели сърцето й, трябваше да бъде убеден, че не подхваща предварително загубена битка, защото досега тя нито веднъж не му бе казала, че го обича и че иска да се омъжи за него.

Женитба… Дори само мисълта за това бе страшна. Ако се оженеха, какъв ли щеше да бъде животът им? Къде щяха да живеят? Той можеше да предложи много малко на една жена, която още с раждането си бе има за всичко. И защо би го предпочела като съпруг и баща на децата й? Можеше ли той да понесе нейното презрение? Можеше ли да намери куража по време на краткото си отсъствие от Форт Смит да поиска ръката й като се върне? Може би бъдещето щеше да зависи от онова, което можеше да научи от Тимъти Греъм. Беше убеден, че обвиненията на Барт не са нищо повече от празни приказки, дължащи се неговата отмъстителност и се молеше да не се окаже обратното.

„По-добре е да си невинна, Ана, защото…“

Докато се обличаше, Джини размишляваше за решението, което беше взела през неспокойната нощ. Беше се будила много пъти. Щеше да каже днес на Стив всичко за себе си, всичко. Може би той чувства, че тя крие нещо от него и това го кара да се държи малко резервирано. Ако тя открие душата си пред него, може би и той ще се разкрие пред нея. Защото преди нещата да получат някакво развитие или преди двамата да тръгнат по своите пътища, тя трябва да знае къде точно се намира във взаимоотношенията си със Стив — човека, когото обича. Ще му признае всичко. Днес ще разбере как точно ще му подейства тази информация и какви са истинските му чувства към нея. Повече не можеше да отлага.

Джини слезе долу за закуска и да провери дали Стив не е оставил бележка за нея. А може би той я чакаше в салона. Страх и надежда я изпълниха. „Дано не е сърдит, молеше се тя. Дано не ме отблъсне. Господи, помогни му да разбере и да приеме онова, което съм сторила. Моля те, нека погледне на нещата като мен.“

— Мис Ейвъри, брат ви остави нещо за вас — съобщи й администраторът.

Брат? Това означаваше, че Стив Кар не е от Форт Смит, защото иначе подобна лъжа бе немислимо да мине.

— Какво точно?

Служителят й подаде един плик.

— Даде ми това за вас, преди да замине.

Джини го изгледа.

— Да замине ли? Кога?

— Снощи, мис Ейвъри — отговори той, без да скрива изненадата си.

— Мислех, че трябва да тръгне тази сутрин. Предполагам, че не е могъл да изчака или просто аз не съм го разбрала — каза тя, за да скрие болката си.

— Той съобщи, че ще останете при нас известно време. Наред ли е всичко?

Думите му малко я поуспокоиха и тя се надяваше писмото да казва същото.

— Да, чувствам се чудесно. Благодаря ви.

Джини се върна в стаята си, за да прочете бележката му насаме. Отвори плика и изгледа с недоумение съдържанието му: само пари, достатъчно, за да преживее поне няколко седмици. Погледна внимателно между банкнотите, после отново провери плика, защото не можеше да допусне, че няма поне няколко думи. Но не намери нищо.

Джини стоеше изумена, сърцето й се късаше, а главата й се въртеше. Как беше могъл да замине по този начин? Без поне едно „довиждане“. Без дума за връщане. Тя продължаваше да гледа банкнотите с полуотворени устни и широко отворени, невярващи очи. Притесняваше се, че по този начин той сякаш й плащаше като на някаква… Jille de joie. Защо не е оставил една късичка бележка с някакво обяснение? Две думи щяха да бъдат напълно достатъчни. Заминал… Значи не я искаше. Изоставяше я, предаваше я. Беше споменал, че го чака друга задача, изпълнението на която би могло да му отнеме седмици, даже месеци. Кой знае къде се намираше в този момент. Дори не я бе помолил да го изчака. Помнеше думите му по време на пътуването насам: „Ако замина, аз няма да се върна. Не проваляй живота си в очакване да се случи нещо, което никога няма да стане“. Дали това не бе всичко, което смяташе, че трябва да й каже? Беше казал също: „Съжалявам, че нещата трябваше да се развият по този начин“. И тя съжаляваше, при това едва ли някой би могъл да отрече, че с много по сериозни основания!

Как можеше да постъпи така жестоко след всичко, което се бе случило помежду им? Беше предал на военните пленниците, но какво бе станало с камъните? Те струваха цяло състояние, състояние може би достатъчно да изкуши един честен човек, да не говорим за един безпаричен скитник. И въпреки това той беше проследил и заловил цялата банда с лекотата на един експерт по тези въпроси. Имаше ли в Стив Кар нещо повече, отколкото той твърдеше? Имаше ли някаква изключително важна причина, поради която той не можеше да й каже истината? Как би могла тя да провери подозренията си?

Без значение какви са били мотивите му, той бе постъпил с нея лошо. Усети, че шокът и агонията, в която се намираше се изместват от силен гняв. Как смееше той да я използва и захвърля по този начин! Какви причини биха могли да оправдаят такова поведение? Никакви!

Времето течеше и тя започна да се съмнява и в себе си и в него. Може ни тя не представляваше онова, което му бе нужно. Може би той никога не бе изпитвал нещо истинско към нея, а само похотлива страст. Как бе могла да сбърка така сериозно в преценката си за него? Имаше едно-единствено място, където би могла да се опита да научи нещо повече за него. И докато не разбереше истината, щеше да бъде несправедливо да го подозира в лоши намерения.

Джини слезе по стълбите и поиска да оседлаят коня й и да го изведат пред хотела. После се отправи към форта и поиска на входа да се види с капитан Джейк Купър.

Редникът, който отговаряше за местонахождението на офицерите, й каза:

— Съжалявам, мадам, но той замина сутринта във връзка със спешно възникнал проблем в индианската територия.

— Стив Кар с него ли замина?

— Не познавам Стив Кар, мадам.

— Онзи, който вчера докара петима бандити.

— Той ли е? Не, мадам. Той разговаря с капитана снощи и замина. Има ли нещо, с което бих могъл да ви помогна?

— Благодаря, не. Кога очаквате да се върне капитан Купър?

— След около седмица, мадам. Бих могъл да му предам, че сте искали да се видите с него.

— Не, това не е необходимо. Вече ще съм заминала. Благодаря още веднъж.

Джини се върна в стаята си. Започна да крачи из нея разтревожена. „Мамо, татко, Джоана, защо поне един от вас не е тук в момента да ме посъветва и утеши.“ Не знаеше нито какво да прави, нито какво да мисли. Разбираше, че може да седи тук и да го чака, а той никога вече да не се върне. Дори ако имаше нужда за малко да се отдели от нея, трябваше ли тя да се съгласи? Нямаше ли това да се окаже по-скоро зле, отколкото добре на тяхната връзка. Питаше се дали да продължава към Тексас. „А защо да не се обезпокои и той малко? Ако толкова ме иска, той поне притежава уменията да ме намери.“ Не знаеше дали да не му даде шанс още ден-два да размисли и да се върне. „Да, това би било справедливо.“ Може би той не бе помислил, че трябва да остави някаква бележка или бе забравил да остави в желанието си да тръгне колкото може по-бързо. А може би смяташе, че тя му вярва достатъчно, за да разбере, че той скоро ще се върне. Дали не ставаше дума само за една невинна грешка? В такъв случай той щеше да се сети за пропуска си и щеше да й се обади с писмо, телеграма или по приятел.

Но следващият ден изтече без никаква вест от Стив. Надеждите на Джини започнаха да се стопяват, а тревогата й нарастваше. Обърканите й мисли непрекъснато се връщаха на плика с парите и тя започваше да изпитва страх от неговия смисъл. Макар че си бе тръгнал, той поне й бе оставил някаква сума, с която би могла да изкара известно време. От друга страна, парите биха могли да бъдат средство да избегне угризенията на съвестта си за всичко, което й бе причинил. И все пак един скитник не би могъл да има пари за пръскане. Откъде беше намерил парите? Възнаграждение за заловените престъпници? Аванс срещу заплатата му във връзка с новата задача? Нямаше значение, тя щеше да използва парите, за да чака тук чудото да се случи или да се добере до Тексас. Нямаше достатъчно и за двете, така че предстоеше й да вземе трудно решение.

Дойде понеделник сутринта и Джини се убеди, че трябва да гледа реално на нещата: Стив я беше предал, беше я изоставил, точно както Бенет Чапман беше постъпил с Джоана. Едва сега започваше да разбира как се бе чувствала приятелката й. И също като Джоана, тя се нуждаеше от логично обяснение и събиране с близкия човек, а не от отмъщение. И все пак с мистър Чапман нещата стояха по-различно. Той беше баща, беше длъжен, отговорен и морално ангажиран да обича, защитава и подпомага собственото си дете. Дължеше нещо на дъщеря си и Джини трябваше да поиска изплащането на този дълг, както беше обещала на смъртния одър на Джоана.

Но не можеше да накара Стив да я обича или да се върне при нея. Не можеше да направи нищо във връзка с жестокия начин, по който я бе изоставил, докато по отношение на Бенет можеше. Ако Стив беше такъв човек, тя нямаше нужда от него. Щеше да й донесе повече горест, отколкото щастие. Трябваше да го изхвърли от сърцето и мислите си. Трябваше да се концентрира върху началния си план да намери Бенет Чапман и Матю Марстън. Едва ли щеше да й е лесно да забрави Стив, но беше необходимо и едновременно с това беше време да започне да придвижва останалите си важни задачи.

Освен това започваше да разбира, че шефът на Стив, правителството, може би не проявяват същото доверие към нея. Можеше някой да повярва на измислиците на Барт, а и Тимъти Греъм можеше да наприказва лъжи. Не би могла да игнорира вероятността, че някой би могъл да я инкриминира. Всеки момент законът можеше да тръгне по следите й. Не съществуваха свидетели, които би могла да призове в своя полза. Трябваше да се добере до ранчото на Чапман и да се скрие там, докато завърши разследването. Трябваше да се представи като Джоана и това бе единственият начин да запази живота и свободата си.

Помисли дали да не телеграфира на Бенет за пари, с които да замине при него и да се откаже от парите на Стив, но реши, че това е свързано с дълго чакане. Щеше да се разплати със Стив по-късно, ако някога се срещнеха. Ако им беше съдено да бъдат заедно, съдбата щеше пак да кръстоса пътищата им. Дотогава… дотогава имаше работа за вършене. Недопустимо бе да прахосва ценно време, емоции и енергия в безсмислено самосъжаление.

Джини изпрати двата си ката дрехи на пране. Прибра парите в джоба на блузката си и реши да се престори, че се разхожда из града, защото не смееше да се довери на когото и да е било, за да я ориентира. Едва сега забеляза, че въпреки прашните улици и няколкото тротоара градът бе голям и прекрасен. Тази сутрин бяха наизлезли много хора и тя оставаше незабелязана сред тълпата. Мина покрай магазини и работилници, училища, църкви и домове, които явно представляваха луксозни бордеи.

Видя офиса на „Мисури & Уестърн Телеграф“, но вече се бе отказала да телеграфира на Бенет Чапман, че пристига, защото се опасяваше, че някой може да си спомни за подаването на телеграмата и тя да бъде проследена. Стив й беше казал, че повечето работилници са били създадени преди 1860 година, когато е било последното преброяване и бе допълнил, че населението на града е над седем хиляди. Тя видя и офиса на федералния шериф Лутър Уайт и несъзнателно се сви от страх. Стив й беше разказал и за този мъж на закона, който симпатизирал на юнионистите, сред които имаше и връзки, беше назначен на поста си от самия Линкълн и на всичко отгоре беше лекар. Такъв яростен юнионист не би се отнесъл великодушно към един член на Клана. Тя бързо подмина офиса му.

Градът изглежда бързо се разрастваше на юг и изток. Забеляза строежи на много места и й направи впечатление, че работниците се трудят професионално и ефикасно. Стив й бе казал, че градът е обграден от ферми с най-различна площ. Навсякъде се виждаха войници — уволнени и на служба. Можеше да се досети, че някои от по-грубите мъже са уестмени и престъпници. Видя също няколко индианци и си спомни думите на Стив, че наблизо се намирала индианската територия. Надяваше се, че няма да се случи някоя ужасна неприятност, която да забави изпълнението на плановете й.

Спря се пред една витрина и се престори, че задълбочено я разглежда, за да може да се вслуша в разговора на двама войници, чиито случайно доловени фрази я заинтригуваха. Единият каза:

— Не искам да ме изпращат в Тексас, където индианците пак са се разлудували. Майерс и неговият полк сигурно вече са в Белнап.

— Мислех, че Форт Белнап е бил изоставен още преди шейсета година.

— Така е, но тексаските войски са го използвали по време на войната, а сега армията продължава да стои там, докато не построят Ричардсън край Джексбъроу. Дявол да го вземе, та това е на някакви си седемдесет мили от индианската територия. Миналия месец разделили момчетата в стария Форт Ричардсън на две групи и ги изпратили в Белнап и Бъфало Спрингс. Те всички ще се върнат в Ричардсън след няколко месеца. Тогава могат да пратят там някои от нас. Надявам се да не съм сред тях.

— А Майерс взе ли със себе си своята симпатична женичка?

— Кора ще замине при него следващия месец или поне той така каза. Много е неприятно, че няма да има време да се почувства самотна и да спре погледа си на теб, а, Хари?

— Може и да го направи. Те живеят толкова далече от града, че едва ли има възможност да види човешка физиономия. Повечето момчета тук дори не подозират, че е жива и си живее там. Не мислиш ли, че има нужда от помощ покрай фермата и домакинството?

И докато двамата продължиха разговора, шепнейки непристойности, Джини напусна сцената. Малко по-късно погледът й се спря на това, което бе търсила и тя изпита облекчение. Влезе в офиса на службата, която поддържаше дилижансите и си купи билет до Форт Белнап за вторник сутринта на името на Кора Майерс. Каза на агента, че заминава при съпруга си, който бил прехвърлен от Форт Смит във Форт Белнап. Трябваше да допусне, че мъжът едва ли познава всеки войник от съседното поделение, а и той, изглежда, й повярва. И докато оформяше билета й, тя продължи да му говори, използвайки подслушаната информация. Беше изучила картата и разписанието на стената в офиса, докато той беше зает с предишния клиент, така че знаеше, че линията за Оксбоу ще я изведе само на сто и двайсет мили от Далас. Оттам можеше или да замине за Форт Тексас и да хване там дилижанса до Далас, или направо да замине за истинската й крайна спирка — ранчото на Чапман — веднага след като навлезеха в щата на „Самотната звезда“. Пътуването щеше да й отнеме четири дни и половина. По нейна преценка трябваше да стигне в ранчото на Чапман или да бъде непосредствено до него към събота вечерта. Извън всяка опасност от възмездие заради представянето й като Ана Ейвъри.

По обратния път към хотела тя влезе в един магазин за дрехи и си купи семпла рокля за предстоящото пътуване. Повече не можеше да си позволи. Прибра се в хотела, опакова покупката, яхна коня и отиде до една ферма наблизо, където го предложи заедно със седлото за доста по-малко от истинската му стойност. Обясни на щастливия купувач, че иска да е сигурна, че животното ще попадне в добри ръце и че не можела да бъде сигурна в това, ако го продадяла в някоя от конюшните в града. Постъпвайки по този начин, тя щеше да затрудни максимално проследяването й от страна на Стив, на когото можеха да възложат подобна задача, ако нещата не се развиеха добре. Оставаше една последна предпазна мярка: тя съобщи на администратора на рецепцията в хотела, че заминава за дома си с кораб на следващия ден и му плати да предаде на „брат й“ една писмо, когато той се върне.

Джини се приготви за заминаване на следващата сутрин. Изкъпа се, навечеря се добре, допускайки, че това ще е последното й ядене за следващите няколко дни. Бяха донесли дрехите й от пране, така че не представляваше никакъв пробием да опакова нещата си за път. Надяваше се керванът да пристигне в Далас скоро, за да може да прибере останалата част от личните си неща. Разбира се, всичко можеше да се подмени с ново, с изключение на куклата, която майка й беше направила за нея като малка. Не бе искала да рискува да я загуби по време на пътуването в компанията на онази ужасна банда. Надяваше се да се срещне с четирите си приятелки в Тексас.

Джини се огледа. Беше взела всички предпазни мерки, за които се сети. Опитният Стив може и да беше в състояние да я открие. И ако дойдеше за нея, тя се надяваше, че няма да е за лошо. Замисли се за думите в писмото, което го чакаше долу на рецепцията:

Скъпи Стив,

Съжалявам, ако не съм разбрала правилно мотивите ти да ме оставиш тук без писмо или бележка с някакво обяснение, но какво бих могла да си помисля? Не искам да повярвам, че си ме използвал, предал и изоставил по този жесток начин. Но на пръв поглед изглежда така сякаш ми е платено като на евтина държанка за това, че съм споделила леглото ти на няколко пъти, или като че с парите се опитваш да успокоиш угризенията на съвестта си, че си ме измамил. Може би не съм била права, като съм допускала, че между нас се ражда нещо по-особено. Изчезването ти без нито дума ми показва, че съм се лъгала както в теб, така и в онова, което си мислех, че има между нас. Може би ще имаш някакво логично обяснение, когато се видим отново, ако това се случи.

Смятах да ти призная всичко за себе си в неделя сутринта, но ти ме изостави и ме лиши от тази възможност. Не съм сигурна, че ще се върнеш и ще прочетеш това писмо, но реших, че поне това ти дължа, макар ти да не постъпи така с мен. Скоро ще научиш къде да ме намериш, ако почувстваш желание за това.

Не мога да вися тук с надеждата, че някога ще се върнеш, защото имам важна и тайна задача. След твоето напускане и всичките ти номера, сигурна съм, че ще ме разбереш, ако не ти я разкрия. След един-два месеца, ще ти пиша на адреса на капитан Купър, за да ти съобщя къде се намирам. Може би тогава и двамата ще сме готови да бъдем по-честни по отношение на чувствата си. Лъгали сме се толкова много, но, кой знае, може би все още съществува шансът да си простим взаимно и заедно да заживеем щастливо. Ако аз съм ти така мила, както си ми ти, провери за второто ми писмо по-нататък. Ще се моля да не съм сбъркала в преценката си за теб. Ще ми липсваш.

С любов, Ана.

Във вторник сутринта един вежлив и приятелски настроен джентълмен помогна на Джини да се качи на кафявия дилижанс с жълт покрив. Дори и някой от пътниците да знаеше или подозираше, че тя не е мисис Кора Майерс, той не я разобличи. Въпреки това сърцето й биеше лудешки, тялото й трепереше, а напрежението в нея нарастваше. Тя чу вика на кочияша и плющенето на бича. Дилижансът се заклати и потегли. Тя беше поела по пътя, по който щеше да се превърне в Джоана Чапман и скоро щеше да реши дали да бъде жестока или добра с измамния баща на най-добрата си приятелка. Оставяше Форт Смит и всички злощастни приключения зад гърба си. Искаше й се да знаеше дали не оставя зад гърба си и своята любов.

ЧЕТИРИНАДЕСЕТА ГЛАВА

Скоро оставиха Арканзас далече назад. Дилижансът започна прекосяването на територия Оклахома, повече известна като територия на индианците, защото тук живееха осагите, петте цивилизовани племена от Югоизточна Америка, както и други индиански племена. Първоначално се движеха по протежението на Пото Ривър, благодарение на което в главата на Джини нахлуха противоречиви спомени. Бяха прекарали последната си нощ по време на преследването именно на брега на тази река. Но тя не искаше да се занимава със спомени за Стив, затова реши да се разсее, припомняйки си забавните правила, окачени в началния пункт и отнасящи се до етикета при пътуване в дилижанс.

Понеже другите пътници започнаха да влизат в разговори един с друг и на няколко пъти се обърнаха и към нея, Джини реши да се придържа към измислената си история. Успокои се, когато разбра, че никой не познава нито Кора Майерс, нито нейния съпруг. Същото се отнасяше и за тримата, които пътуваха отвън: кочияшът и двамата добре въоръжени мъже от охраната.

Тя гледаше през прозореца и постепенно се убеждаваше, че пътуването с дилижанс е по-разтърсващо и по-досадно от това с фургон. Наистина скоростта беше по-висока, прашната диря, която се виеше зад тях, по-широка и всяка макар и минимална промяна в посоката по-забележима, понеже пътниците се блъскаха един в друг. Пространството вътре беше много по-ограничено, защото в малката кабина бяха поставени три седалки, при това неудобни. Деветима души бяха натъпкани по трима в редица. За щастие тя имаше едно от най-добрите места — това непосредствено зад кочияша.

Средните места бяха без облегалки и онези, които седяха на тях, постоянно удряха коленете си с другите, които седяха на задната седалка. През високите тесни прозорци почти не влизаше въздух и тя започна съвсем ясно да си представя как щеше да мирише след няколко дни път, още повече като се знаеше, че няма да могат да се изкъпят. Надяваше се, че няма да завали, защото това щеше да принуди кочияша да спусне кожените щори и съвсем да блокира притока на свеж въздух.

Странна смесица от звуци атакуваше ушите на Джини: хлопането на багажа по дървените стени на дилижанса, триенето на каишите, плющенето на камшика, пляскането на юздите по кожата на конете, виковете на кочияша, който окуражаваше впряга, громоленето на колелата, тропота на двайсет и четирите копита в твърдата земя, гласовете на пасажерите, които гледаха да убият скуката в разговори.

Съвсем скоро след потеглянето беше установен стриктен ритъм. Полудивите коне бяха принуждавани да препускат в продължение на шестнайсетина мили. В края на тази двучасова отсечка спираха на междинен пункт, където изтощеният впряг биваше сменян за десетина минути, през които пасажерите дори не слизаха, и новият впряг поемаше нататък. Това се повтаряше още на два пъти, следваше двайсетминутна почивка и по време на третата смяна на конете се сменяха и кочияшите. Още два прехода за около два часа и тогава спираха на примитивни станции за през нощта. Подобен график позволяваше изминаването на около осемдесет мили на ден с пет спирания. За малко повече от четири дни трябваше да стигнат до Форт Белнап.

Скоро след като потеглиха през местността Киамичи, гледката навън се смени с познатото й изобилие от зеленина. Към обяд пейзажът малко се поразнообрази: безразборно пръснати камъни сред равнината и дървета, които се издигаха дори по самите брегове на потоците. Преди третата смяна започнаха да се появяват хълмове и възвишения. По време на почивката им поднесоха курабии с пържено месо, придружени с кафе и мляко. Безвкусното ядене не беше нищо особено и на всичко отгоре трябваше да го изконсумират на крак. Спирката се намираше близо до края на Пото Ривър, южно от планините Сан Боа.

Следващата им спирка бе в Уилбъртън, който според един от пътуващите мъже бе известен с това, че даваше подслон на криещите се от правосъдието престъпници с многото си пясъчници и пещери. Четирима пасажери слязоха и на тяхно място се качиха нови двама.

По време на последната отсечка през прозорците можеха да се забележат бизони, сърни, антилопи и койоти. Джини осъзна, че разкошните пасбища, през които минаваха, са собственост на индианците, скрепена с договори. Един от мъжете й посочи стадата добитък, покрай които минаваха, и спомена, че животните са на път за пазара, което й напомни за Бенет Чапман и ролята, която й предстоеше да изиграе с такава неохота.

Джини посрещна с облекчение факта, че въпреки опасните райони, през които се движеха, не бяха нападнати нито от индианци, нито от бандити. Нямаше представа що за неприятности бяха наложили заминаването на капитан Джейк Купър по тези места така спешно, но поне до момента мирната гледка навън не й говореше за каквито и да било размирици, а и съдържателите на станциите не бяха чували за такива. Молеше се всичко да завърши както бе започнало.

Всеки път, когато спираха, облак прах обвиваше дилижанса, нахлуваше през прозорците и принуждаваше повечето пътници да се давят в кашлица. Винаги, когато й се налагаше да слиза или да се качва на дилижанса, се намираха вежливи мъже, които й помагаха. Станциите, в които отсядаха, по правило представляваха комплекси от корали, конюшни, ковачници за подковите на конете, жилищни помещения и две-три недодялани бараки, в които съдържателят, понякога със семейството си, и няколко работници живееха в допотопни условия.

Следваше семпла вечеря, след която мъжете лягаха на пода, кочияшът и охраната на нарове, а жените преспиваха заедно с жената на съдържателя, при това не винаги в отделна стая. Джини мечтаеше за баня и малко уединение. В кервана бе имала достъп поне до тези минимални удобства. Думата „керван“ събуди спомени, на които не искаше да се отдава тази нощ, така че тя ги изтласка от съзнанието си, защото наистина имаше нужда от малко почивка и сън.

Продължиха западно от планините Джек Форк, прекосиха няколко по-буйни потоци и навлязоха сред широколистните гори, които помнеше преди да навлязат в индианската територия. Към края на втория ден стана ясно, че са останали твърде малко пари за да могат пътниците да разчитат на добра вечеря. Храната основно се състоеше от фасул, царевични питки или курабии и дивечово месо, с което съдържателят разполагаше в момента: антилопи, сърни или зайци, което по правило изискваше много време, за да се сготви добре.

Дойде и третият ден: ниските, заоблени хълмове не ги забавяха, а по-високите биваха заобикаляни. Скоро започнаха да се срещат фермери, които отглеждаха царевица и други зърнени култури, добитък и коне. Когато пресякоха Ред Ривър, маркираща границата на Тексас, безпокойството й започна да се засилва. Вече бе изморена и покрита с прах, когато спряха да нощуват след спирката при Гейнсвил, където трима от пътниците слязоха и на тяхно място се качиха четирима нови. Мечтаеше да прекоси линията за Далас колкото може по-скоро, но реши, че ще е най-добре да издържи до спирката, за която си беше купила билет, за да завърши с възприетата от нея самоличност, в, случай че правителството се заинтересува от случая с изчезналата „Мисис Кора Майерс“.

На четвъртия ден пред погледите им се разкри величествено скалисто плато, разположено между два притока на Тринити Ривър. Откри се пъстра гледка от мескит, кактуси, камънаци, площи залети от вода, буйна трева. Обядът по изключение беше по-добър, защото на „Мейн Стрийт“ в Джексбъроу хранителните припаси изобилстваха и бяха по-евтини, а на всичко отгоре се разделиха с трима пътници. Сега заедно с нея пътуваха общо петима, което им позволяваше да се наслаждават на необичаен простор в ограниченото пространство на кабината.

Докато се хранеха, Джини разбра, че край Форт Белнап не съществува такова нещо като град, а това означаваше, че тя ще бъде изложена на любопитните погледи на маса войници. От друга страна, в четири следобед трябваше да мине друг дилижанс в посока към Далас, който се намираше вече само на осемдесет мили от тях. Тя слезе и каза на кочияша:

— Получих съобщение от съпруга си. Иска да го изчакам тук, докато намери подходящо място за живеене. Свалете ми пътната чанта.

Минути по-късно дилижансът потегли сред прашен облак. Тя изчака няколко минути, влезе в съседния офис и си купи билет за истинския краен пункт, представяйки се за мис Джоана Чапман. „Още една нощ, помисли си тя, преди да вляза в новата си роля.“

Докато седеше на верандата, очаквайки другия дилижанс, тя усети, че започват да я гризат съмнения относно предстоящата измама, която трябваше да предприеме. Може би не беше правилно да поема правосъдието в свои ръце, особено да отмъщава, ако се стигнеше дотам. Беше чула ужасни обвинения срещу Бенет Чапман от устата на майката на Джоана. Стела й бе казала, че са й трябвали години, докато забременее с Джоана. И когато Бенет научил, че тя не може да има повече деца, а още по-малко син, той я бе захвърлил и се бе отнесъл жестоко с нея. Твърдеше, че се бил оженил за нея само за да му ражда деца и да му служи като украшение. Бен толкова силно желаел да има син, че осиновил едно десетгодишно момченце, което живеело и помагало във фермата. Двамата с него станали неразделни. Бен дарявал цялата си любов и внимание на момчето, а след това си намерил любовница. Най-сетне за Стела станало невъзможно повече да търпи подобно унижение, тя взела Джоана и заминала за Англия, просто за да се отърве.

Стела бе казала на Джоана, че Бен дори я питал дали тя е негова дъщеря и се съмнявал в това. Той не настоял да се върнат у дома, защото Стела го заплашила да разкрие всичките му мръсни тайни пред приятелите му, съседите и дори пред закона. Стела твърдеше, че Бен държал на реномето си и толкова силно се плашел от възможен скандал, че ги оставил на мира и дори никога не се опитал да се свърже с тях.

Джини си спомни болката в думите на своята приятелка: „Винаги ми е било казвано, че баща ми нито ме обича, нито ме иска и знам, че никога нито ми е писал, нито е пожелавал да се върна при него. Но ето писмата му до мен и майка ми, които доказват, че това не е било истина. И ако мама ме е лъгала за тези неща, може би тя ме е излъгала и за другите. Трябва да разбера защо мама го е напуснала. И защо татко й е разрешил да ме вземе и задържи далече от него. Трябва да науча истината, Джини, трябва да я разбера в Америка, в Тексас, и то колкото е възможно по-скоро. И ако татко е бил жесток, трябва да намеря начин да му отмъстя. А ако е невинен и обвиненията на мама са лъжа, тогава трябва да му съобщя истината за мен и за нея“.

Смъртта на Джоана бе сложила това бреме на нейните рамене. Джини се безпокоеше как ще реагира Бен на неочакваното „завръщане“ на Джоана. Притесняваше се какво ще си помисли осиновеното момче. Беше дала прибързано обещание пред Джоана в пристъп на слабост и съчувствие. Беше напуснала Форт Смит в момент на паника и душевни терзания. Сега осъзнаваше, че би трябвало да тръгне за Колорадо и да потърси баща си, а не да идва тук, да провежда частно разследване и да наказва бащата на най-добрата си приятелка. Но вече нямаше избор и трябваше да продължи с безразсъдния си замисъл, защото сумата, оставена й от Стив бе почти похарчена. А не можеше да остане в Джексбъроу, за да спечели пари за придвижването си на Запад.

Тя се огледа. Погледът й се спря на сградата, наричана „Стария Форт Ричардсън“, от която войниците бяха евакуирани. Градчето беше шумно, но застроено с великолепни къщи от варовик. Повечето от хората сигурно се бяха препитавали с обслужването на войниците, които неотдавна се бяха изтеглили оттук, а сега се грижеха за типове с най-съмнителни намерения. Вече беше успяла да чуе разкази за индиански набези, от които кръвта й се смръзваше и се чувстваше щастлива, че съвсем скоро ще отпътува. Разбираше, че тъкмо близостта до индианската територия и скорошните бунтове са мотивите за разкриването на Форт Белнап и предстоящата реконструкция на Форт Ричардсън, който се намираше на около миля извън града. Наистина, щеше да бъде щастлива, когато напусне този град.

Късно на следващия ден дилижансът спря в далаското депо. Джини взе чантата си и се отправи към един малък хотел, като се надяваше, че е евтин и чист. Увери се, че е права и въздъхна с облекчение. Въпреки прашните си и измачкани дрехи, тя реши да вечеря, преди да се изкъпе, защото не можеше да влезе в салона за ядене с мокри кичури — съхнеха с часове.

След чудесното ядене тя се приближи към администратора на рецепцията и го попита познава ли човек на име Бенет Чапман.

— Собственик е на ранчо наблизо — поясни тя.

— Да, мис Чапман, това е един фин джентълмен. Да не сте му роднина.

— Да. Ще ви помоля утре да ме упътите за ранчото му — дори служителят да беше запомнил името, под което се бе представила, едва ли щеше да изглежда странно, че тя се нуждае от упътване, защото Джоана беше напуснала Далас на двегодишна възраст.

Мъжът се усмихна:

— Мистър Чапман ще бъде в града сутринта за неделната служба в църквата малко по-надолу по улицата. Можете да се срещнете с него там, а можете и да изпратите чрез пастора бележка до него да ви посети тук.

— Благодаря ви за информацията, сър, много ми помогнахте. Лека нощ.

Джини се къпа дълго и старателно изми светлокафявата си коса. Искаше да изглежда по най-добрия възможен начин за срещата, което нямаше да е лесно с обикновената памучна рокля, която беше запазила специално за случая.

И докато се разхождаше из стаята, осъзна, че в мислите й отново се беше наместил Стив Кар. Толкова много ги разделяше — и не само разстоянието. Може би никога вече нямаше да се срещнат и тя така и нямаше да узнае дали не бе сбъркала в преценката си за него. Може би той никога нямаше да стане от онзи тип мъже, които се женят и привързват към дома. Кой знае, може би единственото, на което този мъж бе способен, бе работата му, съчетана със самотното съществуване, което си бе наложил. Беше толкова сложен и противоречив човек: добър и лош, силен и слаб, раздаващ се и непристъпен, нежен и твърд. Защо не искаше да отпусне душата си достатъчно, за да може тя да…

„Спри да се заблуждаваш, Джини, най-вероятно никога няма да разбереш къде е.“

В неделя сутринта тя грижливо се облече. Беше изплашена, неспокойна и гледаше с неохота на перспективата да се представя за Джоана. За пореден път изпита съжаление, че не бе използвала парите на Стив за пътуване до Колорадо, но после махна с ръка, вече беше твърде късно. Поне приличаше доста на Джоана и знаеше достатъчно за живота на най-добрата си приятелка, за да разчита да заблуди Бенет Чапман и другите в Далас. Трябваше по някакъв начин да намери пари, за да издири Метю Марстън. Предупрежденията в последните му писма я караха да се въздържи да му телеграфира в Колорадо Сити. Беше без изход: или трябваше да се превъплъти в Джоана, или… какво?

Джини отиде пешком до църквата и избра място по-назад. Някои от присъстващите я погледнаха, други се усмихнаха или просто кимнаха. Усети, че едновременно я е страх да поеме дъх и цялата трепери. Един мъж от другата страна на пътеката поздрави свой приятел, който току-що беше влязъл. „Здравей, Бен“, чу го тя да казва.

Джини се напрегна и се вгледа по-внимателно. Това можеше да се окаже нейната… цел. Мъжът беше добре облечен. Изглеждаше добре и беше сам. Косата му — смес от черно и сиво — бе добре вчесана. На ръст бе малко под шест фута и доста набит. Не би се изненадала, ако това бе Бен Чапман, защото този човек бе съумял да създаде огромно ранчо за отглеждане на добитък в дивата пустош, водейки битки с индианците, суровото време и другите опасности. И докато новодошлият оглеждаше присъстващите, тя успя да забележи, че очите му са кафяви, а усмивката му приятна. Челото му беше набраздено, а покрай изразителните му очи се виждаха безброй бръчици. Ако това бе човекът, който тя търсеше, Джини не можеше да реши от какво са те: от четирийсет и деветте му години, от непрестанната работа под слънцето или от изживяна болка. Защото дори един суров и студен човек, според нея, би трябвало да носи белези от трудностите и загубите, които Бенет Чапман би трябвало да е изживял.

Двете по-възрастни жени до нея си разменяха книжката с църковни песни по време на службата. Но когато започна проповедта, на Джини й се прииска да избяга от църквата. Последното нещо, от което имаше нужда днес, бе проповед на тема Десетте божи заповеди, които предупреждаваха срещу кражбата, лъжата, изискваха да бъдеш милостив, да уважаваш баща си — все неща, които скоро щеше да наруши. Но издържа стоически до края на службата.

Джини бързо излезе навън и започна да наблюдава хората, които си тръгваха. Някои от тях спряха и я поздравиха, но тя само им благодари, без да окуражава явните опити за разговор. Вслушваше се в имената и скоро разбра, че мъжът, който я интересуваше, е наричан от някои „Бен“, а от други „мистър Чапман“. Сърцето й биеше панически. Не знаеше дали устата й ще се отвори и дали краката й ще се помръднат. Щеше ли гузната й съвест да се изпише на лицето й, в погледа й? Трябваше да си припомни колко важна е задачата и успешното й изпълнение за Джоана и нея самата. Когато той се отправи към каретата, за да си тръгне, Джини се приближи до него и го запита:

— Вие ли сте Бенет Чапман, сър?

Мъжът свали крак от стъпалото, на което бе готов да се качи и се обърна с лице към нея. Въпросителният му поглед се заби в нейния.

— Да. С какво бих могъл да ви помогна?

„Бъди пряма, семпла и бърза, Джини.“

— Аз съм Джоана. Току-що пристигнах от Англия. Мама е мъртва. Исках да се срещна с баща си.

Мъжът беше толкова изумен, че не можеше да проговори. Той я гледаше така, сякаш се страхуваше да повярва на очите и ушите си. След малко кафявите му очи се стоплиха и навлажниха.

— Ти си Джоана? Моята скъпоценна загубена Джоана?

Тя се насили да отговори:

— Да, сър, това съм аз! — Тя видя, че той я оглежда от главата до краката. — Моля ви да ме извините за външния ми вид, но загубих вещите си по време на пътуването. Тази семпла рокля беше единственото, което можех да си позволя. — Той продължаваше да я гледа и мълчанието му започваше да я изнервя. — Съмнявате ли се, че съм дъщеря ви?

— Разбира се, че си моята Джоана. Колко много приличаш на майка си.

Тя не долови очакваната омраза в мекия му поглед, нито неодобрение в задавения от емоциите глас. И все пак опита:

— Лошо ли е това?

Успокои се, когато Бен й се усмихна и завъртя отрицателно глава. Не знаеше как точно да реагира, когато той я прегърна и щастливо се засмя. Почувства се неловко, когато я отдръпна на една ръка разстояние и с любов я огледа отново.

— Детето ми, най-сетне си у дома. Страхувах се, че никога повече няма да те видя, просто не знам какво да кажа. Това е такъв шок. И такава прекрасна изненада.

Изглеждаше искрено щастлив и развълнуван.

— Надявам се, че е така, татко. Аз просто не знаех къде другаде да отида. Свърших парите. Моето семейство е тук! Добре дошла ли съм?

Бен се засмя и отново я прегърна.

— Да, да, момичето ми. Исках да се върнеш от мига, когато майката ти те открадна преди толкова време.

— Открадна ли ме?

Бен се огледа и предложи:

— Нека говорим у дома. Толкова много неща имаме да си казваме.

— Отседнах в хотел „Клемс“. По-добър не можех да си позволя.

— Но ти идваш с мен у дома, нали? Моля те!

Това беше последният й шанс да се откаже от играта.

— Аз…

— Разбира се, че идваш. Ти си единствената ми дъщеря. Сега ще приберем нещата ти и потегляме — той отново я изгледа от главата до краката. — Станала си една прекрасна млада жена, Джоана. Толкова съм горд с теб и толкова щастлив, че се върна. Почакай, докато се видиш с Нан и Стоун. Те няма да повярват на чудесната новина.

Тя се престори, че имената нищо не й говорят.

— Оженили сте се повторно?

— Не, не — отвърна той бързо. — Нан е моята икономка, а Стоун е осиновеният ми син, осиновен още от времето, преди да те отнемат от мен. Разбира се, че не можеш да помниш Нан и брат си — ти беше само на две години, когато Стела ме лиши от единствената ми дъщеря… Какво ти е разказвала за мен? — смени той рязко темата.

Джини прецени, че изглежда загрижен и малко изплашен.

— Много малко, татко. Не обичаше да говори за вас и за миналото, не го правеше дори с мен.

— Спомена, че се е поминала.

— Да, през февруари, след простуда. Използвах малкото пари, които ми останаха от нея, за да пристигна в Америка. А дотук се добрах с керван от фургони и дилижанс. Беше ужасно, но ще ти разкажа за злощастните си приключения по-късно.

— Вече няма да се притесняваш за пари и няма да се страхуваш, Джоана. Обещавам ти, че отсега нататък всичко ще бъде наред.

— Благодаря ви, татко.

— Хайде да се прибираме, толкова време те нямаше вкъщи.

Джини се усмихна и отвърна:

— Да, татко, бяхме разделени наистина дълго.

Джини се загледа в каменната арка, под която минаха. На нея беше изгравирана голямата буква „С“. Бяха пътували през земите на Чапман в продължение на повече от час. Гледката беше чудесна: огради, добитък, коне и каубои, пръснати из загражденията. От тревистия хълм се разкриваха много постройки: обори, спомагателни помещения, корали и една голяма къща.

Бен спря на едно възвишение и направи жест с ръка към местността пред тях:

— Ето, това е домът, Джоана. Всичко това ще принадлежи на двама ви със Стоун един ден.

— Тук ли е… брат ми? Бих желала да се срещна с него.

— Не в момента, но скоро ще се върне. Отсъства по работа. Стоун живее тук от дете. Направи много, за да изглежда ранчото такова, каквото го виждаш пред себе си. Момчето имаше нужда от баща и от семейство. Беше толкова добър, че го осинових, когато бе на десет години. Той ми е като истински син, Джоана, но това няма да те лиши от баща. Надявам се ще се съгласиш, че е справедливо да разделите ранчото с него?

Джини се запита дали наистина Бен бе изсипал цялата си обич и внимание върху своя „син“, както Стела разказваше.

— Разбира се, че съм съгласна, татко. Изгарям от желание да се видя с него.

— Убеден съм, че и той ще бъде очарован да се срещне с теб. Той те обожаваше. Колко бих искал двамата да бяхте израсли заедно. Толкова бе тъжен, когато Стела… Но нека забравим това засега — той цъкна с език, дръпна юздите и те продължиха пътя си.

Когато стигнаха пред къщата, Бен скочи от каретата и извика:

— Нан! Нан! Ела да видиш кой съм ти довел! Тя се върна! Моята любима Джоана се върна при мен!

Джини се загледа в красивата четирийсетгодишна жена, която забързано излезе на верандата. Копринената й черна коса беше пристегната в кок на тила й. С тъмните си очи, крехкото си телосложение и косата си тя й заприлича на испанка.

— Джоана…

Джини чу името да се откъсва от устните на Нан в удивен шепот. След това видя спретнатата жена да тича към нея ентусиазирано. Те си размениха усмивки и бързо се огледаха. Изведнъж Нан я прегърна по начин, който показваше искрена радост и обич.

— Толкова е хубаво, че пак си у дома, мъничката ми. Баща ти така страдаше и толкова се молеше за твоето завръщане. Този ден е наистина благословен.

— Стела е починала преди няколко месеца, така че Джоана е решила да се върне тук.

Джини забеляза известно напрежение в лицето на Нан при тази неочаквана новина. Жената хвърли поглед към Бен, за да прецени как той възприема нещата. Двамата се усмихнаха един на друг по начин, който показа на Джини, че са близки приятели.

— Съжалявам за майка ти. Ела, влез. Разкажи ни всичко.

И жената влезе в къщата, носейки пътната й чанта. Когато Джини малко изненадано погледна Бен, той се усмихна и й обясни, че Нан е част от семейството още преди тя да се е родила.

— Тя е една от нас. Без нея не бих могъл да се справя. Сигурен съм, че ще я обикнеш.

Когато влязоха вътре, Бен продължи:

— Нан, покажи на Джини стаята й. Нека се поосвежи там, преди да седнем да обядваме.

Джини последва стройната жена до една стая, която направо я изуми.

Нан се усмихна и обясни:

— Тази стая се поддържа така в очакване на твоето завръщане още от деня, когато заминахте. Почиства се всяка седмица и се мебелира на всеки пет години, щом мебелите остареят и стените избелеят. Искаше да е в идеално състояние, когато се върнеш, за което винаги се е молил и е вярвал, че ще стане. Всичко, което виждаш вътре, е подбрано лично от него. Понякога съм го намирала да седи на леглото, да мисли за теб, а понякога дори и да плаче за загубата. Толкова много те обича, мъничката ми. Всяка Коледа и на всеки твой рожден ден ти купуваше подарък — ще ги намериш всичките в чекмеджетата. Но така и не ти ги изпрати, защото Стела отказваше да… Извинявай, това не е нещо, за което би трябвало да говоря. Може би все още си опечалена.

— Вече започнах да свиквам, но благодаря ти за загрижеността. Стаята наистина е чудесна — Джини погледна деликатната жена и прошепна: — Не познавам нито теб, нито татко, нито тази къща. Чувствам се малко странно тук.

Нан сложи ръка върху раменете на момичето и я потупа.

— Ти беше само на две годинки и, разбира се, че не би могла да помниш нито нас, нито къщата. Не се безпокой, скоро всичко ще ти изглежда познато. Толкова съм щастлива, че си тук, Джоана. Ти наистина много липсваше на баща си.

— Какъв е той, Нан? И така ли трябва да те наричам?

— Ти ми казваше Нана, но мисля, че сега, след като си пораснала, Нан е по-добре. Станала си много красива жена, Джоана. Той ще бъде много горд с теб.

Джини се запита дали Нан не отговори на въпроса й съзнателно.

— Защо го е напуснала майка и защо ме е взела със себе си? — попита тя и видя някаква лека гримаса да пробягва по лицето на жената.

— Не би трябвало аз да говоря с теб на тази тема. Попитай него. Но изчакай малко, Джоана, моля те. Това минало е едно голямо бреме за него. Бреме, което той носи вече много години. Дай му възможност да се почувства щастлив поне малко. Той заслужава спокойствие и ти му го донесе. Дайте си време, за да свикнете един с друг. Сега да отидем при него. Имаме толкова много неща, за които да си поговорим.

По време на дългия и великолепен обяд с Бен и Нан,, Джини разказа всичко, което й се бе случило: пътуването й до Америка, малкия им заговор с Чарлз Ейвъри, отвличането й от престъпниците, спасяването й от Стив Кар, прехода до Далас.

— Този мъж заслужава награда, ако някога го намерим — заяви Бен. — При всички тези затруднения и неприятности цяло чудо е, че си оцеляла. Показала си смелост и хитрост, Джоана, като моя истинска дъщеря.

— Благодаря ви, сър. Имаше моменти, когато беше страшничко, имаше други, когато беше трудно. Този скаут наистина ни измъчи по време на подготовката, но уроците му ме спасиха и само благодарение на тях съм отново тук. Ако знаех за намеренията на мистър Ейвъри, нямаше да се замесвам в тях, преструвайки се на негова дъщеря — тя им разказа още някои неща за Чарлз, за мотивите му, за плана му да й помогне да се добере дотук след трудното пътуване. Бен въздъхна:

— Аз мога да разбера до какви крайности може да доведе войната един човек, как може да го принуди да предприема безразсъдни ходове. Имахме късмет тук, че войната много не ни засегна и че това „Правителство на реконструкцията“, както го наричат, досега не е създало на мен и съседите ми никакви проблеми.

— Щастлива съм да го чуя, сър, понеже по другите места е ужасно. Не можете и да си представите какви ужасни гледки видях и на колко горчивина станах свидетел по пътя насам — тя му разказа за някои неща и видя, че той свива вежди поразен.

— Благодарен съм, че не ми се наложи да воювам и че подобни гледки са ми били спестени. Бог е бил милостив с мен. Той те върна при мен, разбира се, с помощта на мистър Кар. Ако можем да се свържем с него, аз ще му върна парите, които ти е дал — може би значителна сума за един труженик като него. Кажи ми сега какво се случи с майка ти? — попита той неочаквано.

Джини се изненада от рязката смяна на темата. Погледна тихата жена до себе си и попита дали може да говори свободно пред Нан.

— Всичко е наред, момичето ми. Нан е с мен още от преди да се срещна и оженя за майка ти. Тя ми е… като сестра, а за теб трябва да е като леля. Нямаме никакви тайни между нас, ние живеем и работим толкова близко един до друг, че такива просто не би могло да има.

Впечатлението й до момента беше, че Бен обича своята дъщеря. Той просто не можеше да откъсне светналия си поглед от нея. Усмихваше се, засмиваше се на всеки няколко минути, сякаш освобождавайки бликащата в сърцето му радост, за да не се пръсне. Това радваше Джини, озадачаваше я, объркваше я. Може би, мислеше си тя, миналите му грешки са били резултат от недостатъци, от които се бе освободил с годините. Някой — Бен или Стела, или и двамата — беше излъгал за миналото. Но кой бе това и в какво беше лъжата?

— Ако предпочиташ, Джоана, аз мога да изляза.

Джини разбра, че продължителното й мълчание беше изтълкувано неправилно. Тя се усмихна и каза:

— Не, Нан, не е необходимо. Татко ми каза, че си част от семейството, така че трябва да останеш и да чуеш всичко. Историята е толкова тъжна, че не съм сигурна дали той би искал да я чуе насаме. Сигурна съм, че новината за нейната смърт е дошла като шок за него, така както и неочакваното ми пристигане. — Джини събра остатъците от куража си и продължи: — Ще ви помоля да не си мислите нищо лошо за мен, но аз смятам да кажа истината, колкото и грозно да ви прозвучи тя. Понякога мама беше една объркана, егоистична и импулсивна жена. Но вие знаете това от опит, татко, а и ти, Нан — би трябвало да си го спомняш. Обичах я, но тя правеше много грешки. Постъпила е неправилно, като е заминала и ме е държала без възможност за какъвто и да е било контакт с вас, било е грешка да живее така.

— Не се притеснявай да говориш истината, Джоана — окуражи я Бен. — Ние знаем, че това, което казваш, е вярно. Тя се омъжи за мен, защото бях богат и преуспявах. Аз се ожених за нея, защото беше красива, нежна, притежаваше чар и имах всички основания да очаквам, че от нея ще стане идеална съпруга и майка. Но това, което съм видял на повърхността, не е било нейната същност. Не мога да стоваря цялата вина върху нея — ние и двамата сбъркахме. Не бяхме подходящи един за друг и това ни донесе много страдания. Тя искаше да бъде свободна, а аз не можех да я задържа, без да разваля всичко между нас. Продължавах да смятам, че тя ще се осъзнае и ще се върне. А трябваше да дойда и да ви докарам у дома. Първоначално не исках да бъдеш травмирана между двама каращи се родители и искрено вярвах, че едно бебе повече се нуждае от майка, отколкото от баща. А въпреки многото й недостатъци, тя беше добра майка и много те обичаше. На мен просто не ми стигаше времето. Работех много, за да мога да издържам това ранчо и да го направя проспериращо. Страната все повече се разкъсваше от проблемите на робството и през петдесетте години непрекъснато възникваха безредици. Тогава дойде откъсването и започна войната. Установих, че ми е трудно да взема страна, за мен и двата лагера бъркаха.

Той пое дълбоко дъх и бавно го изпусна, преди да продължи:

— Не бях страхливец, но трябваше да остана тук и да защитавам ранчото си от янките, бандитите и мошениците, които крадяха земя — земята, която един ден ще бъде твоя, Джоана — твоя и на Стоун. Реших, че ако спра да осигурявам охолния живот на Стела, с който тя беше свикнала, тя ще се умори от борбата с ежедневните проблеми и ще се върне у дома. Определено не си представях да се хване на работа, за да се издържате — беше прекалено глезена за това. Съобщих й, че ще й изпратя билети за връщане в момента, когато ги поиска. Оставих да минат прекалено много години, преди да повдигна въпроса за теб. Извинявам се за това, Джоана, надявам се, че ще ми простиш. Никога не съм искал да бъдете в нужда, но не можех да пратя на Стела пари, защото знаех, че тя няма да ги използва, за да се върне. Как се справяхте там?

Джини беше разочарована да научи някои от тези факти. Бен не бе имал представа как са живели те там и макар да бе имал парите да ги издържа, беше ги използвал като средство за натиск върху Стела. И все пак, без да бъде провокиран, напълно свободно и с извинителна нотка той призна, че е направил грешка. Може би желанието му да принуди Стела да се върне у дома е служело като оправдание за тази постъпка. Но защо не бе намерил един месец време, за да се отдели от скъпоценното си ранчо и да провери дали детето му има какво да яде и дали има покрив над главата си? Както бе казала веднъж на Стив: „извинявай“ си остава само дума, ако не е подкрепена и от чувство.

— Майка изхарчи всички пари, които е била взела от теб, когато е избягала. Когато свършили, тя… тя станала метреса на един английски лорд.

Бен се изправи в стола си.

— Какво е направила? Стела е допуснала дъщеря ми да бъде свидетелка на нейния грешен живот? Господи, Джоана, не знаеш колко съжалявам, че е трябвало да живееш в такава обстановка. Не мога да повярвам, че тя се е съгласила да се превърне в държанка. Беше толкова горда и суетна. Допусках, че се е омъжила по английските закони — без да се развежда с мен.

— Мама вярваше, че този човек я обича и че след време ще се ожени за нея, но това не се оказа истина. Може би точно затова и не се е опитала да се разведе — оставила си е отворена вратичка, в случай че й се наложи да се върне тук. Колкото повече израствах, толкова повече се превръщах в досадница за лорда. Когато станах на тринайсет, той плати издръжката ми в един пансион в Лондон. След това имах малко възможности да се виждам и с двамата. Но в пансиона не беше лошо. Научих се да бъда дама и получих добро образование. Имах чудесна приятелка, която беше пристигнала от Джорджия — тя ми стана като сестра. Двете се върнахме в Америка заедно с един и същи кораб. Когато мама почина пред февруари, перът ми спря издръжката. И когато по-късно преглеждах вещите й, открих сред тях достатъчно пари, за да си платя пътуването до Далас. В сандъка й намерих и едно писмо от вас, татко, с което я молите да ме изпрати у дома или сама да ме доведе.

Джини видя, че мъжът пред нея изведнъж пребледня, като че ли изплашен от мисълта за това какво още имаше в това писмо. Тя се съмняваше, че той помни съдържанието на всяко писмо, което бе написал, затова му каза какво бе прочела и той се отпусна. Би искала в това писмо да бе прочела за тайната, която той се опасяваше, че бе научила, защото неговата реакция й показа, че има някаква ужасна загадка, която трябва да бъде разрешена.

— Исках да се срещна с вас, затова пристигнах тук. Предполагам, че от време на време мога да бъда също така импулсивна и безразсъдна като мама.

— Постъпила си правилно, Джоана. Взела си най-мъдрото решение. Доволен съм.

— Беше малко страшничко, когато акостирахме в Савана и видяхме какво е направила войната в Америка през време на дългото ми отсъствие. Мистър Ейвъри изглеждаше толкова добър и надежден. И това беше единственият начин, по който можех да се добера до Тексас. Страшно бе и пътуването с дилижанса от Форт Смит. Не смеех да ви телеграфирам от който и да е град, защото се опасявах, че ще ми заповядате да не идвам.

— Как си могла някога да си помислиш, че не съм те обичал и не те искам?

Джини реши да се опре на своите чувства и безпокойства по отношение на собствения си баща, за да намери правилния отговор:

— Измина толкова време, откакто сме разделени. Аз дори не ви познавам и не знаех, че сте писали и до мен.

— Е, разполагаме с останалата част от нашия живот, за да се опознаем. Ние сме заедно, Джоана, и аз никога няма да допусна нещо да ни раздели отново, обещавам ти това. Надявам се, че не ме обвиняваш за това, че майката ти беше зла и слаба. Знам, че ме беше намразила и искаше да ме напусне. Не можех да се разведа с нея и да се отрека от теб, така както тя го направи с мен. Надявах се, молех се тя да дойде на себе си, да разбере какво е оставила тук и да се върне.

От името на Джоана и на себе си, Джини отговори:

— Знам, че е така. Ужасно е за една дъщеря да израсне, без да познава баща си.

Бен довърши изстиналото си кафе и се усмихна.

— Този разговор беше дълъг и изморителен и за двама ни. Мисля, че сега трябва да си починеш след дългото пътуване. Ще говорим пак довечера, утре и още много дни.

— Прав сте, татко. Изморена съм и разговорът беше труден — Джини стана и си тръгна, след като се усмихна на Бен и Нан, която не беше продумала нито дума по време на мъчителния разговор.

Влезе в стаята на Джоана и се огледа. Мебелите от черешово дърво бяха изкусно изработени. Дъските на пода бяха излъскани, а центърът на стаята беше покрит с килим на цветя. Постелката на леглото, стола и завесите бяха в същите пастелни нюанси на зелено, синьо и розово върху слонова кост. На шкафчето лежаха сребърен гребен и четка, ваза с цветя и бутилки с одеколон. Маслената лампа беше със стъкло, духано на ръка, а от двете страни на огледалото над ниската тоалетна масичка имаше месингови канделабри. Една чудесно подредена стая и на Джини й се прииска Джоана да можеше да я види и да й се наслади.

Тя се изтегна на удобното легло с надеждата, че най-тежката част от измамата е приключила. Нито за миг Бен или Нан не я бяха погледнали със сянка на съмнение. Беше изненадана, че и на двамата не им мина мисълта, че би могла да е изпратена от Стела, за да отмъсти или да изкопчи пари. Те я бяха приели с отворени обятия и това караше Джини да се чувства виновна. Отсега нататък й трябваха съвсем ясни доказателства, за да може да вземе окончателното си решение, но трябваше да работи бавно и внимателно, за да не събуди подозрения. Но имаше и още едно препятствие, което трябваше да преодолее — Стоун. Надяваше се, че ще заблуди и него с лекотата, с която се бе справила с Бен и Нан. Все пак, като се отчиташе колко би му струвало завръщането на неговата „сестра“, той можеше и да не изпита възторг от пристигането й. „Ако ме виждаш и чуваш, Джоана, повярвай, аз наистина се надявам, че правя каквото трябва. Но е много по-трудно, отколкото двете с теб си го бяхме представяли.“

Джини легна настрани, без да затваря очи. Като че ли онова, което бе видяла и научила, трябваше да я убеди, че Бен е обичал дъщеря си през цялото време и гледа с огорчение на миналото. Тя стана от леглото и отиде при шкафчето. Прегледа всяко чекмедже и всеки подарък, който Джоана така и не получи и за който дори не подозираше. Трагичността на случилото се предизвикваше болка в сърцето на Джини. Имаше кукли и други детски играчки. Но имаше огърлици, шалове, красиви панделки, книги, комплект за писане, скъпи принадлежности за писмена работа, чантички, извезани с мъниста, брошки и още много други неща, подходящи за дъщерята на един богат родител. Ако Джоана беше получила макар и един от тези подаръци, тя несъмнено би изпаднала в екстаз. Беше жестоко и грозно от страна на Стела да лиши дъщеря си от тях. Беше проява на егоизъм и страх от страна на Бен да не направи нищо, за да ги получи тя. Колко ужасно се оказваше да стоиш по средата между двама враждуващи родители. И все пак Джоана не беше за съжаление главно благодарение на Вирджиния Марстън. Двете не биха могли да се обичат повече и да се чувстват по-близки дори ако бяха сестри. Още веднъж Джини изпита съжаление за тежката загуба на приятелката си.

Трябваше да потисне онова желание да нарани Бен, така както той бе наранил Джоана. Каква ли беше истината за Бен и Стела, какво криеше миналото? Наистина ли той обичаше и искаше Джоана? Беше ли тя за него нещо повече от поредната вещ, която иска да притежава? Ако не беше онази монета, заклещена в ъгъла на сандъка на Стела, двете с Джоана никога нямаше да научат, че баща й се бе опитвал много пъти да се свърже с нея и да я повика при себе си. Беше ли излъгала Стела, когато споменаваше, че Бен се е държал грубо? Възможно ли бе да се повярва на една жена, която бе живяла години наред в открит грях и която бе заплашвала мъжа си със скандал? От друга страна, можеше ли да се вярва на един мъж, който бе позволил да му отнемат дъщерята само и само за да избегне скандала? И можеше ли подобен човек да бъде уважаван? Кой би повярвал, че този Бен, с когото тя току-що се бе запознала, би могъл да бъде жесток към жена си и едно бебе? Но Бен се беше изплашил толкова от заплахата, че се бе отказал от единственото си дете. „Ако, мислеше си Джини, е ставало дума само за една заплаха.“ Но Бен имаше и Стоун, когото обичаше и на когото гледаше като на плът от неговата плът и кръв от неговата кръв.

„А защо моят недостоен баща не е направил нищо, за да подкрепи и защити своята дъщеря?, я беше запитала Джоана. Той отказа да го стори преди години. Той стана причина двете с майка да изпаднем в трудна ситуация. Той съгреши и значи трябва да заплати за това. Мама е мъртва заради него. Аз живях в страх и самота заради него. Обещай ми, че ще научиш истината за баща ми и за миналото. Обещай ми, че ще го накараш да страда, както той направи да страдаме. Но ако той не е виновен, както мама твърди, дари му малко щастие, преди да му кажеш, че вече ме няма. Позволи му да се радва на мен чрез теб… ние двете толкова си приличаме“.

„О, Джоана, съзнаваш ли какво поиска от мен? Ами ако сбъркам? Ами ако той ме убие, след като научи истината? Ами ако осиновеният му син откаже да ме приеме, за да не дели ранчото с мен? Тази среднощна тайна може да се окаже много по-опасна, отколкото и двете сме си представяли.“

Следващите четири дни изминаха много по-бързо и по-лесно, отколкото Джини си беше представяла. Животът в ранчото беше интересен. Започна да харесва Бен, Нан, надзирателят Бък Питърс и всички работници. Беше очевидно, че всички се възхищават на Бенет Чапман и го уважават. Тя изпитваше наслаждение да язди из ранчото, да се учи на нови неща, да опознава бащата на Джоана. И колкото по-дълго продължаваше измамата, толкова повече започваше да му вярва и да му се възхищава, толкова повече се затвърждаваше убеждението й, че той се е променил с годините, толкова по-сигурна ставаше, че Джоана би го обикнала и приела, и най-важното, би му простила. И толкова по-трудно ставаше да разкрие истината и толкова по-дълбоко затъваше в капана, който сама си бе поставила.

Джини беше убедена, че Бен щеше да бъде сломен, ако разбере, че е бил излъган и че дъщеря му е мъртва. Не знаеше колко още ще издържи трудната си роля. Тази игра на баща и дъщеря я караше все по-силно да иска да се види със собствения си баща. Безпокоеше се за него. Дългият интервал между последното му писмо и нейното заминаване я караше да се съмнява дали е още жив и да се страхува все повече от неговите врагове. Ами ако не може да докаже, че е убит и не може да разкрие извършителя? Ами ако някой друг е поискал правата над сребърната мина? Ами ако отиде в Колорадо и не намери никого и просто остане там, без шанс да се измъкне? Щеше ли да бъде толкова ужасно да изживее живота си като Джоана Чапман? Да, защото тя не беше Джоана.

Едва след завръщането на Стоун тя можеше да анализира двамата мъже заедно, едва тогава щеше да разбере дали той представлява за Бен повече отколкото Джоана, както Стела твърдеше. Веднъж бе успяла да се промъкне в стаята му с надеждата да научи нещо повече за него. В чекмеджетата и гардероба бе открила много дрехи — ежедневни и за празник. Стори й се странно, че повечето от тях изглеждат нови или практически неупотребявани. Реши, че Стоун е заминал с тези, с които се облича по-често. Беше разгледала някои от нещата му и бе установила, че той е над шест фута и е строен. Нямаше никакви снимки, от които да разбере как изглежда. Но имаше портрет на Стела и Джоана над камината в гостната, портрет, нарисуван преди да заминат. В стаята на Стоун намери много книги, следователно той обича да чете. Не намери писма, нито сувенири, от които да разбере нещо повече за този човек.

Направи й впечатление, че Бен и Нан не говорят за него. Когато им зададе няколко въпроса, отговорът бе, че те искат тя да се срещне с него и сама да прецени. Реши, че това е малко странно, при положение, че й беше брат и „любимец“ на Бен по думите на Стела.

Джини спря да пита и само наблюдаваше. Тя беше научила, че стаята на Бен е в единия край на долния етаж, а на Нан — в другия. Никой никога не спомена друго женско име. Джини се питаше възможно ли е той да има приятелка наблизо, при положение, че почти не напуска дома. Изключение правеха случаите, когато се мяташе на коня, за да излезе заедно с работниците. Ако Стела беше казала истината за неговите кръшкания, може би той вече бе загубил вкус към тях с възрастта.

Възможно бе Бен да е развил някакво романтично влечение към Нан с течение на годините, още повече след като двамата живееха толкова близко един до друг. Джини подозираше, че Нан изпитва по-дълбоки чувства към Бен, отколкото бе допустимо за една готвачка, домакиня и едва ли не „сестра“. Понякога тя улавяше Нан да гледа захласнато Бен с поглед, в който й се струваше, че има обич и желание. И понеже Бен беше свободен мъж вече, беше ли изключено те да задълбочат чувствата Си. „Колко романтично би било това“, помисли Джини с усмивка.

Любов и романс… Къде я бяха довели те? „Бяха й донесли болка и самота“, повтаряше си тя. „Къде си сега, Стив? Липсвам ли ти така, както ти ми липсваш, ако ти липсвам изобщо? Върна ли се във Форт Смит, за да ме потърсиш? Трябва ли да ти пиша, или телеграфирам, за да ти кажа, че съм тук? Не, още не… едва когато изпълня задачата си. Толкова те обичам и желая. Моля те, обичай ме и ти.“

В петък научиха, че керванът от Джорджия е пристигнал в града. Бен я убеди да позволи на момчетата да донесат багажа й, за да попречат на приятелите на бандитите да разберат къде се намира и да се опитат да й отмъстят за това, че беше помогнала за залавянето им. Тя изпрати писма до Луси, Мери, Руби и Ели. Обясни им „истината“ и ги помоли да й дадат адресите си, за да може да им пише и в бъдеще. Чувстваше се отвратително, че не може да се види с тях за последен път, но съветът на Бен й се стори разумен.

Когато Джъстин „Бък“ Пигърс се върна с личните й вещи, Джини поблагодари на надзирателя. Бързо изтича в стаята си, за да прочете бележките от четирите си приятелки, с които имаше толкова общи изживявания.

Стив така и не се беше върнал при кервана, а пътуването от Виксбърг до тук бе преминало без емоции.

Джини разопакова нещата си и Нан й помогна да ги подреди по шкафовете. Тя остави скъпоценната си кукла на леглото и сърцето й преливаше от щастие, че не се бе загубила. Обясни на Нан, че това е скъп спомен от приятелка в пансиона и жената й повярва.

Когато Джини се преобличаше за вечеря, тя се сети за парите в чекмеджето. Бен й ги беше дал, за да не се чувства неговата „Джоана“ безпомощна пак, както се бе чувствала след смъртта на майка си. Джини знаеше, че сумата е достатъчна, за да си купи билет за дилижанс до Колорадо Сити, защото беше попитала служителя за цената, преди да напусне станцията в Далас. Беше дала на Бен шест дни щастие и облекчение от измъчващото го чувство за вина. Не можеше да го накаже за миналите му деяния, защото не вярваше, че го заслужава, а още повече защото той сам се бе измъчил за допуснатите грешки през изминалите години. Бен щеше да остане с Нан и своя „син“, които Трябваше да го утешат, след като научеше ужасната истина за смъртта на дъщеря си. Имаше ли някакви причини да остава в ранчото макар и още ден? Беше сложила край на своята среднощна тайна с Джоана по най-добрия начин, на който бе способна. Разполагаше с писмото на приятелката си, от което истината ставаше ясна. Защо да стои още?

Следващата сутрин й даде отговора: дойде й мензиса. Трябваха й още три дни, три дни, които бе по-добре да прекара тук, отколкото свита като пиле в някакъв дилижанс, където не можеше дори да се измие. Вторник беше денят, когато да реши да каже на Бен истината и да замине, ако, разбира се, признаването на измамата не я принудеше да потегли незабавно.

Слава Богу, поне не беше бременна — нещо, за което не бе помислила в пламъка на страстните преживявания със Стив. Колко трагично щеше да бъде първото му дете да сподели съдбата на баща си и да израсне като огорчено от живота незаконородено дете. Любовта наистина можеше да накара хората да постъпват глупаво и безразсъдно. Струваше ли си любовта на каквато и да е цена? Не можеше да отговори на този въпрос след всичко което бе направила заради любовта на Джоана, на баща си и на Стив Кар.

Не бе попитала Бен защо го бе напуснала Стела — щеше да му даде възможност да отнесе ужасната си тайна в гроба. Реши, че ще си признае и ще напусне ранчото следващата седмица.

Човекът, който не излизаше от мислите и мечтите на Джини, се бе върнал във Форт Смит и бе научил неприятните новини на своя двайсет и осми рожден ден. Стив не можеше да повярва, че тя бе напуснала живота му. Писмото й бе пропито с горчивина. Беше ядосан, че тя не бе получила неговото обяснение, но капитан Купър така и не се бе върнал до нейното заминаване. Никой не я беше видял да тръгва нанякъде. Не беше в списъка на пасажерите на никой от минаващите кораби, нито сред пътниците на дилижансите. Конят й го нямаше. Беше попитал Джейк дали има войник на име Майерс, който е бил изпратен в Тексас, защото единствената жена, пътувала същия ден, се казваше така. Беше научил с разочарование, че има, че се казва Кора и че е около двайсетгодишна жена с кестеняви коси.

Защо бе заминала, безпокоеше се Стив? Как бе съумяла да го направи толкова добре обмислено? Дори и той с неговите умения не можеше да проследи дирите й сега, след толкова време. Тази загуба, прибавена към загубата на най-добрия му приятел, го караше да се чувства самотен, много по-самотен, отколкото се бе чувствал, преди да срещне Ана. Беше му казала, че той човърка раните си, оставя ги отворени и незараснали и отказва на всеки, включително и на нея самата, да се погрижи за тях. Осъзнаваше, че това бе истината. Нейни бяха и думите, че когато дойде подходящият момент, ако обстоятелствата позволяват, той ще бъде готов, ще има желание, даже ще изгаря от нетърпение да се освободи от болката, която пазеше дълбоко в себе си. Сега знаеше, че въпросните обстоятелства се казват „Ана“ и му е дошло времето да започне на чисто. Разбираше, че проблемите, с които се бе сблъсквал, го бяха направили силен, както тя му бе казала, дори по-силен, отколкото бе предполагал, преди тя да нахлуе в живота му. Горчивината, която го разяждаше отвътре, бавно го унищожаваше и вероятно бе унищожила единствената му надежда за светло бъдеще, ако Ана не поискаше да се свърже с него. Стив не можеше да я обвинява за заминаването й, защото в светлината на това, което се бе случило, поведението му изглеждаше наистина незаинтересовано и подло. Което не беше истина. Той бе разбрал, че обича и желае Ана. Но сега може би я бе загубил завинаги, защото тя не знаеше за чувствата му, които се бе страхувал да й разкрие. Безпокоеше го споменаването на някаква тайна, за която тя намекваше в писмото си. Което означаваше, че точно в тази минута тя би могла да се намира в опасност, а той бе безсилен да я спаси. О, духове, как мразеше това чувство!

Чудеше се каква ли бе задачата, която бе решила да изпълни, какви лъжи му беше наговорила и какво бе готова да си признае. Защо не се видя с нея в нощта преди да тръгне? Защо й беше оставил парите, които тя бе използвала, за да избяга, или поне защо не ги бе дал на Джейк? Защо не бе сложил своята бележка при парите. Беше доверил на администратора пари, но не и личното послание, което се страхуваше, че някой прекалено любопитен може да прочете.

Но беше късно да се укорява сега. Когато пътуваха с кервана, тя му протегна ръка, която той отблъсна.

„Ти решавай своите проблеми, аз ще решавам своите“, това бе отговорът. Би могъл да научи тайните й отдавна, ако не бе проявил такъв инат и такова чувство за самозащита. В писмото си тя признаваше, че го е лъгала, значи, когато се срещнеха, тя щеше да бъде готова да прояви същото разбиране и същата готовност за прошка, за които беше готов и той. Тя го обичаше и го искаше — не казваше ли точно това писмото? Следващите един-два месеца щяха да бъдат ужасни за него, защото щеше да ги прекара в очакване и в надежда тя да не размисли. Беше предупредил Джейк Купър, че ще поддържа връзка с него чрез телеграми. Как щеше да издържи до момента, когато ще може да й каже истината?

Молеше се да не го е излъгала за връзките си с Клана. Тимъти Греъм не знаеше нищо за нея, когато го арестуваха в Сейнт Луис… или поне така каза. Значи тя наистина се бе опитвала да избяга от бандата, когато я бе спасил. В такъв случай тя не можеше да се върне обратно на юг, за да се постави на разположение на ККК, да му помогне да преодолее загубата си и да се опита да успее там, където баща й се бе провалил. От онова, което му бе казала, тя имаше основателни мотиви да търси отмъщение. Където и да бе отишла, той се надяваше, че е в безопасност и че ще му се обади по-скоро, отколкото споменаваше. А докато чакаше, можеше да се погрижи за един друг мъчително болезнен проблем и да свърши една последна работа: да намери и накаже убиеца на най-добрия си приятел.

Джини започваше да се изнервя, че цели дванайсет дни след нейното пристигане тя продължаваше да не намира куража да разкрие своята истинска самоличност и да признае измамата пред Бен и Нан. Обвиняваше се, че е страхливка, че се притеснява да причини на Бен болка, че гледа с неохота на мисълта да напусне този щастлив кът и да замине сред опасностите на Колорадо с нищожната надежда, че баща й е още жив. Защо не се обади на Стив чрез капитан Купър, за да му каже къде се намира и да го помоли да я придружи до Колорадо? Но той може би изобщо не се е връщал във Форт Смит. Ами ако и той е намерил смъртта си, което съвсем не бе изключено при този изпълнен с опасности живот, който водеше? Можеше ли тя да захвърли всичко, което имаше тук в ранчото, за да преследва някакви несигурни мечти? Трябваше да го направи, защото нямаше правото да живее живота на Джоана. Беше доставила радост на Чарлз, превъплъщавайки се в образа на неговата дъщеря. Беше ощастливила и Бен, представяйки се за Джоана. Сега беше ред да зарадва и своя баща. И двете роли, които бе приела да изиграе, й бяха донесли неприятности и тревоги. Крайно време бе да стане самата себе си.

Утре ще отиде в града, за да изпрати телеграма на Стив. Молеше се все още да значи за него достатъчно, за да дойде и да й помогне да се справи с трудното положение, в което се намираше. И веднага щом разбере, че е пристигнал, ще каже на Бен всичко. Оставаше й да се надява, че ще й прости.

Продължи да се облича за обяда — едно от най-приятните събития за дена. Но изпитваше някаква тревога, без да знае защо.

Бен се усмихна и каза:

— Стоун, най-сетне си у дома, сине. Имам една изненада за теб: сестра ти се върна от Англия. А Стела е мъртва.

Младежът застина изумен:

— Джоана е тук?

— Да, и е прекрасна. Няма за какво да се безпокоиш — обещах ти, че когато умра, половината ранчо ще бъде твое. И нищо не се е променило — така е записано в завещанието ми.

Стоун видя блясъка в очите на баща си. С мъка сдържа горчивината, която напираше в гърдите му.

— И каза ли й за мен? — видя Бен да свежда глава засрамено. „И съвсем разбираемо“, каза си той.

— Не, синко, знаеш защо не мога. Моля те, разбери ме.

— Опазването на името Чапман е най-важното нещо за теб — обвини го Стоун. — Не аз, не майка, нито твоята скъпоценна Джоана.

— Но това име е и твое, сине. И ти също не искаш да бъде опетнено.

— Мое е само, защото съм осиновен. Но аз бих предпочел нещата да бъдат ясни. Това, че съм наследник на половината ти имущество, не е толкова важно, колкото хората да знаят чия кръв тече във вените ми. През целия си живот трябваше да лъжа кой съм и какъв съм. Как можеш да кажеш, че ме обичаш и ме искаш, когато си се отрекъл от мен още с раждането ми и си ме направил копеле в очите на всички? Майка те обичаше и ти служи почти трийсет години. Дори след като Стела разбра за вас и си замина, ти пак отказа да се ожениш за нея. Сега тя е мъртва, но ти вероятно ще продължаваш да намираш основания да не го направиш. Което не ти пречи да твърдиш, че я обичаш и желаеш.

Стоун скъси разстоянието между двамата и сега се беше надвесил над съкрушения си баща. Знаеше, че му причинява болка, но не можеше да се въздържи, защото искаше да отвори очите на Бен. Сега, когато вече знаеше какво означава любовта, той имаше аргументи, които да изстреля срещу мъжа, който беше причинил болка на майка му и на него, както беше причинил болка на Джоана и нейната майка. Първо щеше дълбоко да нарани баща си, а после трябваше да му помогне да излекува раните си за доброто на всички.

— Как може един почтен човек да вкарва в леглото си две жени едновременно? Ти използва и двете по най-егоистичен и жесток начин, татко. Измами всички ни. Ти все още не мислиш, че майка е достатъчно добра да стане мисис Чапман, защото е индианка от племето на апахите, а значи враг и страшилище за белите. Аз, тъй като в мен тече твоята кръв, съм достатъчно добър да бъда осиновен и да наследя половината от ранчото ти, но понеже съм мелез не заслужавам хората да знаят, че съм твой син и че името Чапман ми принадлежи по право. Работих за теб и с теб в продължение на години. Бих направил всичко за теб. Но сам нямаше да науча истината, ако не ви бях чул веднъж да се карате със Стела, защото ти никога не би ми казал. Би ме оставил да мисля през целия си мизерен живот, че съм индианско копеле… — той никога не би нарекъл любимата си майка курва, както повечето шушнеха, без да смеят да го кажат открито, понеже тя се намираше под закрилата на Бенет Чапман. — Дори трябваше да се преструвам, че тя не ми е майка, за да не се досети никой за истината относно вас двамата. Не е честно, татко. Не можеш ли да го разбереш?

— Причинил съм ти по-голяма болка, отколкото съм допускал, Стоун, и страшно съжалявам. Но сега не е времето да ровим миналото като куче на бунището. Джоана скоро ще слезе, синко. Тя не знае нищо за нас и нито, моментът е подходящ, нито обстановката позволява да й разкриваме тази ужасна тайна. Моля те, нека поговорим за това по-късно.

— Винаги казваш „по-късно“, татко. Не те ли е страх, че някога, когато се съгласих да ме признаеш за свой законен син, може да се е оказало много късно? Когато ми се родят деца, аз бих искал те да знаят кои са баба им и дядо им и какъв е произходът им.

— Времената и хората се менят, сине.

— Не, ако съдя по това, което виждам, а съм бил навсякъде. Хората винаги ще мразят и отхвърлят индианците, защото дори такива като теб отказват да признаят, че ги приемат. Имам нужда от душевен мир, татко. Това е причината, поради която се върнах — да го потърся. Ако не решим скоро този въпрос, ще стане, прекалено късно. Това ли желаеш?

Бен погледна развълнувания си син.

— Бъди търпелив с мен, Стоун. Знам, че си прав. Бях страхливец твърде дълго време по отношение на много неща. Обичам те. Остави ме да намеря най-добрия начин и да обясня ситуацията на сестра ти, преди да разкрием истината пред всички. Ще го направя, сине, обещавам. Съвсем скоро вече няма да има лъжи и измъквания. Да оставим това сега, чувам, че Джоана слиза.

— Добре, татко, още един, последен шанс — той почувства нужда да пийне нещо силно, за да се успокои след трудния разговор и преди да се събере отново със „сестра“ си.

Когато Джини влезе в стаята, тя видя един мъж с гръб към нея и с наведена глава, който си наливаше чаша уиски от масичката с напитките. Стегна се, защото се досети, че това трябва да е Стоун и че трябваше да посрещне ново предизвикателство с ролята си.

— Брат ти се върна, Джоана. Стоун, помниш ли сестра си…

Мъжът се обърна и челюстта му увисна. Тъмните му очи се разтвориха широко от удивление, а след това се свиха подозрително. На каква се правеше сега? Как беше разкрила така внимателно пазената от него самоличност? Какво искаше от неговото семейство с безочливия си опит за поредната измама? Може би се опитваше да го изнуди да се ожени за нея, защото я обезчести? Жените измислят такива неща. И преди реши дали да я разкрие или не, той прошепна:

— Ана Ейвъри, какво правиш тук?

Джини пребледня и се разтрепери. Сърцето й лудо заби. Устните й се разтвориха. Погледът й падна на двата колта с монограмите „S.C.“ на дръжките им: но не вместо Стив Кар, а вместо… Стела или беше излъгала или бе сбъркала възрастта на Стоун, той не беше на двайсет и пет! Как само я беше заблудил! Беше я накарал да изпита съчувствие към него, защото бил самотник, безпаричен скитник, никому ненужно копеле! А тя го беше обикнала, беше му повярвала, беше му се отдала! А той е бил просто като баща си — един безскрупулен използвач на жените! Беше й разказал тези лъжи, за да оправдае изоставянето й, след като те… О, Небеса, ами ако тя наистина беше Джоана…

— Ти си Стоун Чапман, осиновеният син на Бен? Значи си ме излъгал, нещастно… — гняв и възмущение я задавиха и попречиха да произнесе последната дума. Как бе могъл да бъде толкова жесток и студен?

— Вие двамата изглежда се познавате отпреди — отбеляза Бен.

Стоун и Джини погледнаха озадачения Бен, забравили за присъствието поради изживения шок. И двамата се питаха какво да кажат и да направят сега.

ПЕТНАДЕСЕТА ГЛАВА

— Да, татко. Той е човекът, за когото ти разказах — най-сетне продума Джини. — Тъкмо той ме спаси от онези разбойници, когато се преструвах, че съм дъщерята на Чарлз Ейвъри. Представи се като Стив Кар и аз му повярвах, повярвах на всяка една негова дума.

Стоун забеляза, че неговото присъствие и новината, която току-що бе научила, предизвикаха у нея най-искрено удивление. И все пак не му се искаше да й се довери, нито пък беше склонен да й повярва. Спомни си как го бе поканила вкъщи, но не бе и подозирал, че тя е имала предвид неговия дом. „Не, това не е Джоана Чапман, не може да бъде Джоана, тревожно си мислеше той. Това сигурно е поредният трик.“

— Преструвала си се, че си дъщерята на Ейвъри? — повтори той с подигравателен тон. — Искаш да кажеш, че не си Ана Ейвъри?

Бен се засмя и рече:

— Разбира се, че не е, синко. Това е Джоана. Тя ми разказа за всичко, което заедно сте преживели, докато се е опитвала да дойде тук, при нас.

Стоун впери смразяващ поглед в младата жена. В очите й се четеше само… страх и болка. Но, ако иска да го прелъсти, защо ще се представя за негова сестра? О, ами да, нали всички знаят, че той е осиновен. Дали пък не е замислила да се намъкне в семейството му, да се ожени за него и след това да признае измамата? Ами ако истинската Джоана се върне и я разобличи? И все пак тя изглежда толкова уплашена, толкова уязвима. Сигурно си мисли, че той я е измамил. Вероятно малката мошеничка не е знаела, че Стив Кар и Стоун Чапман са едно и също лице. Дали пък да не се направи, че й вярва и да се възползва от нейното благоразположение? Не, не би могъл да го стори, защото имаше една съществена подробност, една тайна, за която тя дори и не подозираше. Би могъл да я има само, ако я разобличи и ако изобщо може да й прости за лъжата.

— Наистина ли ти разказа за всичките ни преживявания, татко? — най-сетне продума Стоун.

— Да — отвърна Бен, без да подозира нищо за отношенията им и набързо обясни на сина си причините, поради които тя е напуснала Англия и как точно се е добрала до вкъщи. — Бог да те благослови, благодарен съм ти, че си й спасил живота. Поемайки риска да се представи за Ана Ейвъри, тя не е очаквала, че на главата й ще се струпат толкова неприятни изненади. Щастлив съм, че си бил там, за да й помогнеш. Предполагам, че тогава си действал по една от твоите тайни задачи. Слушай, Стоун, опасно е да работиш като специален агент към Министерството на правосъдието. Защо не се откажеш от тази работа? Върни се в ранчото. Имаме нужда от теб, синко. Е, няма ли да прегърнеш сестра си?

Последната дума се заби като нож в злощастното сърце на Стоун. След като чу разказа на Бен — съдържащ подробности, известни само на истинската Джоана — той не можеше да се самозалъгва повече. Когато бе казал на служителя от хотела, че е неин брат, той нямаше ни най-малка представа, че това ще се окаже истина. О, Боже, та той се бе любил със собствената си сестра! Слава Богу, че тя не знае истината. Джоана смяташе, че той е осиновен, че няма кръвна връзка с него, така че тя въобще не съзнаваше какво са направили… Но ако Стела й е казала истината, тя сигурно се е ужасила, като е разбрала кой е всъщност Стив Кар.

Докато Бен се впускаше в пълни подробности около приключенията им, Стоун не го слушаше, тъй като историята му бе вече прекалено добре позната. Беше огорчен и разгневен от факта, че след като най-сетне се бе влюбил, трябваше да научи, че жената, която обича, е негова сестра и че не е възможно да прекарат остатъка от живота си заедно. Трябваше да намери начин и да забрави греховните чувства, които изпитваше към нея. И, което е по-лошо, ако тя не знае истината, а той се молеше да е така, не би могъл да й обясни защо трябва да отхвърли любовта й. Ако се е върнала вкъщи, за да отмъсти или за да иска пари, то алчността и омразата й са съсипали и нейния, и неговия живот. Ех, ако се бяха доверили повече един на друг, ако и двамата бяха разкрили истинската си самоличност, преди да отидат твърде далече! Вината беше негова, защото тя няколко пъти се бе опитала да му признае истината за себе си, но той я бе възпрял. Проклинаше жестоката съдба, която им бе изиграла лоша шега. Как би могъл да се примири с това, което бе сторил? Как би могъл да спре да я желае? Как би могъл да забрави, че тя иска да бъде с него, че го обича и че вероятно ще бъде съкрушена от кошмарната истина? Какво ли си мислеше тя в този труден момент?

Разкъсвана от съмнения и въпроси, Джини също не слушаше Бен. Как би могла да разкрие истината пред човека, когото обича и пред неговия заблуден баща? А може би гневът им ще заглуши болката от новината за смъртта на Джоана? Страхуваше си, че и двамата мъже ще поискат да си отмъстят и тя може да бъде арестувана за измама. Ех, ако бе казала на „Стив“, че истинското й име е Вирджиния Марстън. Но тогава пък Стоун щеше да я разобличи пред баща си и тя щеше да се окаже в още по-неблагоприятно положение. Не, все още не биваше да си признава истината, защото нито познаваше, нито имаше доверие в човека, когото обичаше, макар че много й се искаше да успокои някак си Стоун. Щом тръгне за Колорадо, ще му остави писмо, в което ще обясни всичко и ще му се извини. Стоун не беше от тези, дето лесно се мамят, и тя много добре знаеше това. След превъплъщенията й в Ана и Джоана, той щеше да я помисли за лъжкиня и алчна мошеничка, едва ли би й повярвал, че го обича.

Ако Стоун наистина изпитваше някакви чувства към нея, той би се държал по съвсем различен начин в този момент. В крайна сметка, след като е осиновен, той не би трябвало да я отбягва. Освен ако не може да се примири с думата „сестра“ и се тормози от факта, че е съблазнил дъщерята на осиновителя си. Но те не са извършили кръвосмешение! Нали не са кръвни роднини, нали всъщност Джоана и Стоун не са брат и сестра? А може би не му се нравеше, че „Джоана“ се е върнала и той ще трябва да дели с нея любовта и парите на Бен. Може би не я обича и се страхува, че тя ще предяви някакви претенции към него. Дали пък не е наранила гордостта му, като го е излъгала? Сигурно вече се съмняваше в искреността на чувствата й. О, как копнееше тя да му разкрие истината, но нещо в държанието на Стоун я караше да мълчи. Независимо от всичко, което й бе сторил, тя все още го обичаше и желаеше! Имаше толкова много неща, които искаше да му каже, но не и в присъствието на Бен. Тя трябваше да говори насаме със Сти… Стоун. Как би могъл да я презира, след като самият той е лъжец и измамник!

Възвърнала самообладанието си, Джини рече:

— Мистър Ейвъри наистина има дъщеря на име Ана, Стоун. Би трябвало да знаеш защо напуснах Форт Смит, ако си се върнал там и ако са ти предали писмото ми.

— Точно това направих, но ти пък не си получила моето писмо. — Той го извади от джоба си и й го подаде. Веднага разбра, че направи грешка и събуди любопитството на Бен, но вече беше късно да го издърпа от ръцете й. — Джейк Купър трябваше да ти го предаде, но така и не успя, защото му възложиха някаква спешна задача. Няма значение, вече си вкъщи, жива и здрава.

Джини бе развълнувана и изумена от факта, че той й бе оставил съобщение. Нямаше търпение да го прочете. Мушна го в джоба на роклята си и каза:

— Ще поговорим по-късно. Имаме да си кажем толкова много неща.

Стоун веднага разбра за какво става дума, но не би могъл да го позволи, все още не. Ейвъри я бе измамил и тя бе потърсила утеха в Стоун в момент, когато бе уязвима и скърбеше за майка си, а не за най-добрата си приятелка, както му бе казал Чарлз.

— Ще имаме достатъчно време да поговорим по-късно.

— Може би довечера, синко — обади се Бен.

Стоун се вцепени от отчаяние, доловил намека в тона и погледа на баща си. Не, Джоана не бива да разбере, че са съгрешили пред Бога и закона, отдавайки се на взаимните си страсти. Ще трябва да убеди баща си никога да не разкрива общата им тайна. Не биваше да се поддава на чувствата си, трябваше да обуздае пламналото си желание. О, Бог да му е на помощ, та той все още обичаше тази жена и мечтаеше да се люби с нея!

— Не, татко, сега не му е времето да обсъждаме такива лични неща. Може би някой друг ден. По-добре да не ровим в миналото.

— Както кажеш, синко — смутено, но с чувство на облекчение отвърна Бен. — Може да си побъбрите двамата, докато кажа на Нан да сложи още една чиния на масата. Радвам се, че си дойде, синко. Сега сме истинско семейство.

След като Бен излезе от стаята, Джини и Стоун впериха поглед един в друг.

— Защо ме излъга? — попита тя. — Може би само, за да ме прелъстиш и сетне да избягаш, защото си мислиш, че си прекалено огорчен и озлобен, за да се обвържеш с мен или с някоя друга жена? Тук ти се радваш на любов, семейство и добър живот. Наговори ми всички онези неща само за да ти се отдам. Не си нито скаут, нито наемен преследвач, ти си човек на закона, таен агент. Ти ме използва и сетне ме захвърли, Стоун. Защо?

Лешниковите й очи се напълниха със сълзи, той не успя да се сдържи, придърпа я в прегръдките си, като тихо й каза колко много съжалява. Разтреперана, тя се сгуши в него. Трябваше да бъде нежен, състрадателен към нея, трябваше да я утеши, без да признава любовта си. Изненадан от самия себе си, Стоун за първи път разбра, че е способен да обича, че има чест и съвест.

— Никога не съм се отнасял така с жена и не съм имал намерение да те обидя. Харесвах Ана Ейвъри, но не исках да бъда измамен, много пъти се опитвах да ти го обясня. — Беше мъчително за него да я лъже, да й причинява страдание, да я докосва без да я целува, да овладее страстното си желание. — Истина е, че съм незаконно роден. Баща ми не ме е признал и фактът, че Бен ме е осиновил, не може да компенсира огорчението ми. Аз не живея тук. Двамата с Бен не се разбирахме и дойдох само, за да изгладим недоразуменията си… Сетне трябва да замина… защото имам друга работа.

Джини сякаш не схващаше напълно смисъла на думите му. Трябваше да го накара да се изрази по-ясно и тогава да реши как да му признае истината.

— Ти не разбираш, Стоун. Вината е моя. Трябваше да ти кажа коя съм. За нас все още има надежда, ние не сме кръвни роднини. Искам да бъда с теб.

Разкъсван от противоречиви чувства, Стоун с усилие се отдръпна от нея. Целият гореше от любов и желание. Трябваше да сложи край на тази история, тук и сега.

— Прости ми, Джоана, но не може да има нищо между нас. Аз наистина те харесвам и за мен беше удоволствие да бъда с теб, но това е всичко. Не бих могъл да те обикна. Взаимните ни хитрини бяха болезнени и ни струваха твърде скъпо. Трябва да забравим това, което се случи между нас, и ти обещавам, че то няма да се повтори. Ако не ти, а някой друг ме бе измамил, сигурно щях да го убия. Нищо не ме разгневява така, както лъжите и преструвките. Ти си красива жена, Джоана, и дяволски привлекателна и аз не можах да устоя на изкушението да те любя. Но не биваше да го правя.

Но нима иска да каже, че никакви други чувства не го вълнуват освен собственото му плътско желание?

Как смее да й говори така хладнокръвно за „лъжи и преструвки“, след като самият той често прибягва до тях? Тя впери мрачен поглед в него.

— Значи ти не изпитваш към мен това, което аз изпитвам към теб, така ли?

— Да, така е — едва-едва отвърна той — и съжалявам за това. Нямаше как да ти кажа кой съм и какъв съм, но щях да се върна във Форт Смит и да ти призная истината. Въпреки че те излъгах, не ми се искаше да страдаш заради мен. Налагаше се да изпълня задачата си докрай. Трябваше да съм сигурен, че ти не си замесена, защото в противен случа би могла да ме издадеш на други членове на ку-клукс-клан. Усещах, че нещо те мъчи, но така и не разбрах какво е то. Ако можех да променя това, което се случи между нас, бих го направил. Себелюбиви глупаци като мен не струват и пет пари. Ти страдаше за майка си, знаеше, че рано или късно ще те уличат в лъжа и се обърна към мен, защото си смятала, че можеш да разчиташ на мен. Аз не съм мъжът, когото ти заслужаваш.

Отчаяна, Джини реши да направи последен опит да го развълнува и трогне.

— Не е вярно. Съдбата ни срещна отново и това е някакво предзнаменование. Ние можем да разрешим този проблем. Обичам те, Стоун. Обичам те и те желая още от онзи пръв ден в Джорджия. Каквото и да стане с нас, аз винаги ще те обичам. Ти не си и никога няма да ми бъдеш брат. Искам да сме заедно до края на живота си.

Стоун се престори, че е сърдит и рече:

— Ако е така, Бог да ни е на помощ.

— Знам, че имаш причина да не ми вярваш, защото съм те лъгала преди, но кълна се, аз наистина те обичам.

— По-добре да ме забравиш — рече той повелително. — Забрави това, което се случи между нас.

Джини го погали по бузата.

— Не мога, а и не искам. Обичам те.

Докосването й го смути и той отстъпи крачка назад.

— Тогава лошо ни се пише, Джоана. Никога не съм искал да те нараня, не искам да го правя и тази вечер. Скоро ще разбереш, че аз не съм подходящият мъж за теб. Не изпитвам никакви чувства към теб. Исках само да те любя и нищо повече. Не споменавай пред татко, че ме обичаш и че двамата с теб… Ако го сториш, ще си тръгна и никога повече няма да се върна. — Така или иначе той имаше намерение да си тръгне тази вечер, за да бъдат далече един от друг.

Джини потрепера, като чу жестоката му закана и все пак нещо я караше да се съмнява в думите му.

„Сега си вкъщи — мислеше си тя — и аз ще ти докажа, че грешиш. Ще те изкушавам и преследвам всеки миг. Ти няма да можеш да ми устоиш.“ Но, ако той й е говорил истината, тогава по-добре да не се разкрива пред този опасен човек.

Бен се върна, погледна навъсените им лица и рече:

— Нан каза, че вечерята ще бъде готова след двадесетина минути.

Тя му бе казала още, че е чула стъпките на сина си и че е подслушала разговора им.

— Искам да видя леля Нан… за малко — обади се Стоун. — Ще поговоря с теб по-късно, татко. И с теб, Джоана. Радвам се, че и двамата ви виждам отново.

Стоун излезе от стаята и отиде да види майка си, преди да си тръгне.

Бен забеляза безпокойството на Джини и се усмихна.

— За какво си приказвахте със Стоун? И двамата изглеждате малко напрегнати. Да не би да имате някакви неприятности?

— Не, татко. Имахме само един малък спор, преди той да напусне Форт Смит. Не го обвинявам. Той смяташе, че аз съм Ана Ейвъри и че съм замесена в онзи случай с ку-клукс-клан. Сърди се, че не съм му казала коя съм, но скоро ще му мине. Мислехме си, че сме станали приятели и въпреки това продължавахме да се мамим един друг. Предполагам, че просто и двамата сме се страхували да разкрием тайните си.

Бен не успя да прикрие тревогата си.

— Вие двамата не сте… Имам предвид, че не сте си допаднали прекалено много, нали?

Джини се престори на развеселена и се засмя.

— О, не, татко. Стоун се държа твърде студено и дори грубо с мен, но все пак е симпатичен човек. Харесва ми. Надявам се, че ще се задържи повече време тук и ще можем да се опознаем.

— Дано! Преди отношенията ни не бяха особено добри, но сега сме готови да изгладим недоразуменията.

— Чудесно, татко. И двамата го заслужавате.

Няколко минути по-късно Бен предложи да седнат на масата. Нан влезе в трапезарията.

— Стоун си тръгна, Бен — осведоми го тя. — Замина. Каза да не се притесняваш. Ще се върне след седмица-две.

— Замина, без да каже и дума — промърмори Бен.

— А как е той, добре ли е?

Нан се усмихна и се опита да го успокои:

— Нищо му няма Бен. Просто не искаше да се сбогува с вас двамата. Разполагаше с твърде малко време. Работи по някаква изключително важна задача. Бързаше много, но обеща скоро да се върне — наблегна тя.

— Хайде, вечерята е готова.

Джини все пак си наложи да хапне от вкусното ядене и да води непринуден разговор. Не можеше да проумее защо Стоун е побързал да си тръгне. Вероятно е искал да избяга от нея. „Изкушение или разкаяние?“ — питаше се тя. А може би е решил, че и двамата имат нужда от време, докато свикнат и приемат истинската си самоличност? Е, поне беше казал, че скоро ще се върне. Тогава тя би могла или да му въздейства по някакъв начин, или да му признае истината и да си тръгне.

Когато най-сетне приключиха с вечерята, на Джини й се прииска да остане сама. Усещаше, че Бен и Нан са някак странно напрегнати, въпреки че не го показваха. Реши, че има нещо нередно, защото и двамата бяха тъжни и притеснени. Не отваряха дума за Стоун. Дали наистина той не живее тук? Дали наистина двамата мъже не са се разбирали помежду си? Дали завръщането на истинското дете — другият наследник на ранчото — не е причинило още повече неприятности? А може би Стоун е оставил на Нан съобщение, което да предаде на Бен.

— Ще ти помогна да почистиш масата, Нан. Твърде изтощена се чувствам тази вечер. Толкова много неща се случиха днес.

— Лягай си, Джоана. Аз ще помогна на Нан.

Джини се престори, че приема с готовност предложението, но нетърпението му да се освободи от присъствието й събуди нейното любопитство. Видя, че Бен стана от мястото си, за да помогне на необичайно притихналата жена. Притисна се до стената, за да подслуша разговора им.

— Защо Стоун си тръгна толкова бързо, Нан? Разстроен ли беше?

— Чух какво си казахте двамата, преди Джоана да дойде при вас. Това е жестоко спрямо него, Tsine — подчерта тя. Нарече го „любов моя“ на езика на апахите — нещо, което правеше винаги, когато бяха сами. — Трябва да се сдобрите. Трябва да си простите, да проявите разбиране и търпимост един към друг. Той е твой син, Бен. Съвсем естествено е желанието му всички да узнаят истината. Дотук животът му премина в лъжа. Хората не смеят да се подиграват в лицето на Стоун Чапман, но го правят зад гърба му. Ако не беше го осиновил, те нямаше да му позволят да седи с тях в една и съща стая. Хората мразят апахите. Та нали затова ти не посмя да се ожениш за мен и да признаеш нашия син. Той има нужда от теб, Бен, от твоята любов и съчувствие. Той е почти съсипан от огорченията, които е бил принуден да изживее. Сега ти подава ръка, отвърни му със същото преди да е станало твърде късно.

Джини не можеше да повярва на ушите си — значи Стоун е дете на Бен и Нан, и Бен е осиновил собствения си незаконно роден син. Нан не е испанка, а индианка от племето на апахите и в жилите на Стоун тече индианска кръв. Той е знаел истината и е искал баща му да го признае официално за свой син. В следващия миг очите на Джини се разшириха и сърцето й подскочи. О, Боже, значи Стоун и Джоана имат един и същи баща и той го е знаел. Помислил си е, че се е любил със…

— Дали Джоана знае за Стоун? — разтревожен попита Бен.

— Едва ли, Tsine, освен ако Стела е била достатъчно жестока, за да й го каже.

— Стела е жестока, коравосърдечна и отмъстителна. Щом научи за теб и Стоун, тя открадна дъщеря ми. Заплаши ме, че ако тръгна подир Джоана, ще предизвика ужасен скандал. О, Боже, как ми се искаше да си взема обратно момиченцето. Обичах я, имах нужда от нея, тъй както от Стоун. Защо не предизвиках Стела? Защо се поддадох на шантажа й? Защо позволих Джоана да страда през всичките тези години? Защо причиних толкова мъка на Стоун? Аз съм един себелюбив страхливец, Нан. Трябваше да се оженя за теб и смело да изляза срещу всеки, който посмее да презира моето семейство. Как можах да бъда такъв заслепен глупак? Как можах да повярвам, че съпругата ми трябва да е бяла жена с благороден произход? Донякъде и аз съм виновен, че Стела беше толкова зла и порочна.

— Не, Tsine, тя си беше такава още преди да се ожените.

— Ако Джоана разбере, че Стоун е наш син, тя ще ме намрази и аз отново ще я загубя. Ще си помисли, че Стела с право е напуснала един мъж, който е влюбен в друга жена и има дете от нея.

— Но когато Стоун се роди, ти все още не беше женен за Стела.

— Така е, но ти и аз винаги сме се обичали — и преди, и след сватбата ми със Стела. Джоана няма представа какво зло е майка й. Щом разбра, че не може да има други деца, Стела не ме допусна повече до себе си, но това не се отнасяше за чуждите мъже. Колко пъти ми се е присмивала, когато я разобличавах в безкрайните й изневери. Флиртуваше и се държеше като проститутка, но беше достатъчно умна да не го прави пред неподходящи хора. Какво ли не опитах, за да си взема дъщерята — заплаших я, че всички ще научат за нейната безнравственост и дори се опитах да я подкупя. Едва ли толкова е искала Джоана да остане при нея, тя просто нарочно не ми даваше детето. О, Боже, тази жена наистина беше жестока. Донякъде съм щастлив, че вече е мъртва. Не бих могъл да разбия сърцето на дъщеря си, като й разкажа всички тези неща. Но, ако не го сторя, тя никога няма да разбере за теб и Стоун, нито пък защо не съм я потърсил през всичките тези години.

— Нима се страхуваш, че Стоун може да й го каже? Не, Tsine, той не би го направил. На него му е ясно защо не можем да разкрием истината.

— Така ли мислиш, Нан? Но това не е честно спрямо него.

— Ти си му завещал половината от ранчото. Дал си му името си.

— Нима това е всичко, което един баща може да направи за сина си?

— Стоун е мъж, Tsine, силен, смел и умен мъж. Преди да си тръгне, той ми каза, че е готов да се примири със сегашното си положение.

— Но ти го чу какво ми говореше преди. Защо е променил решението си?

— Ако признаеш публично, че Стоун е твоят незаконно роден син, той ще бъде опозорен до края на живота си. Нашата греховна любов ще излезе наяве. Той искаше само да разбере дали го обичаш достатъчно, за да поемеш този риск. Твоята готовност напълно го удовлетвори. Стоун ми обясни, че за всички нас ще бъде твърде болезнено и безсмислено да разкрием истината. Съвсем настойчиво те моли да не споменаваш нищо пред Джоана. Каза, че няма нищо против до края на живота си да си остане твоят осиновен син.

— Но дали аз съм доволен от това положение, Нан? Стела го мразеше, защото знаеше колко много го обичам. Презираше го, защото в жилите му тече индианска кръв. Много пъти се е опитвала да ме принуди да изгоня „това малко индианско сираче“. Точно така го наричаше! Тя не възразяваше срещу твоето присъствие, защото ти добре й служеше. Ревнуваше всеки миг, когато аз и Стоун сме заедно.

— А имаше много такива моменти, любов моя, Стоун беше твоя сянка.

— Толкова много ме обичаше преди да научи за моята измама.

— Той все още те обича. Иначе не би се връщал у дома.

— Всеки път, когато си тръгне, усещам, че ужасно много ми липсва. Надявам се, че този път ще се върне завинаги. Дано се разбират двамата с Джоана.

— Като деца се разбираха. Каквото и да е говорила Стела, ти обграждаше с любов и внимание и двете деца.

— Заблуждавах се, че ако позволя на Стела да върви по собствения си път, тя ще стане по-милостива. Но уви, тя не се промени.

— Стела не можа да се примири, че обичаш мен, а не нея. Не можа да се примири, че не тя, а аз ти родих син. Тя беше горделива и суетна.

— Трябваше да я вразумя. Трябваше да я заключа в стаята й и да не й позволя да ми вземе Джоана.

— Ти не си способен да причиниш зло никому, Tsine, дори и на нея.

— Колкото и да я мразя и презирам, все пак съжалявам, че е свършила по този ужасен начин. Сигурен съм, че нейната безнравственост е оказала влияние върху дъщеря ни.

— Джоана ми изглежда добро момиче. Не се тревожи за нея. Тя доказа, че прилича на баща си, че е смела и силна като него. Също както и нашия син. Когато Стоун се върне, ние най-сетне ще бъдем истинско семейство. Обичам Джоана като собствена дъщеря. Радвам се, че най-после си е у дома.

— Какво бих правил без теб, Нан?

— Или аз без теб, любов моя?

— Сега, след като Джоана си е вкъщи, двамата с теб ще трябва да бъдем по-внимателни. Но един ден ще…

— Не говори за красивите мечти, преди да се сбъднат. Когато затихне омразата на моя народ, тогава ще мислим за общо бъдеще. Но напоследък нещата вземат лош обрат. Не бива да рискуваш името и дома си. Хората няма да купуват или продават добитъка на един човек, който е женен за индианка и чийто син има индианска кръв. Истината би могла да те унищожи.

— Вече не съм убеден, че е така. Стела я няма, аз съм свободен. Какво лошо има в това да се оженя за жената, която обичам, която цели тридесет години не съм спирал да обичам?

— И двамата знаем отговора, Tsine.

Джини най-сетне се добра до стаята на Джоана. Беше се осмелила да подслушва доста време, за да насъбере достатъчно информация, която щеше да й помогне да вземе окончателното си решение. Питаше се как е могъл Бен да не усети колко унижена и наранена се е чувствала Стела, когато е разбрала за любовната му история с друга жена — жената, която е споделяла техния дом и която е родила син на съпруга й. Отмъщението на Стела, макар и жестоко, е разбираемо, може би дори напълно естествено, като се имат предвид обстоятелствата. Джини се чудеше как Нан се е любила с мъж, който е бил женен за друга, как е могла да живее под един покрив със съпругата му. Как Стоун се е примирил с условията, поставени от измамните му родители, защото всъщност е знаел кой е баща му? И той ли е толкова себелюбив и алчен? Дали пък не си иска само своя дял от наследството? Носи името на баща си и всички го приемат като Стоун Чапман, но същевременно знаят, че е незаконороден.

Незаконороден… Нейният любим не я бе излъгал за болката и страданието, причинено от тази дума. И все пак той имаше късмет, че баща му го обича достатъчно много, щом го е осиновил.

Дали пък не избяга от нея, защото си мисли, че са брат и сестра? А може би наистина не я обича? Сякаш Стоун е свикнал да бяга от трудностите, вместо да се изправя срещу тях. Не би могла да го вини, защото раните му от миналото не бяха зараснали.

„Какво ли ще направиш, когато разкриеш измамата ми? Ще бъдеш доволен, че не съм Джоана и ти не си съгрешил със сестра си. И ще си с чиста съвест пред Бен, че не си прелъстил дъщеря му. Ще ме разбереш ли? Ще ми простиш ли? Ще се разгневиш ли? Ще искаш ли да ми отмъстиш за това, че съм обидила и излъгала и теб, и баща ти? Ще се зарадваш ли, че си единственият наследник на това ранчо? Ще ме приемеш ли като Вирджиния Марстън?“

Минаха два дни и Джини чакаше Стоун да превъзмогне шока и да се върне. Смяташе да говори с него, преди, да разкаже всичко на баща му. Непрекъснато мислеше за писмото на Стоун. Дали наистина я обича и желае, или пък тя, завладяна от мечтите си, бе разтълкувала погрешно смисъла на думите му? Дали „ще се върна да те взема“ означава само, че ще я заведе обратно в Джорджия? Дали под „сериозен разговор“ е разбирал това, което й каза онази вечер — че не бива да страда за него и че се е любил с нея само защото се е поддал на слабостта си и на плътското си желание?

В събота, на първи юни, той все още не се бе върнал и Джини се съмняваше, че скоро ще го види. Беше й споменал, че следващата му задача ще отнеме седмици, дори месеци. Тя не можеше да остане толкова дълго. В Колорадо я чакаше неотложна работа. Ще признае истината пред Бен и ще си тръгне. Тогава той би могъл да каже на Стоун, че няма причини да не се връща в ранчото.

Колкото повече отлага неизбежния разговор, толкова по-зле и за нея, и за другите. Тя трябваше да открие баща си. Бе написала писмо на Стоун и ако той държи на нея, този път поне ще знае къде да я търси. Вероятно ще бъде по-добре, ако Бен му каже истината, и то след като тя си замине.

Джини слезе долу. Бен беше във всекидневната и четеше.

— Мистър Чапман, налага се да говоря с вас по един изключително важен въпрос.

Бен свали вестника и смутено я погледна.

— Защо ме наричаш мистър Чапман, Джоана? Да не се е случило нещо?

— Много неща се случиха, сър. Не знам откъде и как да започна. — Видя как по лицето му се изписа уплаха. С крайчеца на окото си забеляза Нан, която се спря на прага.

— Да не е нещо за теб и Стоун? Да не би ти и той… И двамата се държахте доста странно. Затова ли така внезапно си тръгна той?

Не по-малко уплашена, Джини усети как сърцето й лудо биеше. Реши, че и Нан има право да чуе истината. Та нали е майка на Стоун.

— И да… и не, сър. Честно казано, не знам защо Стоун си тръгна така бързо, нито пък знам какво мисли и какво чувства към мен, но аз го обичам и се надявах, че и той ме обича — рече тя.

Бен пребледня. Вестникът падна на пода.

— Какво?

— Когато се представях за Ана Ейвъри, аз се влюбих в Стив Кар.

— Но ти не бива да се поддаваш на чувствата си, той е твой брат.

— Не, сър, не ми е брат. Обичам го и искам да се омъжа за него. Аз не съм…

— Това е невъзможно! — отчаяно извика Бен. Погледна към Нан, която пребледняла и разтреперана стоеше на прага.

— Само, ако Стоун не ме обича и не ме иска — продължи Джини. — Онази вечер той се държа твърде студено към мен и отхвърли любовта ми. Но аз не вярвам, че не ме обича. Мисля и се надявам, че той си тръгна, защото се страхува, че ще го преследвам и ще му искам обяснение. На всички ни ще олекне само ако си призная истината.

— Той не може да се ожени за теб, Джоана, защото е твой брат, кръвен брат. Той не е осиновен, той ми е истински син, на мен и на Нандил. О, Боже, значи затова така бързо излетя от къщи! Влюбен е в теб, нали?

Джини смяташе, че все още е рано да им разкрие докрай потресаващите факти.

— Надявах се, че е влюбен в мен. Преди да замине, той го отрече и ме отблъсна. Моля се на Бога да ме е излъгал.

— Но ти чу ли какво ти казах, Джоана? Ти си му сестра. Това, което искаш, не може да стане. Бог ме наказва за миналите ми грехове. Позволил е децата ми да се влюбят. Дано Бог ми прости за мъчителните тайни, които трябваше толкова години да пазя. Какво ще правим сега? — мърмореше си Бен, като погледна към Нан, която бе вперила в двамата поглед, пълен с отчаяние и болка.

— Ще се махна оттук, сър. Утре или в понеделник, когато кажете.

— В никакъв случай. Ще измислим нещо. Аз те обичам и имам нужда от теб.

Джини погледна нежно към Бен и с благ тон рече:

— Не, сър, вие обичате Джоана. Аз не съм Джоана. Аз не съм ваша дъщеря, мистър Чапман. Казвам се Вирджиния Ан Марстън. Джоана беше най-добрата ми приятелка в училище. Тя ме помоли да дойда тук и да се представя с нейното име.

— Това отмъщение ли е? — обезумял попита Бен.

— Ни най-малко. Тя не ви мразеше. Искаше да си дойде вкъщи, но не можа и изпрати мен. Всичко, което ви разказах за нея и за Стела, е самата истина.

— Малко изпитание, а? Ще й пиша веднага да се прибере у дома.

— Не можете, сър. Джоана е… Тя е… Тя почина на тринадесети март в Савана малко след като пристигнахме от Англия.

Бен скочи от стола, настъпи вестника, който прошумоля под краката му, и се приближи към Джини. Сграбчи я за ръцете и я погледна право в очите.

— Защо ме лъжеш, Джоана? — разгневено попита той. — Заради Стоун? Не можеш заради греховната си любов да се преструваш, че не си моя дъщеря!

На Джини й се искаше да се отскубне от желязната му хватка и умолителния поглед, но дори не се опита да го стори.

— Аз съм Джини Марстън, сър, кълна се в това. Нека да ви кажа всичко, което знам, и сетне ще го обсъдим. — Тя го поведе към канапето и му помогна да седне. Краката й трепереха, строполи се до него на канапето и се обърна с лице към слисания човек. Бавно, внимателно и със съчувствие, тя започна да му разказва историята си. — Това е истината, мистър Чапман — завърши тя. — Обичах я като сестра и се постарах да изпълня желанието й. Не искам да ви заблуждавам повече. — Тя се изправи и погледна към Бен. — Веднага ще си тръгна. Нямах намерение да ви причинявам мъка, но не мога да остана тук и да се преструвам, че съм ваша дъщеря. Трябва да намеря собствения си баща и се моля на Бога той да е все още жив.

— Ах, ти лъжлива подла вещице — извика Бен, целият сгърчен от болка. — Как можа да бъдеш тъй жестока с мен? Моята Джоана никога не би постъпила така с баща си. След смъртта на моето дете, ти си решила да дойдеш тук, за да измъкнеш парите ми. И сега правиш тези признания само защото си разбрала, че Стоун ще те разобличи и ще те убие.

— Не, Бен — обади се Нан и се приближи с бързи стъпки към тях. — Ако Джини не беше дошла тук, ти никога нямаше да се докоснеш до света на твоята Джоана. Нима не виждаш колко много си приличат те? Аз й вярвам. Ти си длъжен да я разбереш и да й съчувстваш, защото тя е изпълнила последното желание на Джоана и сигурно не й е било никак лесно. Ти си длъжен да й повярваш, защото тя беше искрена с теб. Ако е искала нещо от теб, тя щеше да продължи двуличната си игра.

Изтерзан и страдащ, Бен продължаваше с обвиненията си:

— Тя си мисли, че ще се докопа до ранчото ми чрез моя син, като се ожени за него и получи каквото си иска.

— Това не е вярно, сър. Не ми трябват нито парите ви, нито ранчото. Аз искам Стоун, защото го обичам. Намразете ме, ако трябва, може би това ще ви помогне да приемете по-леко смъртта на Джоана. През всичките тези години Стела я лъжеше, но въпреки това Джоана ви обичаше и копнееше да дойде при вас. За мен тя беше най-прекрасният човек на земята. Вие щяхте да бъдете горд с такава дъщеря. — В очите на Джини се появиха сълзи, които бавно се търколиха по зачервените й страни. — Тя ужасно ми липсва. Ако не бяхме заедно, надали щяхме да оцелеем през всичките кошмарни години в училище. Тя… — Джини не успя да се овладее и даде воля на сълзите си, а сърцето й се късаше от мъка.

Нан я прегърна и се разплака, защото повярва на всяка нейна дума. Тя изведнъж осъзна причината за мрачното настроение на Стоун и бягството му от къщи: нейният син обичаше и искаше да бъде с тази жена. Джини бе разнежила сърцето му и бе излекувала ранената му душа. Пътищата им често се бяха кръстосвали, защото двамата бяха предопределени един за друг. Не биваше повече да живеят в лъжа, защото това щеше да донесе на всички само болка и страдание. Великият Дух покровителстваше Стоун и го водеше към единствения верен път — пътят към любовта на Джини и помирението с Бен.

— Тя би била щастлива тук — продума Джини. — Сърцето ми се сви от мъка, когато влязох в стаята й и видях подаръците, които сте й купили. Едва ли имате представа колко щастлива би била Джоана, ако бе получила поне един от тях. Тя би се зарадвала дори и на едно писмо, на една дума, на една среща с вас. Познавам Стела много добре и напълно ви вярвам за всичко, което казахте за нея. Тя беше жестока и безскрупулна жена. Не съм казвала на Джоана, че не харесвам майка й, защото не исках да я нараня. Много бих искала Джоана да е жива, за да бъде сега тук, при вас. Не одобрявам постъпките ви в миналото, сър, но ви разбирам. Оженете се за Нан и бъдете щастлив. — Джини сметна за нужно да изрази мнението си. — Не обръщайте внимание на хорските приказки. Животът е прекалено кратък, за да се лишавате дори от един миг на взаимно щастие. Признайте публично, че Стоун е ваша кръв и плът. Той има нужда от това, сър. — Очите й отново се навлажниха, когато каза: — Имам чувството, че Джоана ни гледа и знае, че вие не сте я изоставили… А сега си тръгвам. Съжалявам, сър, наистина много съжалявам. Изглежда, че напоследък допуснах твърде много грешки в стремежа си да помогна на себе си и на другите. Ще оставя писмо за Стоун. Моля ви, предайте му го. Той заслужава да научи истината не от друг, а от самата мен.

Нан реши, че трябва да сподели с любимия си мислите, които малко преди това бяха обсебили съзнанието й:

— Помогни на Стоун да приеме по-леко истината, Бен. Това е единственият верен път към щастието на нашия син.

Бен съзнаваше, че тъкмо тази млада жена бе променила сина му. Заради нея Стоун се бе върнал вкъщи да се помири с него и бе говорил за деца и внуци. Да, той бе загубил любимата си дъщеря завинаги, но все още имаше син. Джини му харесваше, а и мотивите за измамата й бяха съвсем добронамерени. Нан беше права — Джини му бе дала частица от Джоана. „Може би Стоун наистина я обича и иска да се ожени за нея. Ако сега я отблъсна, ще загубя и сина си.“ Не биваше да позволява болката и негодуванието да замъглят разума му. Поколеба се за миг и сетне извика подир Джини:

— Чакай! Не си тръгвай, Джини. Моля те, разкажи ми още за нея — добави той развълнувано.

Джини се обърна и погледна към страдащия човек.

— Ще ви кажа всичко, което знам. — Седна до него и започна от начало историята си — как се е запознала с Джоана, как са се сприятелили, за живота им в Англия и завръщането им в Америка. Уведоми го къде е гробът на Джоана и че тя е погребана под името на Джини. Помоли Бен да пренесе тленните останки на дъщеря си тук, в Америка. — Попитайте ме, каквото искате, сър, и аз ще се опитам да ви отговоря.

— Защо не си признахте всичко, когато Стоун дойде?

Въпросът бе твърде неочакван за нея. Джини се изчерви и отвърна:

— Всичко е толкова оплетено, сър. Споменах ви за нашите приключения, когато аз се представях за Ана, а той — за Стив. Влюбих се в него, но той е събрал в сърцето си толкова болка и огорчение, че не допускаше никого близо до себе си. — Джини разкри докрай чувствата си към Стоун, но не отвори дума за физическата им връзка, за която родителите му вероятно се досещаха. Сигурно те най-добре разбират силата и магията на любовта и страстта. — Когато го видях тук, реших, че ме е излъгал за тежкото си минало. Смятах, че нарочно ме е изоставил във Форт Смит. Оставил е писмо за мен у един свой приятел, но аз така и не го получих. След като онази вечер той ми го даде, от това, което бе написал, разбрах, че наистина ме обича. Но се държа твърде резервирано, като категорично отхвърли любовта ми. И сетне си тръгна. Срам ме е да си го призная, но онази вечер подслушах разговора ви с Нан. И тогава проумях: Стоун си е мислил… че се е влюбил в сестра си. Поне се надявам това да е причината за охладняването му към мен. Сигурно се е измъчвал и затова замина така внезапно. Стела не бе споделила с Джоана тази тайна, а и във вашите писма, които намерихме, не се споменаваше нищо за това. Опитвах се да ви дам колкото се може повече време с „Джоана“, но разбрах, че трябва да престана с тази игра, за да не наранявам повече никого. Аз ви харесвах и уважавах и в един миг ми се прииска никога да не ви признавам истината. Попаднах в собствения си капан и не знаех как да изляза от него. Сега, като се върна назад, разбирам, че тази двойна игра е жестока и безсмислена. Толкова бързо се развиха събитията, че не успях да обмисля постъпките си, но това не може да бъде извинение за мъката, която ви причиних. Трябваше да дойда тук, да ви кажа истината и да си тръгна. Признавам, че при вас се чувствах много щастлива. Опасявах се, че баща ми може да не е вече между живите и се изкушавах да остана тук, да се радвам на вашата любов и закрила. Но сега искам да открия баща си. Обичам го и той много ми липсва. Толкова се страхувам за него.

Сълзи проблеснаха в красивите й очи и тя с болка си призна:

— Може би причината за моето колебание и измама се крие в страха ми да отида до Колорадо и да разбера, че баща ми е мъртъв.

— Мога ли да ти помогна с нещо, Джини?

— Вие бяхте много мил и щедър с мен, мистър Чапман. Не заслужавам това, не и след като така жестоко ви заблудих.

— Ти донесе радост в живота ми, Джини, и отвори очите ми за истината. Ако не си била с Джоана през всичките онези години, тя би била много нещастна, самотна и уплашена до края на дните си. А и аз щях да си отида от този свят, без да разбера, че ме е обичала и че е искала да се върне при мен. И аз съм ти длъжник, Джини.

— Има едно нещо, което можете да направите за мен, сър: да ми заемете пари, за да си платя билета до Колорадо. Ще ви ги пратя по пощата, след като открия баща си. Ако него… го няма, ще си намеря работа там и ще ви ги върна.

— Разбира се, че ще ти дам. Но защо не изчакаш Стоун? Той ще те придружи и ще те пази от опасностите по пътя.

— Мисля, че на Стоун му е нужно време, докато свикне с истината. Имам чувството, че ще сгреша, ако го чакам тук. Стоун е горд и измъчен човек. Толкова пъти съм го лъгала, че сега едва ли ще ми прости. В гнева си той би могъл да изрече такива думи и да стори такива неща, които да съсипят безвъзвратно нашите бъдещи отношения. Единствено се надявам и моля той да изпитва същите чувства като мен. Никога не ми е казвал, че ме обича и желае. Всъщност винаги се е опитвал да ме убеди в обратното.

Джини реши да бъде откровена с Бен, за да му помогне да се сдобри със сина си.

— Стоун се опитваше да ми каже, че не струва нищо. Той непрекъснато се подценява, въпреки че е силен и смел човек. Не понася мисълта, че някога може да прояви слабост или да претърпи поражение и все пак в много отношения той е доста уязвим, макар да не си го признава. Смята, че не е способен да предложи нещо от себе си на друг човек. Не допуска никой близо до себе си, защото не иска да бъде наранен. Той е доста сдържан и не се поддава на емоциите си, но забелязах, че е добър и благороден. Опитва се да се предпази, като се държи студено и резервирано с хората. Но съм го виждала да се усмихва, да се смее, да проявява внимание и съчувствие и да рискува живота си заради другите.

— Мисля, че самият той е бил поразен от непознатите дотогава чувства, които е изпитал. Откакто се запознахме, той се промени и се надявам, че причината е в мен. Стоун е изключителен човек, способен на любов и достоен да бъде обичан.

Джини съзнаваше, че може би е отишла твърде далече, но трябваше на всяка цена да помогне на любимия си.

— За да може Стоун да приеме себе си и да се отърси от бремето на миналото, нужно е първо вие да го приемете, мистър Чапман. Той трябва да узнае, че го обичате и че сте готов на всичко заради него. Сега, след като знам истината за Стоун, това ми помага да го разбера още по-добре. Той ви обича и има нужда от вас. Вярвам, че само вие можете да спасите сина си. Макар че сте го осиновили, той все още се чувства отритнат и нежелан. А колкото до нас двамата със Стоун — ако се окаже, че онази вечер е била последната ни среща, предпочитам да си спомням за него като за Стив Кар. Докато не намери себе си, той не би могъл да ме приеме и обича. Права ли съм?

Нан се усмихна.

— Да, Джини, права си. Ти добре познаваш сина ми и мисля, че наистина трябва да си тръгнеш. На Стоун му е нужно време да обмисли всичко това, преди да дойде при теб. Огорчените хора винаги нараняват тези, които обичат. Само те са способни да причинят другиму истинско страдание. Когато се върне, ще поговорим с него и съм сигурна, че той ще те потърси.

Сърцето на Джини трепна от вълнение.

— Наистина ли?

Нан отново се усмихна.

— Ще бъда изненадана и разочарована, ако не го стори.

— Аз също — обади се Бен. Беше все още така покрусен, че нямаше сили да се усмихне. — Кога смяташ да заминеш? Колко пари ти трябват за билет и допълнителни разходи?

— В понеделник сутринта, сър, но сумата, която ми дадохте, е предостатъчна.

— Ще ти дам още петдесет долара, в случай че възникнат някакви проблеми. Ако имаш нужда от още, изпрати ми телеграма. И ако не откриеш баща си, тук си винаги добре дошла.

Джини беше поразена и трогната от неговата добрина.

— Благодаря ви, мистър Чапман, Нан. И двамата се отнасяхте прекрасно към мен. Утре ще си приготвя багажа и надвечер ще отида в града. Дилижансът тръгва рано сутринта.

— Бък ще те закара, ако не искаш да останеш още малко.

— Не мога, сър. Имам още нещо за вас — Джини извади писмо от джоба си и продължи: — давам ви го чак сега, защото не исках то да повлияе на мнението ви за мен. Това писмо е от Джоана за вас. В него, тя обяснява защо ме е помолила да изпълня последното й желание. Тя го написа за в случай, че имам някакви неприятности с вас или с властите. Моля ви помнете, че тя не е знаела истината. Чувствата й са предизвикани единствено от лъжите на Стела и онези неясни ваши писма, които противоречаха на фалшивите твърдения на Стела.

Бен взе писмото, ужасявайки се от мисълта да го прочете.

— Благодаря ти, Джини.

— Лека нощ, сър. Лека нощ, Нан. Благодаря и на двама ви.

В понеделник сутринта, на трети юни, Джини взе дилижанса от Далас за Гейнсвил. Оттам щеше да направи връзка с Оксбоу Руут и през Типтон, Мисури и Канзас щеше да стигне до Колорадо за четиринадесет дни.

Беше облечена с тъмнозелена пола, жакет и бежова блуза. Беше вдигнала косата си, а на главата си бе сложила красива зелена шапка. Нан я бе посъветвала да мушне парите в корсажа, за да бъдат на сигурно място, в случай че крадци нападнат дилижанса. Част от багажа й бе останал в ранчото.

След като се сбогува вчера следобед с Бен и Нан, тя отиде в хотела, където прекара една безсънна нощ. Беше доволна, че сърдечното, изпълнено с любов писмо на Джоана, щеше да помогне на Бен да приеме по-леко измамата на Джини. Независимо от мъката си, Бен и Нан изглеждаха обнадеждени за бъдещето.

Джини се бе надявала, че Стоун ще се появи преди заминаването й, но за съжаление надеждите й не се оправдаха. Щом се прибере у дома, той ще прочете писмото й, което бе оставила на майка му. Горещо се молеше за любовта и прошката му.

Кочияшът размаха камшика, конете се понесоха в бесен галоп, колата се наклони и Джини едва не падна върху един от спътниците си. Тя пое пътя към своята последна измама. Отново използвайки името на Ана Ейвъри, тя щеше да търси баща си… или неговия убиец.

ШЕСТНАДЕСЕТА ГЛАВА

Вирджиния Марстън пътуваше през красивия Озаркс. Минаваше покрай зелени хълмове, плодородни долини, покрай бойни полета с минала слава и тучни пасища. Докато Джини, изтощена и съсипана от пътя, се приготвяше да прекара една неспокойна нощ близо до Форт Лийвънуърт, Стоун Чапман, разкъсван от терзания, се връщаше към дома, като шепнеше тиха молитва: „Дано духовете се смилят и над двама ни, защото трябва да уредя това заради сестра си. Тя не бива да страда като мен.“

Той влезе в къщата и видя баща си, седнал зад бюрото си. Бен вдигна поглед към него и едва преглътна сълзите си. „Сълзи от радост или облекчение?“ — питаше се Стоун.

— Радвам се, че се прибра у дома, синко — рече Бен и се приближи до сина си. — Страхувах се, че никога няма да се върнеш. Тревожех се за теб и много ми липсваше.

Откакто преди седмица, преди да тръгне за Далас, Джини бе разкрила жестоката истина, в къщата беше прекалено тихо. Сякаш бе загубил дъщеря си за втори път. Скръбта и самотата го измъчваха, както и страхът, че може да загуби и сина си заради глупавото си самолюбие.

Стоун не знаеше как да реагира, когато баща му го прегърна. Изненадан, обсебен от чувството, че има нещо нередно, той попита с пресипнал от вълнение глас:

— Къде е Джоана?

Бен отпусна ръце, сведе побелялата си глава, като едва изрече мъчителните думи:

— Тя е мъртва. — Вдигна глава и със сълзи на очи добави: — Но аз имам син и той е тук. Обичам те, Стоун, и имам нужда от теб. Знам, че не бях добър баща, но от все сърце желая да поправя грешката си. Моля те, помогни ми да го сторя.

Студени тръпки минаха по тялото на Стоун. Думите на Бен отекнаха в съзнанието му, но сърцето му търсеше отговор на един-единствен въпрос.

— Мъртва? Как така? Защо?

— Когато се е връщала от Англия, Джоана се разболяла много тежко — промълви отчаяно Бен. — Починала е малко след като е пристигнала в Америка. Бог да спаси душата ми, та аз дори не можах да видя детето си отново.

Стоун се опасяваше, че болката и вината са накарали баща му да полудее.

— Какво говориш, татко? Когато си тръгнах преди десетина дни, тя беше тук.

Бен възвърна самообладанието си и побърза да обясни:

— Не, синко, тя е погребана в Савана. Младата жена, която беше тук, е най-добрата приятелка на моята Джоана. Джини се е погрижила за Джоана и с помощта на мистър Ейвъри я е погребала. Детето ми е било измамено от злата си майка. Стела й е наговорила ужасни лъжи за мен. Когато Джоана е била на смъртно легло, Джини й е обещала да дойде тук и в името на справедливостта да ми отмъсти, задето съм я изоставил и измамил. Но момичето беше прекалено милостиво, за да изпълни докрай заканата си. Щом научи от мен истината, тя си призна, че нарочно ме е заблуждавала. След като ти си тръгна, Джини ни разказа цялата история. Щом узнала, че ти и Джоана сте кръвно свързани, веднага разбрала причината за внезапното ти заминаване. Не е искала да нарани никой от нас, затова си призна истината и си тръгна.

Сърцето на Стоун лудо заби, устата му пресъхна и за миг се почувства напълно зашеметен.

— Значи тя не ми е сестра?

— Не, тя е най-добрата приятелка на Джоана. Джини беше съкрушена от смъртта на сестра ти. Била е изключително привързана към нея. Разказа ми всичко за годините, прекарани в пансиона и как от Савана, благодарение на твоята помощ, е дошла тук, при нас.

Стоун беше потресен от двойната измама. Жената, с която се бе любил, не е негова сестра. Тази малка лъжкиня се оказа изпечена мошеничка, щом успя на два пъти да го заблуди.

Бен бе озадачен от реакцията на сина си. Ако Стоун обичаше Джини, тази новина би трябвало да го накара да скача от радост, но поради някаква неизвестна причина той въобще не се радваше.

— Тя ми каза истината, след като ти се измъкна като крадец от къщи. И ти щеше да я узнаеш, ако не беше избягал по този начин. Тя искрено се разкайваше, синко, и аз мисля, че я разбирам.

— Сигурно се е почувствала виновна и е изплюла камъчето. Обзалагам се, че не би го направила, ако не се бях появил тук. Уплашила се е и е осъзнала, че не ще има смелост да се срещне отново с мен. Дошла е тук, за да те тормози и накаже, но ти нима можеш да я разбереш и да й простиш?

— Да, синко. Ти най-добре знаеш, че огорчението и отмъщението са най-силното оръжие, с което можеш да нараниш някого. Причинихме си много мъка един на друг, Стоун. Искам да сложим край на миналото, искам да се сдобрим. Обичам те и имам нужда от теб. Заклевам се, че никога няма да те наричам свой осиновен син. Ти си истински Чапман, моя кръв и плът и мой наследник. Един ден това ранчо ще бъде твое.

Тези признания дълбоко развълнуваха Стоун, но той все още не можеше да ги осъзнае.

— Къде е тази Джини? Двамата с нея трябва да си изясним някои неща.

— След като си призна истината и помоли за прошка, тя си тръгна от ранчото и напусна Далас. Ние знаем причината за твоето бягство, знаем и защо тя ти дава време да уталожиш гнева си. — Бен му разказа какво мисли Джини за него. — Тя те обича, но се страхува, че няма да я разбереш и да й простиш. А ти обичаш ли я?

Стоун крачеше напред — назад, докато се мъчеше да възприеме тези неочаквани и зашеметяващи разкрития. Изглежда, че тя добре го познаваше. А той нея? Не, той се бе запознал с „Ана Ейвъри“ и „Джоана Чапман“, но не и с Джини. Ами ако тя нямаше нищо общо с жените, за които се бе представяла? Тя твърде ловко и изкусно лъжеше и мамеше. Отдавна предчувстваше, че тя крие някаква ужасна тайна. Кого обичаше тя, „Стив Кар“ или наследника на ранчото и парите на Чапман?

— Къде замина? — попита той.

— За Колорадо, при баща си. Смятала е да отиде там веднага след като погостува тук заедно с Джоана, но Джоана така и не могла да се прибере у дома. Джини се страхува за живота на баща си. Очевидно някой се опитва да го убие.

Сърцето на Стоун подскочи и ледени тръпки го побиха по тялото. Измъчван от съмнения той попита:

— Как е истинското й име, татко?

— Вирджиния Ан Марстън. Баща й е …

— Матю Марстън — прекъсна го Стоун, като процеди през зъби името.

Най-сетне разбра защо, ужасена от гнева му, тя отново бе избягала от него.

Бен долови яростните нотки в тона на сина си.

— Познаваш ли баща й?

— Да, познавам този негодник. Той уби най-добрият ми приятел Клейтън Касиди. Двамата бяха съдружници. Тъкмо бях по петите му, когато се наложи да заловя Чарлз Ейвъри и бандата му. Но сега отивам право при… — разярен, Стоун присви очи.

— Боже мой, синко, нима искаш да кажеш, че ще отидеш да убиеш баща й? Не го прави. Ако е извършил престъпление, арестувай го, но не причинявай такава мъка на Джини.

— Твърденията й, че ме обича са само хитра уловка, за да предпази баща си от мен и от справедливото наказание. Мат сигурно й е разказвал за мен и за Клей. Дори може нарочно да я е изпратил тук, за да ме прелъсти и да падна по-лесно в капана. Ако Мат е мъртъв, Джини може да си е помислила, че аз съм го убил и след смъртта на Джоана е решила да дойде тук и да ми отмъсти. Как бих могъл да й повярвам отново… след толкова много лъжи?

— Грешиш, синко. Те години наред са били приятелки, още от тринадесетгодишна възраст. Прочетох писмото на сестра ти в което тя ми разказва всичко за тяхното приятелство.

— Откъде знаеш, дали не го е написала тази Джини, за да ни заблуди?

— Не си прав, синко. Моля те, не я съди толкова строго. Тя те обича. Сигурен съм, че не знае нищо за Клей и за баща си. Иначе би ми казала. Страхуваш се да й повярваш, защото не ти се иска да бъдеш отново наранен. На Джини не са й чужди нито болката, нито обидата. Нека ти разкажа за нея… — Бен сподели всичко, което Джини му бе разкрила за тежкия си живот.

Стоун се чудеше дали Джини е казала истината. Дори и да е така, това надали можеше да промени стореното от нея, да промени името й и нейната истинска същност.

— Нима искаш да защитя жената, която ни измами?

— Тя има добро сърце, синко. Разказах ти историята на нейния живот. Много е страдала, Стоун, също като нас. Моля те, не я наранявай повече.

„Да я нараня — наум се възмущаваше той, — след всичко, което ми причини? Накара ме да си мисля, че е Ана Ейвъри! Заблуди ме, че ми е сестра, след като се бях любил с нея! Тя е дъщеря на Мат и е също тъй алчна и хитра като него. Почакай, Джини Марстън, приготвил съм ти изненада. Не можеш и да си представиш каква голяма изненада имам за теб…“

— Тя остави писмо за теб, синко. И още нещо — една кукла. Странно, нали? — Бен отиде до бюрото си, взе куклата и писмото и ги подаде на Стоун. — Това говори ли ти нещо? — попита той, като кимна към куклата.

Смутен и натъжен, Стоун я докосна и отвърна:

— Не, нищо не ми говори. — Питаше се дали това, от което се опасяваше, ще се окаже истина — че тя го обича и иска да бъде с него. И всеки път, щом някой черен облак се разпръсне, на негово място се появява друг. Сега между тях стоеше Матю Марстън и неговото престъпление щеше да разруши всяка надежда, че любовта им ще има бъдеще. — Искам да остана за малко сам. Отивам в стаята си.

— Нали няма да си тръгнеш, без да се сбогуваш с мен? — попита с укор Бен.

Стоун изучаваше с поглед баща си. Очите на Бен, тонът и позата на тялото му — всичко показваше, че срещата с Джини бе променила този човек.

— Не, татко. Вече е крайно време да се сдобрим. Предстои ми още една последна задача. Когато свърша с нея, ще се върна вкъщи. Този път завинаги.

Бен отново прегърна сина си и този път Стоун откликна на прегръдката му.

— Ще кажа на майка ти добрата новина. Не можеш да си представиш колко съм щастлив, синко. Най-сетне ще бъдем истинско семейство. Майка ти се съгласи да се оженим. Ще те изчакаме да се върнеш за сватбената церемония.

Стоун не можа да прикрие удивлението си.

— Ще се ожениш за мама?

Бен се усмихна.

— Веднага щом се върнеш. Отдавна трябваше да го направя. Тя е единствената жена, която някога съм обичал. Време е хората да разберат и да приемат любовта ни.

— Много се радвам, татко. Предай на мама, че ще поговоря с нея по-късно.

Стоун отиде в стаята си и седна на леглото. Целият се измъчваше от противоречиви мисли и чувства. Дали да се осмели да отвори и прочете писмото й? Дали в него щеше да открие истината, както му бе обещала в предишното си писмо, оставено във Форт Смит? А може би това е поредната изкусна измама? Ами, ако е разбрала, че той е наследник на Клей и че иска да отмъсти на баща й? Може би е решила отново да го заблуди, за да го откаже от намеренията му? Дали пък красивите лъжи в писмото й няма да повлияят на чувствата му и да го накарат да постъпи глупаво? Не, той се бе заклел да не забравя, че тя не е нито Ана Ейвъри, нито Джоана Чапман.

А сестра му… Тя е мъртва, погребана недалеч от мястото, откъдето тази лукава мошеничка се отправи към дома му, за да тормози и него, и баща му.

Стоун беше едва на десет години, когато Стела напусна Бен и взе със себе си двегодишната си дъщеря. Но той добре си спомняше детето, което бе завладяло сърцето на баща им. Никога нямаше да види каква жена е станала Джоана. И все пак беше благодарен, че момичето, с което се е любил, не е негова сестра. Беше му мъчно за Джоана и скърбеше за нея по свой начин. Но сега трябваше…

С треперещи ръце, Стоун разкъса плика.

Скъпи Стоун,

Когато отвориш това писмо, ти вече ще знаеш жестоката истина и сигурно много ще ме мразиш. Едва ли има някакво значение за теб, ако ти кажа колко много съжалявам. Знам, че не мога да залича огорчението и болката, въпреки че съм ти дала двете най-скъпи неща, които имам — себе си и моята кукла.

Признавам, че много пъти те мамих, но тогава ми се струваше, че мотивите ми са оправдани. Ти също ме излъга. Ако ми беше казал, че си Стоун Чапман, много неща между нас нямаше да се случат. Неведнъж ми се искаше да си призная истината, но твоите думи и постъпки ме възпираха да го сторя. Усещах, че криеш нещо важно и се страхувах да ти се доверя. След като ме изостави като ненужна вещ във Форт Смит, реших, че единственото ми спасение е да дойда тук. Бях обидена, объркана, уплашена, защото не знаех, че всъщност ти не си ме изоставил. Страхувах се да не би отново да бъда замесена в престъплението на ку-клукс-клан, а и нямаше кой да докаже истинската ми самоличност и невинността ми. Исках да се скрия тук, докато опасността премине.

Вероятно Бен ти е казал, че ми е дал пари на заем, за да замина за Колорадо и да открия моя баща. Той ме успокои, че ще ти разкрие миналото ми, за да разбереш защо съм си тръгнала и къде отивам. Знаех си, че не ще мога да удържа докрай обещанието, което дадох на сестра ти, но тъй много я обичах, че в момент на мъка се съгласих да го направя.

Имах намерение да ти разкажа всичко насаме, преди да призная истината пред баща ти, но ти си тръгна прекалено бързо. Когато получиш това писмо, аз ще бъда далеч от теб и ще разбера дали искаш това да бъде завинаги. Моля те, не позволявай безразсъдните ми постъпки да увеличат страданието ти. Сдобри се с баща си. Той е добър човек въпреки жестоките си грешки в миналото. Той те обича, има нужда от теб и съжалява за всичко, което ти е причинил. Дай му шанс. Не обръщай гръб на мига, който и двамата сте чакали.

Дано един ден да ме разбереш и да ми простиш. Никога няма да забравя добрината ти и това, което означаваш за мен. Винаги ще съжалявам за това, което можеше да се случи между нас…

С любов, Джини

Стоун прочете отново писмото и затвори очи.

Да ти повярвам ли и този път, Джини Марстън? Едва ли ще има някакво значение, след като направя това, което трябва с твоя баща? Любовта и обещанията между близки приятели значат много за мен. Тъкмо затова трябва да убия Мат, ако все още този мошеник е жив.

Стоун стана от леглото с намерението да проведе един дълъг и малко закъснял разговор с майка си и баща си.

В понеделник сутринта надзирателят на ранчото се носеше в бесен галоп към къщата, за да съобщи лошата новина.

— Снощи крадци отново са нападнали южното пасище. Отмъкнали са петдесет породисти волове, един от най-добрите ни бикове и около десет коня. Две от момчетата са мъртви, има и един ранен. Ще взема няколко души и ще ги проследим. Нападението е станало рано вечерта и сигурно са избягали доста надалеч. Вероятно ще ни отнеме няколко дни, докато ги хванем и върнем добитъка.

Разтревожен и ядосан, Бен нареди:

— Но тогава тук ще останат прекалено малко хора. Вземи само трима добри стрелци, Бък. Аз също ще дойда с вас. Кажи на момчетата, докато ни няма, да пазят Нан и къщата. Трябва да тръгвам, синко.

Стоун забеляза нежеланието на Бен да пропусне малкото време, в което щеше да бъде заедно със сина си, но баща му не можеше да вземе друго решение. Стоун знаеше, че е твърде опасно да се преследват бандити и не му си искаше при евентуална засада да загуби Бен.

— Идвам с вас. Когато един крадец реши да убива, той става хитър и опасен. Може би ще имате нужда от помощта ми.

Бен се усмихна.

— Благодаря ти, синко. Ти по-добре от нас знаеш как да се справяш с престъпници. Хайде да приготвим запасите. След десет минути тръгваме.

Стоун си даваше сметка, че преследването на крадците ще попречи на плановете му, но може би го правеше съвсем умишлено. Беше убеден, че до една седмица ще се справят с неприятностите в ранчото. Като пресече Тексас и североизточния край на Мексико, за тринадесет дни щеше да стигне до Колорадо. Малко преди Джини да пристигне там, той щеше да бъде вече на път.

„Дано си там и бъди готова да се изправиш срещу мен, жено, поне веднъж с истината.“

Дилижансът препускаше през обширните равнини на Канзас, като оставяше зад гърба си Форте Райли, Харкър, Хейс и безброй други станции. Движеха се по Смоуки Хил Роуд, който минаваше покрай една река със същото име и водеше към Колорадо. Ниските заоблени хълмове, огромните равнинни пространства, оголените скали и сякаш безкрайните зелени поля бяха твърде еднообразен и отегчителен пейзаж за някои от пътниците. Но не и за Джини, пред чийто поглед за първи път се откриваше такава опияняваща гледка.

Покрай нея препускаха стада от бизони, елени, антилопи, лисици. В далечината забеляза няколко индианци, но те не нападнаха колата и тя си отдъхна с облекчение. С приближаването към границата пред погледа й се издигаха все повече хълмове. Сетне цели двадесет и пет мили Джини наблюдаваше Биг Сенди Ривър, която криволичеше покрай тях. Чувстваше се замаяна от необятната шир, която се простираше навсякъде пред очите й.

В този район нощите бяха необичайно студени за месец юни и Джини се благодареше, че дрехите й са с дълги ръкави и че е взела шала си. През деня обикновено духаше вятър, който понякога разклащаше колата и облаци и прах се вдигаха от мръсния път.

Прекосиха реките Раш, Хорс и Поунд и на хоризонта се появиха Роки Маунтинс. Колорадо Сити щеше да бъде последната им спирка за деня и впечатлена от внушителната гледка, Джини почти не се докосна до оскъдния си обед.

Един от пътниците й обясни, че няколко души от родния й щат Джорджия са открили първата златна мина в Чери Крийк, недалече от Колорадо Сити.

Джини наблюдаваше как покритият със сняг Пайкс Пийк ставаше все по-голям, докато дилижансът се приближаваше към подножието му, откъдето тя трябваше да поеме своя път. Погледът й се плъзна по високите склонове на стръмните каменисти планини, по скалите и възвисяващите се била. Навсякъде виждаше проходи, долини, каньони, песъчливи планински хребети, тук-там побелели от сняг, което й подсказваше, че зимата в планината е дълга, сурова и жестока. Нямаше представа как баща й се е влюбил в тази дива пустош и защо е останал тук след войната.

Най-сетне Джини съзря Колорадо Сити, сгушен в подножието на един хълм. Изведнъж в душата й нахлуха мрачни предчувствия. Опасяваше се, че няма да успее да открие баща си. Страхуваше се, че няма да може да си намери работа, преди да изхарчи парите на Бен Чапман. Съмняваше се, че ще види отново Стоун. Беше изненадана от размерите на Колорадо Сити и се успокои, че не е попаднала в някой малък, неуреден и мръсен град.

Но щом дилижансът влезе в покрайнините, Джини разбра, че е избързала с преценката си. Между красивите къщи се забелязваха неугледни колиби, навеси, бараки, около които сновяха животни и цареше пълна бъркотия. Навсякъде кипеше трескава работа. Някои от каруците зад магазините бяха вече опразнени от стоката, а други чакаха да бъдат разтоварени. Мъжете прибираха кирките, лопатите, количките, за да не ги открадне някой през нощта.

Надвечер винаги беше оживено и шумно, защото хората привършваха работата си и настъпваше време за почивка. До ушите й долетя смях, чуваха се викове, приглушени разговори и странната смесица от различен тип музика, която идваше от салоните, танцувалните зали и публичните домове. Във въздуха се носеха най-различни миризми, предимно от кухните на заведенията за хранене. На някои от тях беше написано просто „Храна“.

По улиците се шляеха дрипави мъже, други убиваха времето си в скъпите и претенциозни места за нощни забавления, пияници се подпираха на дървени стълбове, а оскъдно облечени жени примамваха изкусно клиентите да изхарчат парите си. Навсякъде гъмжеше от хора. Колорадо бе събрал най-разнородни жители. Това беше град на богатите и на бедните, на силните и слабите, на тези, които всички познаваха, и на тези, които никой не знаеше. Джини научи всичко това от спътниците си. Щом дилижансът спря, кочияшът се обърна към Джини:

— Изчакайте ме тук, мис Ейвъри, и ще ви откарам до един приличен пансион. Нали не искате някой от тая сган да ви нападне и обере? — Той презрително кимна към дрипльовците, които дебнеха новодошлите. — Ще ви отведат на някое пусто място и ще смъкнат всичко от гърба ви. Трябва да бъдете много предпазлива. Не излизайте по тъмно без придружител, който е добре въоръжен и знае как да борави с пушката. Град, в който има златотърсачи, не е никак безопасен за дама като вас. Някои от тия мъже са изгубили всичко, когато са дошли тук, и сега нищо не може да ги спре да се сдобият по какъвто и да е начин с малко пари. Малцина от тях са се натъквали на злато, а и те го пропиляват по-бързо, отколкото го копаят. Златната треска е опасна болест.

Джини беше прашна и уморена от пътя. Гореше от нетърпение да си тръгне, но благоразумно изчака кочияша. Той нае каруца от компанията за коли под наем, натовари багажа и заведе Джини до пансиона Хати Сю Пърл. След като се представиха една на друга, набитата собственичка с посивяла коса, вдигната на кок, покани Джини да влезе, поведе я към новия й „дом“, който се състоеше от две малки стаи — спалня и всекидневна и сетне й показа банята и тоалетната.

Беше минало времето за вечеря, но Хати стопли това, което беше останало и го предложи на Джини. Двете жени седнаха на масата в кухнята и се впуснаха в дълъг разговор. Джини описа на мисис Пърл ужасните условия на живот в Юга, които бяха настъпили след края на войната.

— Останах сираче — започна тя предварително измислената история, с която искаше да обясни причината за идването си в града. — През войната загубих всичко — и дома, и семейството си. Опитах се да работя и да започна нов живот, но се оказа невъзможно, поне докато положението не се промени. Прочетох за Колорадо и реших да се преместя тук. Може и да ви се стори лекомислено и прибързано, но трябваше да се махна и да започна всичко отначало. Тук сигурно има добра работа за една здрава и силна жена. Кой знае, може да си намеря подходящ съпруг.

Мисис Пърл се ухили.

— Моля те, наричай ме Хати. — И след като Джини отвърна на усмивката й, тя продължи: — Мисля, че ти си едно смело и умно момиче. Преди три години дойдох от Мисисипи и сега печеля добри пари. Мъжът ми и синът ми загинаха в онази ужасна война и аз също изгубих всичко, с изключение на малко злато и бижута, които бях скрила от крадливите янки. Използвах ги да построя този пансион и инвестирах в един от хотелите, който се намира в долния край на улицата. Имаме си доста ергени, достатъчно красиви и богати, за да пленят едно женско сърце. Самата аз съм хвърлила око на някои от тях. Сигурна съм, че хич няма да ти е трудно да примамиш в капана някой млад и богат мъж.

— Първо трябва да си намеря работа. Това, което съм скътала, няма да ме изкара дълго време. Един приятел ми даде пари на заем. Явно имам късмет, че кочияшът ме докара тук, при вас. Чух, че в хотелите и в повечето от квартирите искат цяло състояние за стая и храна.

— Така е, защото им се предоставя такава възможност. Тези, които не могат да си позволят такова разточителство, живеят при мизерни условия — някои дори спят на улиците и просят храна. Когато златотърсачите идват в града да си починат и позабавляват, те плащат, колкото им поискаш, защото си мислят, че на другия ден ще намерят още злато. След като прекарат няколко кошмарни месеци в нечия мина или край реките в търсене на късчета злато, те изпитват отчаяна нужда от компания, добра храна и хубава жена, ако разбираш какво искам да ти кажа — в очите на Хати затрептяха закачливи пламъчета. — Знам, че мистър Тревърс търси човек за работа в магазина му за котки и книги. Жена му е доста болна и някой трябва да я замести за една седмица. Тъкмо днес ми спомена за това.

— Защо котки и книги? — попита Джини, учудена от странната стока.

Хати се изкикоти.

— Тук има всякакви хора, Ана. Книгите са им нужни, за да се забавляват, докато си почиват след изнурителната работа в града или в мините. Котките пък стават добри домашни животни и освен това ги използват за ловене на мишки. Шахтите и колибите са пълни с плъхове и мишки, така че не е трудно човек да храни и гледа една котка. Утре сутринта ще те заведа да се запознаеш е Джон. Мери Джейн много ще ти се зарадва. Златотърсачите и котките й създават доста работа и тя отчаяно се нуждае от почивка.

— Звучи ми чудесно, Хати. Обичам и книги, и котки.

— Както ти казах, това е само за една седмица. Освен ако Джон не печели повече, когато красавица като теб работи в магазина му. Все пак е някакво начало, ще имаш време да посвикнеш и да поопознаеш хората. Много се търсят такива красиви и възпитани момичета. Отваряй си очите и не позволявай на никого да те наема срещу нищожно заплащане. Ако знаеш да пееш, да танцуваш и да забавляваш мъжете, можеш да спечелиш истинско състояние. Такива места тук, дал Господ. Има мъже, дето профукват всичките си пари за една нощ в някои от тези съмнителни дупки.

От изражението и тона на Хати Джини разбра, че тя не говори сериозно.

— Такъв тип работа не ме интересува, независимо дали се печели много или не — уточни тя.

— Добро момиче си ти. Просто те изпробвах — подразни я Хати и се ухили. — Ти си истинска дама.

На Джини й допадна тази дружелюбна жена на около четиридесет и пет години, която поддържаше безупречна чистота, готвеше превъзходно и явно беше много мила и разбрана.

— Водата се е стоплила, ако си готова вече да смъкнеш от гърба си тези прашни дрехи.

— Благодаря ти, Хати, горя от нетърпение да го сторя. Не помня откога не съм се къпала като хората.

— Задължението ви е да храните и да поите котките всеки ден, мис Ейвъри — рече Джон Тревърс, — и гледайте винаги да са чисти. Не ми се ще да се разболеят и да умрат. Прекалено са ценни. Когато клиентите искат да разгледат книгите, помоли ги първо да си измият ръцете. Разменете няколко думи с тях и веднага ще разберете какви книги да им предложите. — Поприказваха си още малко за стоката в магазина и сетне Джон се ухили и продължи: — Май доста разбирате от книги. Това е хубаво. Ще работите до събота вечерта. Ще ви платя шестдесет долара за седмицата и по още един на всяка осъществена продажба. Това устройва ли ви,?

Джини се усмихна, тъй като възнаграждението беше повече от щедро. Реши, че търговията му върви, щом й предлага такава висока надница и щом жена му има нужда от почивка. Предстоеше й седмица, изпълнена с трескава работа.

— Напълно, мистър Тревърс. Обещавам ви, че ще работя усилено, ще идвам на време и че ще се постарая да ви бъда от полза, сър.

Собственикът се обърна и благодари на Хати, която веднага след това излезе от магазина. Той показа на Джини кое къде се намира и я остави да се подготви. Отвори магазина след двадесет минути.

Докато работеше, мислите на Джини бяха насочени към баща й. Не биваше да разпитва за него, за да не предизвика враговете му. Надяваше се, че ако той е в града, все ще я види и ще се свърже с нея. А ако го нямаше тук, в главата й вече се бе загнездил хитър план.

Мислеше си и за Стоун Чапман. Питаше се дали се е върнал вкъщи и дали е разбрал за поредната й измама. Дали ще се зарадва, че се е махнала или ще тръгне да я търси? Обичаше го и така много й липсваше. Молеше се Стоун да я разбере и да й прости за лъжата, молеше се час по-скоро да го види. Би могла да се възползва от неговата помощ и закрила. Стив беше опитен агент и можеше да открие много по-бързо следата, която водеше към баща й. Последната й среща със Стоун беше преди осемнадесет дни и тя с цялото си същество се нуждаеше от него. Притваряше очи и веднага в съзнанието й изникваше неговия образ и сякаш отново усещаше нежния му допир и пламенните целувки. И все пак той не я привличаше само с хубавата си външност и смелостта си. Той беше човекът, с когото тя искаше да сподели живота си.

Мистър Тревърс отключи входната врата, за да пусне клиентите в магазина. Цялото внимание на Джини бе съсредоточено върху покупките и разговорите за котки и книги.

Във вторник тя тъкмо излизаше от магазина на Тревърс, за да занесе в ресторанта на един клиент две котки мишеловци, когато на прага се появи Франк Кинон. Джини веднага се сети, че в писмата си баща й бе посочил този човек за един от възможните му врагове. Тя впери любопитен поглед в него и се заслуша в думите му.

Джон ги представи един на друг и се обърна към нея:

— Между дребните търговийки в града Франк се занимава и с пречистването на благородни метали, освен това притежава процъфтяващо ранчо на десет мили оттук. Франк е богат и влиятелен, мис Ейвъри, така че бъдете внимателна с него. А, да, забравих да кажа, че Франк е ерген.

Джини видя как двамата мъже се ръкуваха и се изкикотиха. Според писмата на баща й Франк Кинон бе зъл, себелюбив и алчен, и вероятно тъкмо той бе убил Клейтън Касиди, съдружника на Мат.

— Виждам, че Джон не оставя без работа новата си помощничка. Не му позволявайте да ви затрупа с работа, както правеше с горката си жена.

Джини се усмихна и веднага забеляза, че Франк беше на около четиридесет години, с приятна външност и добри обноски. Изглеждаше безупречно в скъпия си костюм и беше много привлекателен с посребрените коси край слепоочието.

— Мистър Тревърс е идеален работодател, поне до момента.

— Виждаш ли, Франк, не съм такъв робовладелец, за какъвто ме представя Мери Джейн — отвърна шеговито Джон.

Докато двамата мъже си бъбреха, Джини се престори, че проверява резетата на две от клетките, а всъщност скришом наблюдаваше Франк. Той беше хубав мъж, даже красив, черната му коса бе грижливо подстригана и вчесана. В сините му очи проблясваха закачливи жизнерадостни искри и припламваше страстно желание всеки път, щом спираше погледа си върху нея. Затова и Джини не се изненада, когато той я покани да вечерят заедно на другия ден, но предложението му предизвика у нея безброй съмнения.

— „ОФурк“ е чудесен ресторант, мис Ейвъри. Убеден съм, че превъзходната храна и изисканата атмосфера ще ви допаднат. Моля ви да приемете. Ще се държа с вас като истински джентълмен.

Джини се колебаеше, макар че трябваше да се сближи с него, за да намери ключ към загадката, и все пак нещо я спираше да приеме поканата.

— Не знам, мистър Кинон, та ние едва се познаваме.

Джон се притече на помощ на приятеля си.

— Няма от какво да се страхувате, мис Ейвъри. Можете напълно да се доверите на Франк. Той държи на думата си. Сигурен съм, че двамата ще станете добре приятели. Той дори може да ви помогне да си намерите работа следващата седмица.

Джини беше убедена, че се е държала като благоприлична дама и не изглеждаше ни най-малко поразена от безценния ухажор.

— Щом това е мнението ви, мистър Тревърс, тогава ще приема. — Обърна се към Франк и рече: — Отседнала съм в пансиона на Хати Сю Пърл. Ще трябва да се поосвежа и да се преоблека след работа, така че можете да ме вземете в седем и половина.

— Чудесно, мис Ейвъри, до утре.

Джини се надяваше, че нито се е изчервила, нито е издала с нещо безпокойството си.

— Веднага се връщам, мистър Тревърс — рече тя на шефа си, вдигна двете клетки и се запъти към вратата. Остави мъжете, потънали в разговор. Преди да измине и половината от пътя си, Франк Кинон я настигна с бързи стъпки и понечи да вземе от ръцете й клетките.

— Позволете ми да ви помогна.

Джини едва-едва се усмихна.

— Няма нужда, сър, сама ще се справя. Още една пресечка и съм там. Сигурна съм, че сте много зает.

— Не чак толкова, че да не помогна на една красива дама. Тук се навъртат доста безскрупулни мъже и не бих желал да си помислите лоши неща за нашия град, ако някой от тия негодници се осмели да ви приближи. В места като тези истинските дами са рядкост. Щатът Колорадо все повече се разраства. Злато, сребро, кожи, земя — всичко това е прекалено съблазнително. А и освен това имам нужда от малко раздвижване.

Джини погледна с крайчеца на окото си стройното му и силно тяло и разбра, че той просто си търсеше извинение, за да прекара повече време с нея. Би трябвало да се радва, че бе събудила интереса му, но той я караше да се чувства неспокойна. Приличаше й на изгладнял звяр, който иска да докопа плячката си. Джини реши да не кокетничи пред него, защото й се струваше, че това може да бъде твърде опасно. Не беше убедена, че ще успее да изиграе докрай ролята си, да го накара да се влюби в нея, за да изкопчи нужната й информация.

Минаха покрай безброй дюкянчета, банки, адвокатски кантори, лекарски кабинети, магазини за дрехи и покрай три салона за хазарт.

От другата страна на улицата бяха разположени пазарът за месо, една ковачница, две товарни компании, компанията „Лийвънуърт“ и „Пайкс Пийк Експрес“, която разнасяше пощата, и дрогерията „Фарел“. По-надолу се виждаха още много дюкянчета, хотели, ресторанти, една църква, танцувални салони и твърде много публични домове. Най-сетне стигнаха до ресторанта, предадоха котките, взеха парите и се върнаха в магазина. Джини се усмихна на Франк, поблагодари му за помощта, защото той се бе оказал прав — ако не я бе придружил, дебнещите негодници можеха да я нападнат.

— За мен беше удоволствието, Ана. Очаквам с нетърпение утрешния ден.

— Довиждане и още веднъж ви благодаря, мистър Кинон.

— Моля те, наричай ме Франк.

— Довиждане, Франк! — Джини видя как той с усмивка влезе в съседната сграда, а тя отиде в задната стаичка на магазина, за да хапне обяда, който Хати й бе приготвила. Мислите й се лутаха между това, което знае и това, което й предстоеше да научи.

Баща й бе писал, че единственият човек, който знае за неговото находище на сребро, е този, който пречиства скъпоценната руда: Франк Кинон. „Ако пробите му са точни — пишеше баща й — мината ще ни донесе доста пари и ние ще станем известни“. Според Закона за заселниците, подписан от Линкълн през 1862 година, всеки може да притежава до шестдесет акра земя. Матю Марстън бе предявил такъв иск и молбата му се съхраняваше в кантората на „Колорадо Дженеръл Ланд“ в Денвър на името на Вирджиния Ан Марстън. Нарочно не бе подал документите за находището в Колорадо, за да не разберат Кинон и другите къде точно се намира то. Матю и Клей бяха открили „твърде богата жила, която повечето от златотърсачите биха пропуснали, дори и да стъпят точно върху нея“. Неопитните и невежите едва ли щяха да обърнат внимание на синкаво-сивите „камъни“. Баща й бе казвал, че е по-лесно да се открие злато, защото среброто е примесено с други минерали и трябва да се отдели. За това се изисква опит, много работа, добри инструменти и сръчност. Много е трудно да се намерят хора, които да вложат парите си, защото добива на сребро струва твърде скъпо и са нужни много работници, които да копаят, да превозват и пазят стоката.

Франк бил принуден да признае, че пробата съдържа доста висок процент на чисто сребро и много лесно може да се пречисти. Било изчислено, че „всеки тон руда ще донесе хиляда долара в злато, четири хиляди долара в сребро и допълнителни приходи заради оловото и кварца.“ Мат пазеше в тайна находището си, докато разработи с подробности плана за добива, защото новината за новооткритата жила щеше да привлече прекалено много хора — хора, които търсят само злато, хора, които пренебрегват среброто и други, които можеха да създадат неочаквани проблеми. Той бе подал иска си за този участък земя, след като двамата с Клей добре проучиха мястото и след като Клейтън Касиди и още един златотърсач бяха убити и изгорени в една колиба. Мат не знаеше дали похитителите са разбрали, че вторият човек, когото са убили, не е бил той. Предполагаше се, че Мат е тръгнал да търси инвеститори и работници, но Джини не знаеше дали той бе все още жив.

В писмото си той я предупреждаваше за кражбите и убийствата, за корумпираните и некомпетентни политици, чиновници, пробиери и за специалните агенти, които се опитваха да прилагат законите и да наказват престъпниците. Но тук в Колорадо някои се изкушаваха от леснодостъпните богатства и им беше все едно как се сдобиват с тях. Търговията с кожи процъфтяваше в планините и топлите дрехи бяха доста скъпи. Фермерите произвеждаха така нужните хранителни продукти и ги продаваха на безбожни цени, таксите на доставчиците също бяха доста високи.

Джини разбираше защо баща й не е разкрил мястото на находището и защо не може да обвини Кинон в убийство. Тя много добре знаеше защо му бяха нужни тези инвеститори и защо предпочиташе да го смятат за мъртъв. „Но къде ли е сега и защо все още се крие?“ — питаше се тя. Ако Стоун беше тук, тя би могла да го помоли да я заведе до колибата на баща й, където вероятно се укриваше той.

Но сега трябваше да бъде особено предпазлива и готова веднага да избяга, ако Кинон разкрие истинската й самоличност и причината за идването й в Колорадо. Най-добре е да си купи кон, пушка, хранителни запаси и да ги остави при Хати, и то без да събужда подозрение.

В събота вечерта Джини за трети път през тази седмица вечеряше с Франк Кинон. През по-голямата част от деня разглеждаха забележителностите на Маниту Клиф Дуелингс и обядваха на открито край близките поточета. Утре той щеше да я заведе до Градината на боговете, където отново щяха да си устроят пикник. Тя не се страхуваше да излезе с него вън от града, тъй като няколко въоръжени мъже ги следваха по петите, готови да ги предпазят от дръзки разбойници. Разходките из околността даваха възможност на Джини да разучи обстановката и в случай на беда тя много по-лесно би могла да се измъкне от Колорадо.

Очевидно целият град знаеше, че Франк я ухажва, защото никой друг мъж не се бе осмелил да се доближи до нея. Семейство Тревърс бяха доволни от нейното „завоевание“ и я подтикваха да продължи връзката си, защото Франк „сигурно ще направи предложение за женитба веднага щом настъпи подходящият момент“. От една страна, тя се радваше, че той я бе предпазил от другите ухажори и това й позволяваше да се съсредоточи изцяло върху целта си. От друга страна, ужасяваше се от мисълта, че той може да се влюби в нея. Беше доволна, че все пак е предпазлив и не чак толкова настойчив. Можеше да си представи колко жесток би бил един зъл човек като него, ако научи истината за нея. Но преди да настъпи този миг, тя трябваше или да открие баща си, или да докаже, че Франк е престъпник.

— Изглеждаш чудесно тази вечер, Ана. Толкова съм щастлив, че дойде в нашия град.

Джини се опита да запази спокойствие, но се чувстваше неловко от ненаситния му поглед. Все още не бе позволила никакви интимности между тях, но беше наясно, че съвсем скоро той ще се опита да я целуне и вероятно щеше да й направи предложение за женитба. Чудеше се как да предотврати тези събития. Ако измамата й излезе наяве или ако той стане твърде настоятелен и тя не успее да забави развитието на връзката им, тогава ще се наложи да избяга. „Ех, ако Стоун се притече на помощ“ — тревожно си мислеше тя, но знаеше, че не може да разчита много на тази възможност.

— Благодаря за комплимента, Франк. Ти си изключително мил и внимателен. Днес беше последният ми работен ден при Тревърс и в понеделник ще си търся нова работа. Случайно да знаеш дали някой не се нуждае от помощник?

— Това е моята изненада за теб тази вечер. Имам нещо предвид, ако, разбира се, желаеш да работиш за мен. Жената, която водеше писмата и документите в моята кантора, избяга с един от златотърсачите, който ненадейно забогатя тази седмица. Можеш ли да започнеш в понеделник? Разбира се, ако смяташ, че от мен ще излезе добър шеф.

Джини не можеше да повярва на късмета си — удаваше й се възможност да надникне в документите му и да провери дали са верни обвиненията на баща й.

— Но това е чудесно предложение, Франк. Приемам и благодаря ти много.

Той се изхили.

— Дори не попита за работното време и заплатата — подразни я Франк.

— Не се и съмнявам, че ще бъдеш справедлив към мен. Нали? — попита тя и се усмихна.

— О, разбира се. Ще ти предоставя отлични условия на работа и добро заплащане. Няма и да си помислиш да се местиш на друго място.

Джини си отдъхна, когато им сервираха, защото той най-после пусна ръката й, която през цялото време галеше, без да сваля поглед от лицето й.

Беше благодарна, че Франк не е твърде настойчив и тя от своя страна правеше всичко възможно да не го допуска много близо до себе си. И все пак на Франк Кинон не му липсваше дързост и самочувствие да постигне това, което желае. Тя не знаеше още колко време би могла да задържи това положение на нещата, ако той я принуди да изяснят отношенията си.

— Много е вкусно — рече тя, като посочи към крехкото говеждо печено.

— Би трябвало да е такова. Месото е от моето ранчо. Трябва да дойдеш един ден на гости в ранчото. Там е много красиво. Сигурен съм, че ще ти хареса.

— Може би един ден и това ще стане — нежно отвърна тя. — Мисля, че е прекалено рано да ходя на гости у един красив ерген. Сигурна съм, че разбираш какво имам предвид.

— Разбира се, Ана, но този миг ще настъпи твърде скоро.

— Може би — повтори тя, като се усмихна. За първи път беше доволна, че се изчервява, тъй като това й помагаше да играе по-добре ролята си, макар че виното и опасенията, които я глождеха, бяха истинската причина за руменината й, а не чувствата към този зъл и порочен мъж. Джини не изпитваше ни най-малка вина, че го мами, тъй като той си го заслужаваше.

— Не бих казал или сторил нещо, с което да те засегна или смутя, но забелязвам, че все пак съм го направил.

— Не, Франк, не си. Ти си истински джентълмен. Щастлива съм, че се запознахме толкова скоро, защото Колорадо е диво и опасно място. Караш ме да се чувствам спокойна. Много ценя нашето приятелство.

— Колорадо е място, където човек може да спечели, цяло състояние и още същия ден да го загуби. Не бих позволил на никого да ти навреди, Ана. От каквото и да имаш нужда, каквото и да поискаш, просто се обърни към мен.

— Ти си прекалено щедър и добър, но все пак ти благодаря.

— Когато му дойде времето, бих искал да бъда много щедър към теб.

Тя се престори, че не го е разбрала и рече:

— Вече ми каза, че ще ми дадеш висока заплата и аз ти вярвам.

— Не това имах предвид.

— Знам. Тук наблизо има ли много богати находища? — смени темата тя. — Въобще нямам понятие от този бизнес. Кое е по-изгодно да намериш — сребро или злато? Ще ми разрешиш ли някой път да гледам как пречиствате рудата? Искам да ме научиш да го правя, за да ти помагам.

— Аз съм богат и влиятелен човек, свикнал да получава това, което иска. Затуй те моля да ми простиш, че ходя по петите на най-красивата и желана жена в града. Не бих искал да ме мислиш за твърде дързък.

Джини сведе поглед и се усмихна на умелото му измъкване.

— Това са твоите преимущества, Франк, а не грешки или слабости. Така че не се извинявай за тях. Навярно разбираш, че ме караш да се чувствам малко притеснена. Но ние се познаваме едва от една седмица. Трябва да проявиш малко търпение към мен.

— Не можеш да си представиш какво щастие е да се запознае човек с жена като теб. Но обещавам да спазвам благоприличие и да овладея желанието си да спечеля сърцето ти. А колкото до твоите въпроси бих ти отговорил така: от 1858 насам ние открихме доста богати находища в Колорадо, но повечето от тях са в други градове или високо в планините. По-голямата част от мините са златни, но има и много сребърни. Щастлив е този, който открие сребърна жила. Пречиствал съм проби, които биха накарали един златотърсач да изгуби и ума и дума. Ще те науча на всичко, което искаш да знаеш. И ако ти хареса, можеш да ми помагаш.

— Процесът на пречистване е прост, но изисква опит и набито око, особено когато се отнася за сребро. Понякога е много трудно да го откриеш. Имам няколко книги, които може да ти се сторят интересни. Ще ти ги дам. След като ги прочетеш, можеш да ме попиташ, каквото искаш. И вероятно само след седмица и ти ще се разболееш от златната треска.

Джини умишлено прикриваше големия си интерес.

— Не се виждам да копая в земята или да живея като онези златотърсачи.

Франк се изхили и кимна с глава.

— Права си. Мечтата им да станат богати ги влудява, Ана. Условията, при които живеят в лагерите, са ужасни. Тези мъже не се наслаждават на живота, те водят само едно жалко съществование. Бедността е техен постоянен спътник. Кавгите, сбиванията, болестите и злополуките ги съсипват. Често пъти биват нападани от крадци, а самотата и разочарованието ги карат да изпадат в депресия. Ръцете им вкочанясват от студените планински потоци, а суровата природа и гладът разсипват здравето им. Златната треска взема своите жертви.

Когато им донесоха десерта, Джини се усети, че й е останало съвсем малко време за въпроси.

— А как точно действат златотърсачите? Могат ли да копаят, където си искат?

— И да, и не. Можеш да подадеш молба за някакъв участък, който да изследваш, или пък да ходиш от място на място и ако откриеш сребро или злато, тогава да предявиш иск за тази земя. Хората работят сами или на групи. Често пъти основават компании, понякога вършат всичко сами, понякога наемат работници. Ако находището е голямо, най-добре е с него да се занимава една компания, която да го разработи и да го опази от крадците. За предпочитане е да разделиш с някого голямо богатство, отколкото да си сам и да получиш съвсем малко. Това важи особено за среброто. Добивът му изисква много труд и средства.

Джини забеляза, че той твърде често споменава за среброто и се запита дали това не е ключът към загадката. Усмихна се невинно и попита:

— Защо точно среброто? — Франк й каза същите неща, които баща й бе обяснил в писмото си. Настроението и изражението на събеседника й издаваше ненаситната му алчност. — Но това е чудесно, Франк. Мислил ли си някога да инвестираш в някоя мина?

— Вече съм инвестирал в две и скоро ще получа това, което ми се полага. Не казвай на никого, но аз имам преимуществото, че съм пробиер. Понякога идват хора без ни най-малка представа за истинската стойност на пробите, които носят. Убеждавам невежите златотърсачи, че се нуждаят от инвеститори, насочвам ги към хората, които искат да вложат парите си и за тази услуга получавам значителна сума. В крайна сметка никой не е ощетен, а и аз печеля от това.

Джини забеляза, че той често надига чашата с вино и таеше надежда, че алкохолът ще развърже злия му език.

— Хубаво е, че свързваш хората, които се нуждаят един от друг — хитро го предизвика тя. — Откривал ли си в някоя проба нещо, което е убягнало от окото на златотърсачите? Сигурна съм, че те биха ти платили доста за такава информация.

— Много рядко.

От тона му Джини долови, че той не казва истината.

— Вероятно някой ден ще намериш нещо специално и ще се прочуеш като един от хората, които са открили най-голямото находище в този щат.

— Ако това стане, предпочитам да участвам като инвеститор.

— Или собственик. Ако някой не разбира какво притежава и иска да ти го продаде, ти няма ли да го купиш? В крайна сметка човек натрупва състояние от невежеството и алчността на другите… О, Боже, какво говоря. Нямах предвид да измамиш някого. Исках да кажа, че ако… О, не знам как да ти го обясня.

Франк се разсмя.

— Няма нужда, Ана. Напълно те разбирам.

„Дано не съм събудила подозренията му“ — молеше се Джини.

— Радвам се, че е така, защото понякога простата истина е твърде грозна и жестока. Чух, че имало случаи на изкуствено подобряване на проба. Какво означава това?

— Това става, когато една мина е вече експлоатирана или пък нищо не струва и притежателят подхвърля на купувача фалшива проба. Това може да коства живота на измамника — или го линчуват, или го убиват.

Ужасена, тя промърмори:

— Сигурно, освен ако не успее да избяга, преди да разкрият измамата. А купувачът не носи ли предварително пробата на такива като теб, които се занимават с пречистване?

— Много рядко. Алчността, Ана, ненаситната жажда да откриеш нещо голямо кара хората да постъпват глупаво. Мислят си, че са сключили кой знае каква сделка, а всъщност остават излъгани.

— В такъв случай те си го заслужават, нали?

— Да, така е. Не си ми казала, защо дойде тук, в Колорадо.

Джини беше подготвена за този въпрос.

— Не бих искала да ти го казвам, Франк, но ти трябва да знаеш истината. — С престорена неохота тя разказа измислената история, която Хати и другите вече знаеха. — Има и още нещо. Имам ти доверие и затова ще бъда откровена с теб. А и един ден някой може да пристигне тук, да ме разобличи и да ми навлече неприятности. — Тя забеляза, че успя да възбуди любопитството му. — Родителите ми са мъртви и през войната загубих всичко. Но баща ми, Чарлз Ейвъри, бе свързан с ку-клукс-клан. Трябваше да се махна от Юга, преди да ме обвинят и арестуват за съучастничество в неговите дела. Нямам нищо общо с това, Франк, но се съмнявам, че ще успея да убедя властите. Реших, че в Колорадо ще бъда в безопасност и ще мога да започна отначало. Не е ли непочтено от моя страна, че чак сега ти го казвам? Сигурно много съм те разочаровала.

— Съвсем не. Сигурно си се чувствала ужасно. Радвам се, че си дошла тук. Не се тревожи. Тук никой няма да ти навреди.

Джини разбра, че той бе паднал в капана й.

— Благодаря ти, Франк. Късно е вече, трябва да се прибирам.

— Ще бъдеш ли на работа в понеделник в осем?

— Да, обещавам. Няма да съжаляваш, че си ме наел.

— О, убеден съм в това.

Щом стигнаха до пансиона, Джини му пожела „лека нощ“ и му позволи да я целуне по бузата. Сетне влезе в стаята, като тревожно си мислеше какво ли предизвикателство ще й донесе утрешният ден. Съзнаваше, че май прекалено рано започна тази игра, но връщане назад нямаше. „Стоун, любов моя, къде си? Имам нужда от теб.“

СЕДЕМНАДЕСЕТА ГЛАВА

След като поговори с няколко клиенти, които бяха дошли по работа, Франк пусна Джини в банката и заключи вратата след нея. Усмихна се и я попита дали е готова да започне работа.

— Малко съм притеснена, но иначе съм в отлична форма — рече тя и с усилие отвърна на усмивката му. Предоставяше й се идеалната възможност да намери отговор на въпросите, които я измъчваха и да спечели доверието на Франк. Така че трябваше да бъде винаги нащрек. Не биваше нито за миг да се разсейва или да проявява небрежност. Поне така я бе учил „Стив Кар“. Тя бързо пропъди от съзнанието си мисълта за своя любим и се е поогледа наоколо.

Четирима чиновници стояха зад един дълъг тезгях и се приготвяха след двадесет минути да започнат работа. Франк й прошепна да обърне внимание на панталоните им — джобовете им бяха зашити или въобще липсваха. Това ги предпазваше от изкушението да откраднат по някоя монета или някое късче от скъпоценния метал. Подът и тезгяхът бяха дървени, излъскани и лакирани, но, както отново й прошепна Франк, в просторната стая нямаше нито столове, нито място за сядане, за да не би клиентите да стоят по-дълго време, отколкото е необходимо. Тя щяла да разбере защо веднага щом банката се напълни с хора и вътре стане достатъчно шумно.

Във всеки ъгъл на стаята стоеше по един въоръжен пазач, готов да предотврати евентуална кражба. Джини забеляза, че за миг охраната и чиновниците насочиха погледите си към нея. Несъмнено те също знаеха, че шефът им й е „хвърлил око“.

Джини видя огромния надпис „Банка Франк Кинон“, а на срещуположната стена висеше часовник.

— Искаш ли да надникнеш в трезора, преди да сме го заключили? — попита я Франк.

— Да, никога не съм виждала подобно нещо.

Двамата заобиколиха тезгяха и Франк я поведе към един огромен железен „килер“. Застана пред масивната врата, така че никой да не вижда шифъра, който набра с ловките си пръсти. С брутална сила отвори вратата, побутна Джини вътре и тя се озова в малко тъмно помещение, което беше от горе до долу в рафтове. Франк повдигна лампата, която носеше, и тя забеляза безбройните чекове, монети, торбички със злато, златни и сребърни кюлчета и късове руда.

— Какво значи това? — попита тя, като посочи към имената, изписани върху някои от торбите.

— Хората или ми продават среброто и златото, или го съхраняват тук, като плащат такса за това. Когато искат да си вземат една част от него, чиновниците отмерват желаното количество. Клиентите подписват един документ, на който е отбелязано кога и колко са взели и го оставят вътре в торбата. Съхранявайки тук богатството си, те не са принудени да носят със себе си големи количества и не рискуват да бъдат ограбени. Освен това не се изкушават да го пропилеят за една нощ, когато пияни играят комар и загубили ума си, залагат всичко, каквото имат.

Джини се опита набързо да прочете имената, за да види дали това на баща й и на Клей са сред тях. Реши да спечели още малко време и попита Франк:

— Изглежда доста разумно. Но, ако някой умре, какво става със златото му?

— Ако чуя, че се е случило такова нещо, написвам датата върху торбата и изчаквам една година някой от семейството или съдружниците му да се обадят. Ако никой не предяви претенции, тогава златото става мое. Ей там на онзи рафт има осем торби, които търпеливо чакат да станат моя собственост.

Сърцето на Джини подскочи, когато съзря името на баща си върху една голяма торба. Искаше й се да надникне вътре, за да види датата, но не се осмели да прояви интереса си пред Франк. Разтревожи се, когато видя торбата върху този мрачен рафт, но официално всички знаеха, че Матю Марстън е мъртъв. Джини таеше надежда, че баща й е жив и не й се мислеше какво ще стане, ако все пак страховете й се оправдаят и Франк си присвои богатството на Мат.

— Тук има цяло състояние. Случвало ли ти се е да те ограбят?

— Не. Имам четирима пазачи, които дежурят денонощно. Скъпичко излиза, но пък бизнеса ми се развива, защото хората знаят, че при мен спестяванията им са на сигурно място.

— Ами ако нещо се случи с теб? Как ще отворят трезора? „Как бих могла да си взема имуществото на татко“ — питаше се тя.

— Аз съм единственият, който знае шифъра. Ако умра, шифърът се пази в сейфа на губернатора. Време е да отваряме, хайде на работа. — Щом заключи огромния трезор, Франк се обърна към нея: — Чиновниците водят банковата документация, но аз всяка вечер я проверявам. Ти нямаш никакви задължения тук.

Запътиха се към една врата, на която бе закачена табела „Франк Кинон, лаборатория за пречистване“. Франк отвори вратата и въведе Джини в един коридор, който водеше към още три стаи. Той посочи към тях и рече:

— Никой не влиза тук, освен ако не е специално поканен. Това е стаята, в която пречиствам пробите, до нея е кабинетът ми, а това е стаята, в която ти ще работиш. Водя си бележки, които ти ще трябва да подготвяш под форма на отчет в два екземпляра — един за мен и един за клиента. Държа ги заключени в кабинета си. Освен това ще преписваш писмата ми, защото както сама ще се убедиш, почеркът ми е ужасен. Ще водиш и счетоводните книги — такси, плащания, приходи и т.н.

Джини го последва в „лабораторията“ — една чиста, но твърде претрупана стая. Тя се засмя и рече:

— Сякаш съм в затвора. На всеки прозорец и на всяка врата има решетки.

Франк се изхили.

— Човек трябва да е много предпазлив, когато носи отговорност за такова голямо богатство. Ще се смаеш, ако разбереш колко много пари и скъпоценни метали има в трезора. Ако нещо им се случи, собствениците ще ме линчуват. Трябва да защитавам бизнеса и репутацията си.

— Изглежда, че и с двете се справяш добре.

— Благодаря ти, Ана. Моля те разгледай всичко и после можеш да ми зададеш всякакви въпроси.

В стаята имаше няколко дълги маси. На една от тях бяха сложени метални тежести и скала, на друга бяха подредени едно менгеме, трошачка, чукче, дървени табли с пробите, топилка, горелки, железни щипци, с които се държат горещи предмети, съдове с азотна киселина, хартия, мастило и писалка за отбелязване на резултатите.

— Какво представлява процесът на пречистване? — попита Джини, след като Франк й обясни предназначението на всеки един от предметите. Той свали сакото си, нави ръкавите на ризата и си сложи престилка, за да предпази дрехите си.

— Вземи този стол и седни до мен. Ще ти предам един урок, докато обработвам тази проба. Тя е на Кели и той ще дойде днес да получи отговора.

Джини разбра, че той е прекалено погълнат от работата си, щом не й донесе сам стола. Седна близо до масата и докато Франк работеше и обясняваше, тя наблюдаваше този опасен и зъл според баща й човек.

— За да определя какво количество скъпоценен метал или минерал има в пробата, аз използвам различни химикали и техники на загряване. Разтопявам я в топилката и тогава остава едно малко късче, което обикновено е примес на олово и някой от скъпоценните метали. Загряваме го отново, оловото се стопява и остава съвсем малко парченце, колкото пъпка, което обикновено е злато или сребро или пък съчетание и от двете. Сетне го слагам на теглилката и записвам резултата. Потопявам го в азотна киселина, за да се отдели среброто. Това е един от най-опасните моменти, защото киселината може да те изгори по-лошо, отколкото огъня. Претеглям златото и изваждам теглото му от първия резултат, който съм записал, за да видя какво количество сребро се е отделило. Късчетата злато, които са намерени в реките не се нуждаят от пречистване. Тяхната стойност е ясна, достатъчно е само да ги претеглим и веднага можем да определим колко струват. Но при добива на злато в мините е другото трябва да се изкърти от камъните и да се претопи.

— Невероятно — промърмори тя.

— Ако някой донесе „фалшиво“ злато, не е нужно да се прави анализ. Опитното око веднага може да различи пирита от златото, но невежите много лесно могат да бъдат заблудени. Понякога използват пирита, за да измамят наивните купувачи, които си мислят, че са попаднали на истинско находище.

Джини разгледа пробите на злато и пирит, които Франк й показа.

— Ти спомена, че добива на сребро е по-скъп и изисква повече работа. Какво точно представлява този процес?

— Рудата трябва да се раздроби, калцинира, промие и след като се претопи, се излива във форма на кюлчета. Прекъсни ме, ако нещо не разбираш. Калциниране означава изпичане на рудата, при което тя се окислява и се отделя специфичен окис. Среброто е чист метал, но е примесен с други метали като злато, кварц, олово и мед. Повечето от златотърсачите не го забелязват заради цвета му. Не обръщат внимание на сиво-синкавите скали и всъщност не разберат какво са открили. За да се извлече среброто, са необходими много работници, инструменти и пари. Добивът на сребро е голям бизнес, Ана.

Обяснението на Франк й помогна да разбере по-добре проблемите на баща си.

— О, Боже, явно наистина е така. Ти затова ли не си се включил в него?

— Все още не съм открил богато находище на сребро, в което да вложа парите си. Засега съм инвестирал само в златна мина.

— Спомена за някакви книги, които мога да прочета.

— А, да, те са ей там на рафта. Вземи, която искаш.

— Мисля, че е най-добре да разуча всички тези неща, щом ще работя тук и ще живея в този град. Ти си доста опитен и умен и успя да предизвикаш моето възхищение. Ще бъде много забавно и интересно да работя за теб.

— Хубаво е да знаеш това, което става тук. Ако имаш някакви въпроси или проблеми, обърни се към мен. Удоволствие е да ти помогна.

— Благодаря ти, Франк. О, Боже — възкликна тя и сякаш изведнъж се смути — когато съм на работа, не трябва ли да те наричам мистър Кинон?

— Не е необходимо. Тук не влизат много хора.

— Каква е работата ми за днес?

Франк й обясни задачите и програмата за деня и я заведе до стаята й.

— Ако имаш нужда от нещо, обади ми се. Ще бъда или в кабинета си, или отпред в салона.

Джини седна, усмихна се и го проследи с поглед, докато той излезе от стаята. Прочете бележките, които трябваше да препише на чисто в счетоводната книга, и разгледа отчетите. Изглежда, щеше да бъде ангажирана през целия ден. Преди да се залови за работа, тя се питаше дали Франк се е свързал с властите в Юга, за да поиска информация за нейната самоличност. Той не бе споменал нищо за историята, която тя му бе разказала миналата седмица. Дори и да я подозираше, че е замесена с ку-клукс-клан или че е дошла тук, за да си търси богат съпруг, той с нищо не показа своите съмнения, а може би това въобще не го интересуваше.

Месечният й период започна тази сутрин и Джини беше спокойна, че поне не е бременна, което щеше твърде да усложни живота й. И все пак много й се искаше да има дете от Стоун и всеки път щом той я докоснеше, тя забравяше за страха от забременяване. Вероятно имаше късмет, че не е заченала, защото кой знае дали щеше да го види отново. На днешния ден преди три седмици тя бе напуснала Далас. Ако той се е върнал вкъщи и е разбрал истината, досега трябваше да пристигне в Колорадо Сити, ако, разбира се, е искал да я последва. Може би никога няма да дойде при нея. Тя си забрани да мисли за Стоун Чапман, тъй като това предизвикваше твърде много съмнения страхове и болка.

Джини притвори очи и в съзнанието й изникна кожената торба, върху която бе написано името на баща й. Би могла да използва тези пари, за да издири Мат или пък да плати на детектив, който да разкрие истината. Но уви беше попаднала в капан — не можеше да получи отговор, без да зададе въпроси, но не биваше да задава въпроси, за да не издаде истинската си самоличност.

Обеща си съвсем скоро да намери начин и да се добере до истината.

През целия ден в четвъртък Джини усещаше, че нещо става. Усмивката не слизаше от лицето на Франк Кинон, той непрекъснато се смееше, подсвиркваше си и тананикаше. Отби се в стаята й, за да си побъбрят. Впи в нея ненаситния си поглед и я покани на „специална вечеря“ за следващия ден вечерта.

Тя се разтревожи, тъй като се опасяваше, че той има намерение да й направи предложение за женитба. Ами какво ще прави тогава? Не би могла да се ожени за него само за да намери отговор на загадката. Ако той има сериозни намерения, ще й бъде доста трудно да се справи с него. Не очакваше, че той ще се влюби в нея. Ако само я желае, тогава все ще се оправи някак, но ако я обича — това вече ще й довлече неприятности. Ами ако й предложи да се оженят? Не, това е абсурдно. Той може да е убил баща й. „Стига, Джини, не мисли за такива ужасни неща. Имаш нужда от още време, за да разбереш истината, но Франк може и да не ти позволи да се добереш до ключа на загадката. По-добре да измислиш някакъв резервен вариант.“

Малко преди да си тръгне, Джини подреди писмата и отчетите в кабинета на Франк, докато той работеше в лабораторията. Точно тогава забеляза едно досие, върху което пишеше М. М. Хвърли един поглед в коридора и до ушите й достигна тананикането на Франк. Очевидно той все още имаше много работа.

Бързо, сграбчи досието и прочете двата документа, които бяха в него.

Вътре бяха записани същите цифри, които баща й бе отбелязал в писмото си: руда, съдържаща 80 до 90 процента чисто сребро. В документите не фигурираше нито името на Матю, нито местонахождението на находището, но тя бе убедена, че това е досието на баща й. Датата показваше, че данните са записани миналия юни. Оттогава бе изминала една година, а торбата със златото или среброто на баща й все още стоеше в трезора. Значи според правилата на Франк депозитът бе оставен преди по-малко от година. Последното писмо на баща й беше от месец юли 1866 година, веднага след смъртта на Клей и след като баща й бе тръгнал да търси инвеститори. Но дали тази задача изискваше толкова много време? И защо оттогава не й е писал? Освен ако се е страхувал да не би писмата му да попаднат в чужди ръце…

Джини дочу стъпките на Франк по коридора и за миг я обзе паника. Докато мислеше трескаво какво да направи, тя хвърли досието и още няколко документа на пода.

— О, Ана, колко си несръчна — промърмори тя на себе си и се наведе да ги събере.

— Какво става? — попита Франк, застанал на прага.

Джини вдигна поглед към него и горчиво се усмихна.

— Исках да взема досието на Мейпълс, но заедно с него издърпах и още едно. Опитвах се да ги подредя, без да сваля купа и изпуснах всичко на земята. Съжалявам, но мисля, че не съм ги повредила. Веднага ще оправя тази бъркотия. Върху два от документите няма имена и не знам къде да ги сложа.

Франк се приближи и коленичи до нея, за да й помогне. Взе двата листа и ги сложи в досието, отбелязано само с М. М. Изхили се и рече:

— Ето къде искам да инвестирам, но никой не знае къде се намира това находище. Може да е навсякъде в Роки Маунтинс или дори в някой друг щат.

— Какво искаш да кажеш, Франк? Защо са написани само инициалите?

Франк я погледна и рече:

— Понякога златотърсачите не се доверяват на местните пробиери или пък не желаят никой да узнава предварително за находището им и носят пробите си на друго място. В този случай ми е ясно защо. Не знам откъде е тази проба, но тя е с най-високо съдържание на сребро.

Джини забеляза как той сви ръцете си в юмруци, та чак кокалчетата му побеляха, а на лицето му се изписа и алчност и безсилие. Франк се изправи и й помогна да стане. Мушна досието обратно на мястото му.

— Ако наистина има толкова много злато и сребро, колкото показва пробата, то ще е най-голямото и богато находище, което някой е откривал досега. Откакто ми донесоха онази проба мина една година, във вестниците не се е появявало никакво заглавие, нито съобщение. Те щяха да бъдат много богати и известни мъже. Сигурно щяха да имат милиони, тъй като среброто е почти в чист вид. Пробата показа и съдържание на злато, което съвсем лесно отделихме, така че почти не е нужно пречистване. Която и компания да открие къде се намира находището, аз сигурно ще инвестирам в него. Дори се изкушавам сам да тръгна да го търся.

— Нищо не разбирам, Франк. То вече е открито. Нали си анализирал пробата? Познаваш ли тези мъже? Виждал ли си ги в града?

— Познавам ги, но миналото лято ги убиха и двамата. Сигурно е работа на някои от местните крадци. В местната кантора, която се занимава със земята, не е регистриран никакъв иск от страна на Матю Марстън и Клей Касиди. Местонахождението на среброто си остава загадка и до ден днешен.

Джини беше доволна, че успя да се овладее и с нищо не издаде вълнението си, което бе предизвикано от разкритията на Франк. Явно той й имаше доверие, но все пак тя се постара да не изглежда твърде любопитна.

— Сигурно някой ден ще се намери. Има толкова много мъже, които работят в планините, така че това находище не може да остане скрито за дълго време.

— Спомни си какво ти казах — често пъти невежите и неопитните златотърсачи не могат да забележат сребърните жили. Мат и Клей го откриха, докато работеха в една мина.

— Жалко, че са ги убили. Можеха да се открия много работни места за хората, а и Колорадо Сити щеше да спечели от това. Какво точно се случи?

— Намериха труповете им в една изгоряла колиба. Един от предприемачите каза, че и двамата първо са били застреляни. Идентифицирали са ги по колата и мулетата, които са били пред колибата.

— Вероятно преди да ги убият, похитителите са ги принудили да кажат къде се намира находището.

— Едва ли, Ана, иначе досега новината щеше да гръмне.

— Ами ако убиецът нарочно изчаква да мине време, за да не бъде заподозрян и тогава да предяви иск за земята, на която се намира среброто?

— Мислил съм и за това. Опитах се да разкрия убиеца, като проверих всички регистрирани молби, но не открих нищо подозрително.

Джини не посмя да му напомни, че според неговите думи находището би могло да бъде навсякъде и не го попита дали е проверил в други кантори, които се занимават със земята, като например тази в Денвър.

— Мисля, че си прав, може би никой няма да открие това находище, или пък ще мине доста време, докато се натъкнат на него. А и едва ли ще хванат убийците. Дори и детектив би се затруднил да разреши тази загадка, защото престъплението е било извършено доста отдавна.

— Всъщност аз наех един детектив да ги проследи, но уви напразно. По едно време дори си мислех, че в колибата може да е бил някой друг, който сетне е избягал. Но едва ли е така, защото никой не е чувал, нито виждал двамата мъже, а и торбата със златото на Марстън е в трезора и той не би я оставил тук, ако е жив.

Джини въздъхна съчувствено.

— Каква нелепост, да умреш точно преди да станеш богат. А те имат ли семейства? Някой опитвал ли се е да се свърже с техни роднини?

— Касиди нямаше семейство. Марстън има една дъщеря в Англия, но никой не знае нито как се казва, нито как да я намери. А и тя може и да се е оженила и да носи друго име сега. И двамата бяха свестни мъже.

— Ужасно е, ако човек не знае, че баща му е мъртъв.

— Много бих искал да открия дъщерята на Мат. Ако Мат й е изпратил някакви карти или пък е обяснил нещо в писмата си, аз бих могъл да осигуря инвеститори, които да се ангажират с добива на среброто. Тогава и тя, и аз ще забогатеем.

Джени се престори на заинтригувана.

— Опитвал ли си се да я намериш?

— Да, но след като не знам името й, нито града, в който живее, усилията ми се оказаха напразни. Ако се натъкна на някакви следи, водещи към това престъпление, аз ще бъда първият, който ще разобличи убиеца.

— Ти спомена, че единият от тях може да е жив. Защо е било необходимо да изчезне?

— Нямам представа.

— Нито пък аз. Би било чудесно да притежаваш това богато находище. Хрумна ми една идея. Можеш да се заемеш с друг бизнес, Франк: нека хората да се регистрират при теб, като посочват имената си, мястото на находището или пък къде са предявили иск за земя. Тогава, ако нещо се случи с тях, техните близки могат да получат наследството си. Ти ще им вземаш такса за това, че си ги уведомил, а аз ще водя отчет за тези приходи.

— Това е чудесна идея. Ще помисля върху нея през почивните дни.

Тя се обърна и довърши подреждането на документите. Не бе очаквала, че той ще откликне на идеята й. Бе скроила този план, за да може по-лесно да го заблуди.

Един от чиновниците почука на вратата и каза:

— Затворихме, сър. Готов ли сте да извършите проверката?

— Веднага идвам. Иди си вкъщи и си почивай, Ана. И не забравяй за специалната вечеря.

Тя му се усмихна и го увери, че няма да забрави.

Джини се изкъпа и се прибра в стаята си. Бе хапнала набързо заедно с Хати и още двама пансионери, тъй като другите бяха излезли да вечерят навън. Чувстваше се физически и емоционално изтощена от работата и разкритията, които й донесе този ден. Ужасяваше се от мисълта, че утре отново ще види Франк, тъй като подозираше каква изненада й е подготвил той за вечерта. Заключи вратата на всекидневната и влезе в спалнята. Едва не изпищя, когато съзря мъжа, който се бе излегнал на леглото й, а краката му опираха в пода.

Джини зяпна от удивление и в следващия миг засипа госта с въпроси:

— Стоун, как се вмъкна тук? Видя ли те някой? Как ме откри? Не си разпитвал за мен, нали?

Той седна в леглото, въздъхна и впери поглед в нея. Светлокестенявата й коса се спускаше по раменете и достигаше чак до кръста. Лешниковите й очи го гледаха с изненада и тревожно очакване. Устните й бяха останали полуотворени след бързия поток от думи, който се изсипа от устата й. С едната си ръка придържаше халата си да не се отвори, а в другата държеше тоалетните принадлежности и мократа хавлия. По дяволите, колко е красива и съблазнителна, при това само на няколко крачки от него, макар че всъщност ги делеше пропаст. Най-сетне той успя да продума:

— Здравей, Джини Марстън.

Тя го изучаваше с поглед, като се опитваше да отгатне настроението му. Явно, че бе овладял чувствата си, щом не скочи и не се нахвърли върху нея с обидни думи. Цялото му същество излъчваше мъжественост, на която тя не можеше да устои. Не, това не е сън, мъжът, когото обича, е тук, небръснат облечен целият в черно. Но той не скочи от леглото, за да я прегърне, както се бе надявала тя. Едва се стърпя да не се втурне към него. Е, добре, че поне е тук.

— Баща ти разказа ли ти всичко?

Стоун седна на ръба на леглото и опря лакът в дървената табла. Подпря с юмрук небръснатата си брадичка и я погледна право в очите. Преди да отговори, той се питаше защо тя остана на прага, вместо да се хвърли в прегръдките му.

— Видях баща си, прочетох и писмото ти. Ти не си дъщерята на Чарлз Ейвъри, нито дъщерята на Бенет Чапман. Докато стигнеш дотук, явно си сменила много бащи. Намери ли твоя истински баща?

— Не. Тъкмо днес разбрах, че той и съдружникът му са били убити миналата година. Но знам, надявам се… че това не е истина.

— А каква е истината, Джини?

Тя си приближи до леглото и седна до Стоун. Той извърна глава към нея и тя призна всичко пред мъжа, когото обичаше и се молеше и той да я обича.

— Знам, че татко не е бил в онази колиба, но нямам представа къде е сега и дали по-късно убиецът не го е намерил. Ако все още е жив, не разбирам защо не се е свързал с мен. Сигурна съм, че Франк Кинон е замесен и аз ще измъкна каквото мога от него.

— Изглежда, че и ти като мен си доста добра в измамите и разследванията. — Той забеляза, че Джини премигна, сякаш я бе ударил или наранил жестоко. — Не се ядосвай, не съм разпитвал за Вирджиния Марстън, защото татко ми каза за опасното ти начинание. Пристигнах тази сутрин и през повечето време наблюдавах банката, след като те видях, че по обяд влезе там и сетне не излезе. Проследих те дотук и изчаках сгоден момент да се промъкна в стаята ти. Щях да дойда по-рано, но крадци ни причиниха доста неприятности в ранчото. — Той й обясни за нападението. — Сигурно ще се зарадваш, като разбереш, че се сдобрих с баща си и че родителите ми ще се оженят веднага щом се върна вкъщи.

„Щом се върна, а не щом се върнем?“

— Това е чудесна новина. Радвам се и за теб, и за тях. Моля те, поздрави ги от мое име. Колко време ще останеш тук?

Стоун долови болката и тъгата в гласа й и беше крайно изненадан от реакцията й, защото ако искат да го отстранят от пътя си, тя и баща й би трябвало да са доволни, че той ще се върне вкъщи. Не смееше да я разпитва, защото се страхуваше, че тя отново ще го излъже, дори и само защото му няма доверие или пък просто от предпазливост. Той трябва да изчака и да види какво ще му разкрие тя.

И двамата чувстваха напрежението у другия. И двамата искаха да се прегърнат, но чакаха първо другият да го стори.

— Не съм решил още. Ти постъпи жестоко с мен и семейството ми, Джини, но аз разбирам мотивите ти. Искам да ти благодаря, че даде на татко макар и малка част от Джоана и че все пак сложи навреме край на измамата. — Забеляза в погледа й изненада и облекчение, но после тъга замъгли красивите й очи.

— Това ли е всичко, заради което дойде тук? Да ми кажеш, че няма да търсиш отмъщение?

— Не, исках да ти кажа и още нещо, радвам се, че не си Джоана.

Той замълча и тя се опита да го предизвика:

— Защо?

— Защото двамата с Джоана, както вече си разбрала, сме кръвно свързани. Почувствах се ужасно, когато разбрах, че съм се любил със сестра си и знаех, че дори и да не искам отново ще я нараня.

„Бъди смела, Джини, иначе никога няма да узнаеш истината, каквато и да е тя.“

— Защо ми наговори онези груби, жестоки думи в ранчото, само за да ме обезсърчиш или защото те бяха самата истина? Защо се опитваше да сложиш край на връзката ни? Защото си мислил, че е грях да си влюбен в сестра си или защото наистина не се интересуваш от мен? Само плътско желание ли изпитваше към мен, Стоун? Нищо повече? И сега ли искаш да ме изоставиш, след като вече знаеш, че не съм Джоана, нито Ана Ейвъри? Нима моите лъжи унищожиха цялото ти уважение и привързаност към мен? Нима няма шанс, нито искрица надежда да изградим общо бъдеще?

Стоун гледаше дъщерята на човека, който бе убил най-добрия му приятел, човека, когото той се бе заклел да убие. Това беше най-важната му задача, за която тя може и да знае, а може и да не знае. Но тъкмо от тази задача зависеше дали ще имат „шанса“, за който тя говореше. В писмото си Клей му обясняваше, че Мат се държи странно. „Мисля, че не мога да му имам повече доверие — пишеше Клей. — Все отлага да подадем молба за тази земя. Казва, че трябва да запазим находището в тайна. Претърпях няколко злополуки, а само Мат беше с мен. Той ми е приятел и съдружник, но вече ме е страх да му вярвам. Ако нещо се случи с мен, завещавам ти моя дял. Изпращам ти картата и документа. Знаеш, че нямам семейство и ти си най-добрият ми приятел. Ти спаси няколко пъти живота ми. Ако Мат започне да те мотае, притисни го. Това находище е цяло състояние, Стоун. Така ни каза и пробиерът. Ако имаш възможност да дойдеш тук и да ми помогнеш, моля те побързай.“

Стоун смяташе, че Клей има причини да не вярва на Мат, след като двамата са били заедно години наред. Сега, след като Клей е мъртъв и земята е на името на Марстън, Мат смята, че е единственият собственик. Той бе разбрал, че Мат е регистрирал земята в Денвър на името на Джини, като е използвал само инициалите й. Знаеше къде се намира находището, така че не му трябваха нито Джини, нито Мат, за да стигне дотам. Не богатството искаше той, а наказанието на убиеца на Клей. Тази работа с Кинон му се струваше твърде мътна, нещо като димна завеса, каквато използват индианците, за да скрият или предпазят убежищата си в прерията. Ако Мат е невинен, той би могъл да заведе дело, би могъл да им помогне да издирят убиеца на своя приятел и съдружник. Но дори и да съществуваше някаква малка възможност Мат да е невинен, той би оставил убиеца да избяга, за да задържи находището само за себе си. Може би сега търси инвеститори, както току-що му обясни Джини, и някой ден ще се появи, преструвайки се, че нищо не знае нито за смъртта на Клей, нито за своята собствена мнима смърт. Тъкмо това трябваше да разбере той, и то много скоро.

А дали Мат бе споменал името на Стоун в писмата си до Джини? Дали Джини подозираше за смъртоносните му намерения и за наследството? Тези въпроси непрекъснато измъчваха Стоун. Ако я попита, дали тя ще бъде откровена? Баща му бе разказал за бягството й от Форт Смит. Тя беше хитра и смела. Беше дошла тук сама и се справяше отлично. Майка му го бе подтикнала да…

— Стоун, защо всъщност дойде тук? Можеше да ми напишеш писмо, в което да ми кажеш всичко това. — Джини бе притеснена и разтревожена от дългото му мълчание и непроницаемия поглед. — Толкова много време ли ти е нужно, за да разбереш какво чувстваш? Наистина ли ти причиних такава мъка, че не можеш да ми простиш?

Специалният агент беше твърде опитен в проследяването, надхитряването и залавянето на престъпниците. Той беше смел човек, справяше се бързо и прецизно с трудностите, които се изпречваха на пътя му. Но тази вечер, в присъствието на Джини, той сякаш не можеше да прояви ни едно от всичките тези качества. Тя изглеждаше тъй невинна, уязвима, измъчена и откровена.

— С писмо не бих могъл да погледна какво се крие в очите ти. Но дори и да се изправиш лице в лице с някого, пак не можеш да разбереш дали той е откровен с теб. Мисля, че и двамата го доказахме.

— С теб аз бях това, което съм, макар че не ти разкрих истинското си име — увери го Джини. — Но не мисля, че е същото със Стив Кар и Стоун Чапман — и двамата много си приличате, макар, че сте различни. Сякаш сега пред себе си гледам съвършено непознат човек. — Джини си мислеше, че може би заради брадата той изглежда съвсем чужд, загадъчен, предизвикващ страх и недоверие. — Дори и да не ми простиш и да не ме искаш, моля те позволи ми да те наема като детектив, за да ми помогнеш да открия баща си. „Ще трябва на всяка цена да те задържа тук, докато осъзнаеш истината. Ти ме обичаш и ме желаеш, ти твърдоглавецо. Нужно ми е време, за да ти го докажа.“

— Искаш да ти помогна да откриеш Матю Марстън? Защо?

— Ти си опитен агент. Не знам как и къде да го търся. Реших да работя за Франк Кинон, но той е прекалено… Толкова е трудно и опасно да се справиш с един хитър и влюбен мъж. Толкова ли много ме презираш, че не желаеш да ми помогнеш? Ще ти платя, колкото мога.

„Остани, Стоун. Дай и на двама ни време да срутим тази стена между нас.“

— Не те мразя, Джини — призна той. — Не съм престанал да те искам от мига, в който се запознахме в Джорджия. Случиха толкова много неща и трябва да мине време, за да свикна. Трябва да превъзмогна и да забравя всички тези лъжи и измами. Но вината не е само твоя. И аз те излъгах и те предизвиках да отидеш твърде далеч, да направиш неща, за които ще съжаляваш. Когато в ранчото си мислех, че си ми сестра, аз не бях на себе си и ужасно много страдах. Трябваше да те настроя против себе си и бързо да си тръгна. Любих се с теб, защото те обичах и цял горях от страст да те имам. Нуждаех се от теб, Джини, а не от твоето тяло. Ех, нима не разбираш какво направи с мен? Никога не съм искал нещо толкова много, както исках теб. Дори и желанието ми баща ми да ме признае за свой син не беше по-силно от желанието да бъда с теб. Щом узнах истината за твоята двойна игра, аз естествено бях ядосан. И разочарован, и наранен, и объркан. Сигурен съм, че и ти си се чувствала много пъти така заради мен. Не дойдох тук, за да те наказвам или да те изоставям. Дойдох, защото ти беше моя и искам отново да бъдеш моя… Защо плачеш? — попита той, приближи се към нея и избърса сълзите, които се стичаха по страните й.

— Толкова се страхувах, че ще те загубя. Обичам те, Стоун. Опитвах се да не те… защото ти си толкова…

— Уплашен като кон, когото ще подковават?

В крайчеца на устните му се появи закачлива и примамлива усмивка, която постепенно разтвори устните му и равните му бели зъби се показаха. Тази усмивка стопли душата й. Тъмните му очи заблестяха. В тях се отразяваха чувствата, които самата тя изпитваше. Тя вече не усещаше умора и страх. Сякаш нов прилив на енергия заля тялото й. Той беше изключително привлекателен, тя не можеше да устои на чара му.

— Толкова се радвам, че си тук. Така страстно те желая. Измина цяла вечност, откакто не си ме докосвал и целувал. О, Боже, как ми липсваше само. Ще ми простиш ли?

Той я целуна по челото, носа и докато разтваряше устните й със своите, тихо прошепна:

— Сигурно знаеш, че ти си единствената жена за мен.

Разтвори с брадичката си халата й и докосна с език чистата уханна плът.

— Ти си единственият мъж за мен, Стоун.

Джини го притисна към себе си, сякаш за да изрази онова дълбоко, неповторимо чувство, което бе много по-силно от първичното плътско желание. Сърцето й ликуваше от радост и тя се страхуваше, че то може да се пръсне от толкова много любов. В следващия миг тялото й пламна в огнена страст. Тя нямаше нито сили, нито разум да възпре това, за което и двамата копнееха — телата им да се слеят в едно и за миг да забравят всички последствия. Джини се предаде на горещите му целувки и възбуждащите му ласки.

Стоун искаше да разкрие всичко, което не даваше покой на съзнанието и душата му, но не биваше да го прави, докато не се срещне с Мат. Дотогава той трябваше да запази истината само за себе си. Отношенията му с Джини бяха твърде крехки и несигурни, за да рискува да ги разруши с потресаващото си признание за баща й. Може би е права и може би друг е виновен за смъртта на Клей. Ако е така, те заедно ще го открият и разобличат. Ако Мат е невинен, би било твърде необмислено да разкрива сега подозренията си и да предизвика нови неприятности помежду им.

Докато Джини го галеше и целуваше, мислите му се обърнаха в друга посока. Струваше му се, че тя възприема ласките му като доказателство за чувствата и желанията му и сякаш очакваше неговото потвърждение. Вярно, че тя беше единствената жена, която успя да проникне в душата му и да го спаси от разрухата на опустошителното му минало. Съблече нежно халата й, гладката бяла плът подканяше примамливо устните му. Запленен, омагьосан, той обсипа с целувки пламналото й от страст тяло.

Джини го притисна силно до себе си, разкопча ризата му и докосна с пръсти всеки мускул от мъжественото му тяло. Копнееше да се люби нежно и всеотдайно. Цялото й същество откликваше на бурните послания помежду им и тя се подчини на огненото си желание.

Стоун скочи, с трескава бързина събу ботушите и панталоните си. Зашеметен, възбуден от взаимния им любовен зов, той потъна в сладката й прегръдка. Зарови пръсти в косите й и устните им се сляха в страстна целувка. Чувстваше, че не може да овладее изгарящото го желание и докато се бореше с него, той нежно прошепна:

— Казах ти, че си опасно изкушение, на което не може да се устои, и бях прав, нали?

— Ти също, любов моя.

Джини усещаше как всяка фибра от тялото й гори в трепетно очакване. Само Стоун беше способен да утоли тази жажда.

— Искам те, желая те, любов моя!

— И ще ме имаш.

Тя се притисна още по-силно в него и достигнали мига на върховната наслада, тя простена в екстаз. Дълго стояха така, докато се уталожи огнената им страст. Чувстваха се удовлетворени, спокойни, щастливи. Джини се сгуши в него и като притвори очи, замечтано въздъхна.

Стоун се отпусна и се отдаде на мислите си. Несъмнено, той я обичаше. В живота му е имало и други жени, но той никога не се бе любил истински с тях. Сега вече усещаше разликата. Джини му носеше удовлетворение, каквото той досега не бе изпитвал. Тайната на щастието и блаженството се криеше в любовта. Той се обърна към нея и без да сваля поглед от очите й, рече:

— Разкажи ми отново за себе си. Искам да знам всичко за моята Джини Марстън.

Наближаваше вече полунощ, когато тя завърши разказа си за историята на своя живот от раждането си до този миг.

— Има и още нещо, което искам да ти кажа, отнасящо се до Франк Кинон. Мисля, че утре вечер той ще ми направи предложение за женитба. Как да го обезкуража, как да го разколебая, без да изгубя влиянието си над него?

Стоун знаеше, че не бива да се мярка пред погледа на Кинон. Нарочно си бе пуснал брада, за да не го разпознае никой в града. Ако Джини се окаже права, може би не Мат, а Кинон или някой друг е виновен за смъртта на Клей. Би било чудесно, ако е така, защото тогава той не би наранил Джини и не би рискувал да я загуби.

— Никак не ми се иска той да те докосва и целува. Вече усещам ревността, която ме разяжда отвътре. Ти си видяла в трезора торбата на баща ти, както и онези документи в досието му. Какво друго би могла да научиш от него? Той няма да признае, че е убил двамата мъже. Ако му задаваш въпроси, ще събудиш подозренията му. Време е да напуснеш банката и да не рискуваш повече.

— Ако напусна или ако променя държанието си, той наистина ще се усъмни.

— Да промениш държанието си? Нима искаш да кажеш, че нарочно си го съблазнявала?

Пръстите й закачливо си играеха с брадата му.

— Не съвсем. Не беше необходимо.

— А, в това съм сигурен. Ти открадна сърцето ми още от първия миг, в който се срещнахме.

Тя го целуна по брадичката.

— Чудесно, и да знаеш, че никога няма да ти го върна.

— Говорехме за Кинон. Утре, както обикновено, отиваш на работа, но не прави нищо, с което да събудиш любопитството му. Докато теб те няма, аз ще гледам да измисля нещо. Сигурно ще се наложи да вечеряш с него, нека ти направи предложение и сетне го помоли да те освободи от работа под предлог, че ти е нужно време да обмислиш предложението му. Това ще ни даде възможност да решим каква ще е следващата ни стъпка. Не че тази идея ми се нрави особено, но може да се окаже единственият път към нашата цел.

— Планът си го бива. Сигурна съм, че ще свърши работа… А ти къде ще отседнеш? — неочаквано смени темата тя.

— Нима не искаш да бъда тук? — отвърна той и нежно захапа устните й.

— Ако разберат, че живеем заедно, веднага ще ни разкрият. Освен това е твърде опасно. Бебета се зачеват именно в такива луди забавления.

Той притисна лицето й между дланите си и я погледна в очите.

— Това едва ли би имало значение, ако скоро се омъжиш за мен, любов моя.

С широко отворени очи, тя почти зяпна от изненада.

— Ти искаш да се…

Стоун се разсмя и я целуна по челото.

— Нима си потресена от факта, че те обичам и искам да се оженя за теб? Мислех си, че си го разбрала досега.

— И да, и не — отвърна тя в кратките паузи между прегръдките и целувките.

Стоун отново се засмя.

— Приемам, че реакцията означава „да“.

— Да, да, да — радостно отвърна тя. — Това са най-красивите думи, които някога съм чувала. Обичам те, Стоун Чапман.

— И аз те обичам, Джини. Трябва да се уверим, че нищо не може да ни раздели. — В мига, в който изрече това предупреждение, сърцето му се сви от страх.

Тя го галеше по тъмната брада.

— Какво може да ни раздели, мой малък мошенико? Ние се обичаме и бяхме откровени един с друг.

— Бързо определи датата за сватбата, преди да съм се разколебал — подразни я той.

— Първо ще трябва да открием татко.

— Защо? Не може ли да се оженим веднага? Не искам детето ми да се роди, така както аз съм дошъл на този свят.

Изглежда, че той се страхуваше да не я загуби и Джини, силно развълнувана, отвърна:

— Няма да ме загубиш, Стоун, така че не ме карай да бързам към венчилото. Ти вече си част от мен. Бих искала и баща ми да присъства на сватбата ни.

— И не те притеснява това, че съм…

— Ти не си незаконно роден. Баща ти те е признал за свой син. Дал ти е името си.

— Не това имах предвид. Забрави ли, че в жилите ми тече индианска кръв? Нашите деца също ще носят гените на апахите.

— Обичам те, Стоун, обичам те такъв, какъвто си. Нищо не може да промени чувствата ми.

— Ти не знаеш много неща за мен, Джини!

— Тогава разкажи ми всичко, както направих аз.

— Знаеш как съм роден и какво влияние е оказало върху мен отношението на баща ми. Може би донякъде вината е моя, защото не реагирах правилно. — Той отново й разказа как е бил осиновен, как е подслушал един от споровете между Стела и Бен и е разбрал, че Бен е истинският му баща. — Откакто се помня, аз трябваше да викам на майка си леля Нан, за да не клюкарстват хората за нея и да не я наричат „индианска курва“. Името й, Нандил, означава слънчоглед. Тя е била дъщеря на вожда на апахите.

— Значи ти си внук на вожда? Ти трябва да се гордееш с произхода си, Стоун. Един ден ще кажем това на децата и внуците си.

— Татко е бил заловен от апахите и те са искали да го заменят само срещу оръжие и припаси, които да им помогнат в борбата с белите хора. Но татко доказал, че е добър войник и верен приятел и те му върнали свободата. Когато напуснал лагера им, той отвел мама със себе си. Тя му е била любовница почти тридесет години. Бен винаги е казвал, че не може да се ожени за нея, защото хората мразят индианците и се страхуват особено много от апахите и една такава женитба ще го съсипе. Винаги съм смятал, че е страхливец и слабоволев човек, но май сега започнах да го разбирам. Любовта и страстта карат човек да върши безразсъдни неща, ти поне ме научи на това. Аз те обичах и желаех, но се страхувах да ти го призная. Може би татко се е чувствал по същия начин, не е знаел какво го очаква. Откакто напуснах дома си, станах свидетел на двете враждуващи страни. Когато си замесен в някоя неприятна история, можеш да бъдеш сляп за действителността.

— Прав си, любов моя, но така ние се учим и израстваме като личности. Всички сме човешки същества, имаме слабости, допускаме грешки. Понякога си мислим, че проблемите ни са неразрешими, понякога сами ги правим още по-големи, за да си намерим извинение, че ги пренебрегваме… Как са избрали името ти? Толкова е необичайно.

— Мама ме е кръстила Стоун Троуър на името на дядо ми. Бен ме осинови, когато бях на десет години и запази първата част от името ми. Аз обичах баща си и имах доверие в него и съвсем до скоро вярвах, че той ме е измамил и изоставил. Смятах, че само е използвал мама и че се е отнесъл грубо към Стела, колкото и лоша да беше тя. А тя наистина беше зла жена, Джини. Останах в ранчото още няколко години, като се опитвах да го накажа, но това само причиняваше още повече мъка и на двама ни. На шестнадесет години избягах от къщи, защото исках да намеря себе си. Живях известно време при апахите и там придобих много от уменията на добрия войн. Но все пак чувствах, че мястото ми не е там. Аз не бях един от тях, а и не обичах непрекъснато да се бия, да нападам, да воювам. Върнах се в света на белите и се занимавах с най-различни неща, но все не можех да намеря мястото си. Пред мен стояха проблемите, които татко се бе опитвал да обясни на мен и на мама. Много от неприятностите, които преживях, се дължаха на това, че съм метис. Дори три години съм работил в охранителния отряд в Тексас, но отношенията с апахите съвсем се влошиха и аз не исках да убивам народа, към които принадлежеше майка ми, нито пък да ги тикам насила в някой мръсен и пуст резерват. Когато започна войната, реших, че тя ще ми помогне да избягам от проблемите си. Но през април 1863 година бях заловен от войници от армията на Севера. Не трябваше да се набутвам в тази война, тя нямаше място в моя свят. Но аз търсех нещо, нещо, което не разбирах до мига, в който срещнах теб, Джини Марстън — той я целуна и се усмихна. — Плениха ме в момент, когато се опитвах да спася един човешки живот. След дългите месеци на затвор и мъчения ме попитаха дали не искам да се призная за янки, да се запиша в армията и да замина на Запад. И така през юли аз поех пътя към един нов живот.

Лицето на Джини просветна и тя каза:

— В началото на 1863 баща ми също е бил пленен край Стоунс Ривър, Мъфрийсборо. Служил е по тия места. След войната останал тук и се захванал със златотърсачеството. Не искал да се върне в Грийн Оукс и да натрапи на семейството си своя начин на живот. Всички го смятали за мъртъв, а това не е много справедливо, нали? А какво стана с теб после? С какво си се занимавал?

— Когато разбраха, че съм метис, решиха, че мога да им помогна в разрешаването на проблемите им с индианците. Работих като преводач, скаут, водач, телохранител и какво ли не още, но аз ти споменах за това онази вечер в лагера. След войната се занимавах със същите неща, но този път ми плащаха. Съгласих се да помагам на янките, защото исках да бъда свободен, да съм вечно в движение, да се науча да оцелявам. Преди две години се запознах с Уорън Търнър от Министерството на правосъдието. Той беше впечатлен от задачите, които съм изпълнявал, и ме покани да стана специален агент. Работата е вълнуваща и интересна. Преминах през много опасности, предизвикателства, постигнах много победи. Моите успехи ми донесоха уважение, признаването ми като личност, за което така дълго жадувах. Освен това ми харесваше, когато белите мъже бяха принудени да следват нарежданията ми й да поверят живота си и безопасността си в мои ръце. С Уорън станахме приятели. Той ми е началник. Изпратих му писмо с оставката си. Смятам да се върна в ранчото и да живея там, ако това те устройва, Джини. Скоро ще станеш моя жена. Един ден ранчото ще бъде наше.

— А какво ще стане с баща ми и сребърното находище?

Дълбоко в себе си Стоун вярваше, че богатството не е чак толкова важно за нея.

— Ако е жив, той би могъл да разработи сребърната мина. А ако е мъртъв, ти можеш да основеш компания, която да се заеме с добива на среброто. Ти спомена, че знаеш къде се намира находището и че земята е регистрирана на твое име. Така че никой не може да ти го открадне.

— Ако татко е мъртъв, съществува един проблем, с който трябва да се справим. Ако Клейтън Касиди има семейство, част от мината е тяхна. Татко каза, че Клейтън няма роднини, но бих искала сама да се уверя в това.

Думите й трогнаха Стоун и той се убеди, че тя е съвсем откровена с него.

— Ако са някакви далечни роднини, те едва ли заслужават това наследство. Ти ще имаш нужда от инвеститори, но за това ще говорим и ще мислим друг път. Късно е и трябва да спиш. Аз ще се измъкна тихо и ще потърся място, където да се настаня. Ще се видим утре вечер след срещата ти с Кинон.

— Ужасявам се от нея, но това може да ни помогне да научим нещо повече.

— В стремежа си да го заблудиш внимавай да не отидеш твърде далеч.

— Няма, не се притеснявай. Откакто напуснах Англия, разбрах колко опасни могат да бъдат среднощните тайни.

Стоун се молеше да настъпи по-бързо часът, в който да признае своята единствена тайна и дано тя да не бъде съкрушителна и за двамата. Не искаше да я сподели с Джини, защото това можеше да предизвика недоверие помежду им. Тя се нуждаеше от него и ако сега научи истинската причина за идването му в Колорадо, би могла да се обърне срещу него и да се озове в опасност. Кой знае, може би Мат е излъгал и нея, може да я е изоставил така, както е постъпил със семейството си в Джорджия. Когато тя разбере истината за своя баща, той трябва да бъде до нея.

— Обичам те, Джини. Каквото и да се случи, аз винаги ще бъда до теб.

Тя се сгуши в него.

— Обичам те, Стоун Чапман, Нямам търпение тази история да приключи и да започнем заедно новия си живот в Тексас.

— Ще се постарая това да стане много скоро.

— Нищо не може да ни раздели — прошепна тя и го целуна, без да подозира, че това кошмарно „нищо“ ще се изпречи на пътя им само след няколко часа.

ОСЕМНАДЕСЕТА ГЛАВА

— Какво?

Джини дочу този вик, който идваше от стаята на Франк Кинон. До ушите й стигнаха приглушени гласове и сетне още един вик:

— Проклятие!

Чудеше се какво ли е предизвикало гнева на шефа й. „Дано не се е досетил коя съм“ — тревожно си мислеше тя. Безпокойството й нарасна, докато се мъчеше да долови още някоя дума, но така и не разбра за какво се говори в съседната стая. Погледът й се спря върху един опърпан златотърсач, който минавайки покрай нея, броеше златните монети в мръсната си шепа. Цялата в напрежение, тя чакаше да види дали той ще се обърне с лице към нея. Двама мъже от охраната минаха покрай стаята й и влязоха за няколко минути в кабинета на Франк.

Тя реши да провери сама какво се е случило.

— Какво става, Франк? Чух виковете ти. Неприятности ли имаш? Мога ли да ти помогна с нещо?

— Онзи проклет специален агент отново е дошъл в града. Джо го е видял как обикаля по къщите на миньорите и по салоните, като хитро разпитвал хората. Ако търси убиеца на Клей, той ще се добере преди мен до онова находище.

Джини разбра, че става дума за Стоун и сърцето й се разтуптя от страх. Но защо Франк бе казал „отново“ и „търси убиеца“?

Свъсил вежди, банкерът започна да крачи нервно из стаята и очевидно беше толкова разтревожен от новината, че набързо й разказа неща, които я втрещиха.

— Вероятно преди да умре, Клей му е казал къде се намира сребърното находище. Няма да се учудя, ако Чапман го знае и е дошъл да види дали някой не се е добрал до него. Може би и той е работил заедно с Клей и земята може да е регистрирана на негово име. Не се сетих за тази възможност. По дяволите, той може да е бил третият съдружник. Те бяха приятели. По-добре да отида и да проверя дали не е предявил иск за находището в кантората, която се занимава с регистрация на земите. Скоро ще разбера дали Чапман се опитва да ме излъже.

Джини се стъписа от заканителния му тон.

— Чакай малко. За какво говориш, Франк? Толкова си разстроен, че не мога да схвана смисъла на думите ти. Да не би някой да те е измамил?

— Става въпрос за находището на Марстън и Касиди, същото за което ти споменах, че струва цяло състояние. Агентът Стоун Чапман беше техен приятел. През войната е служил с тях в армията. Клей беше най-добрият му приятел. Когато убиха Мат и Клей, Чапман изпълняваше някаква мисия. Мисля, че е съпровождал влака, натоварен със стока за капитан Макдъгал от компанията „Б“ в Денвър. Щом се върна и научи новината, Чапман не беше на себе си, направо беше побеснял. Два пъти е идвал в Колорадо, за да търси убиеца. Тръгна си в началото на март и аз се надявах, че се отказал и че няма да се върна тук отново. Но сега, явно пак е дошъл, за да осуети плановете ми.

Приятели? Мат, Клей и… Стоун? Значи нейният любим не е за първи път в Колорадо? Тръгнал си е през март, за да изпълни поредната си задача — мисията ку-клукс-клан. Значи за тази „работа“ й бе споменавал той няколко пъти. Баща й не бе писал нищо за Стоун Чапман, но Джини не се съмняваше, че Франк Кинон й говори истината, защото ако я подозираше в нещо, той щеше да я заведе до ранчото си и там да я разобличи. Той дори не следеше реакцията й, така че нямаше никаква представа коя е тя и каква е целта й. Очевидно шефът й се бе интересувал от Стоун, и то заради сребърното находище. Когато Франк, раздразнен и разгневен, започна да говори отново, тя внимателно се заслуша в думите му.

— Съдейки по въпросите, които задаваше последния път, Чапман е обсебен от налудничавата идея, че Мат е все още жив и че той е убил Клей, за да остане единственият собственик на находището. Сега се е върнал и души наоколо, за да открие някакви следи. Според думите на Джо, Чапман все още си мисли, че Мат е жив и че той е убиецът. Но това е абсурдно. Мат не би изоставил такова богато находище, нито би пропуснал да предяви иск за него. Сигурно е мъртъв. Моят детектив не можа да се добере до никаква информация за Мат и кой би се крил цяла година, когато знае, че там някъде го очаква голямо богатство? Моите хора обикалят къде ли не и вземат проби, за да ги сравня с пробата, която ми донесоха Мат и Клей. Но досега нищо не сме открили. Чапман ще усложни нещата и ще попречи на плановете ми. Убеден съм, че той няма да миряса, докато не открие убиеца на Клей и не го накаже, най-вероятно със собствената си пушка, а той е дяволски добър с нея.

Джини не можеше да повярва на ушите си, но беше сигурна, че Франк не я лъже. Стоун не бе дошъл да й помогне, а за да я примами да го заведе при баща й. Той би могъл да го арестува или… убие? Но след като познава баща й, как би могъл да си помисли, че е способен на такова хладнокръвно убийство? Снощи Стоун не й бе споменал нищо, значи крои някакви пъклени планове. Щом е разбрал от Бен истинското й име и целта й, той веднага се е досетил, че е дъщеря на Мат… а може би го е знаел от самото начало. За да прикрие болката и възмущението си, Джини се престори на разгневена и разочарована.

— Това е ужасно, Франк. Ти си работил много повече от него, за да откриеш това находище. Би било несправедливо той да дойде тук и да ти го отмъкне. Мислиш ли, че Матю Марстън е жив? Вярваш ли, че той е убил съдружника си?

— Не, иначе досега щеше да се появи или пък все някой щеше да го види. Сигурно той е бил другият човек в онази колиба. Чапман няма никакви доказателства. Той каза на властите в Колорадо, че не се знае дали Мат е бил в колибата или не.

— Мислиш ли, че Стоун Чапман знае къде се намира находището? Допускаш ли, че той е третият съдружник? Може би той иска да вкара Марстън в затвора, за да разполага сам със сребърната мина.

— Възможно е, Ана. Наредил съм да го следят, за да се добера до някаква информация. Джо го показа на двама от хората ми и те няма да го изпускат от очи. Ако имаме късмет, той ще ни заведе до находището.

— Това е чудесно, Франк, и много умно. Ти каза, че той е човек на закона, специален агент. Може би се опитва само да разследва едно престъпление, все пак той е лично заинтересован. Може би не знае къде се намира сребърната мина. Дано да е така. Ти толкова отдавна мечтаеш да я имаш.

Франк сграбчи ръцете й в своите и я погледна в очите.

— Надявам се, тя да е наша, Ана. Искам да се омъжиш за мен. Обичам те.

Джини се престори на изненадана.

— Ти… ти ми правиш предложение?

Той се усмихна и кимна с глава.

— Но ние се познаваме едва от две седмици — продължи тя. — Предложението ти е толкова внезапно и неочаквано за мен. Не знам какво да кажа, освен, че съм поласкана и безкрайно изненадана. Ти си най-търсеният ерген в града. Защо избра точно мен, Франк? И защо така бързо?

— Любовта винаги е неочаквана, Ана. И аз съм изненадан от себе си. Отдавна си търся подходяща съпруга, но все не можех да намеря такава. И ето ти се появи в моя живот, ти си идеалната жена за мен, Ана. Мога да ти дам всичко, каквото поискаш, със или без онова находище. Бизнесът ми се развива, имам процъфтяващо ранчо и съм инвестирал на още много места. Аз съм влиятелен човек тук в Колорадо Сити и в целия щат. Аз съм богат и имам власт. Хората ме харесват и уважават. Имам приятели във висшите кръгове, така че никой не би могъл да ти навреди, когато си под моя закрила. Ще създадем едно хубаво семейство, ще имаме деца, на които ще дадем най-доброто. Ако станеш моя жена, ти ще бъдеш първата дама на Колорадо Сити, мис Ана Ейвъри.

Джини се преструваше, че размишлява върху предложението му.

— Това е изключително важно решение, Франк. Дай ми време да го обмисля. Не можеш да си представиш как се изкушавам да кажа „да“, но не би било честно спрямо нас. Трябва да се уверя, че обичам тъкмо теб, а не това, което можеш да ми дадеш. Нека да отложим вечерята днес. Позволи ми да помисля, за да взема правилно решение. Ще се видим в неделя и тогава ще ти дам отговора си. Съгласен ли си?

„Така ще имам време да избягам и от теб, и от Стоун.“

— Добре, Ана. Можеш още сега да си тръгнеш, остават само няколко часа до края на работното време. Обичам те и няма да приема отрицателен отговор. Ако сега не ме обичаш, някой ден ще се влюбиш в мен. Няма нищо лошо, ако веднага се оженим, каквито и да са твоите чувства.

— Това не е справедливо спрямо теб, Франк.

— Ти си най-важното нещо в живота ми, Ана. Дали ме обичаш или не, от теб ще излезе добра съпруга, идеален партньор. А сега трябва да отида в кантората за земята, преди да са затворили. Ако не открия никаква регистрация там, ще телеграфирам до Денвър. До понеделник ще разбера дали има подаден иск на името на Касиди, Марстън или Чапман. Ще ти се обадя в неделя в шест часа. Кажи „да“, Ана, и никога няма да съжаляваш за това.

— Каквото и да се случи, Франк, никога няма да съжалявам, че съм те срещнала. Толкова много научих от теб. Обещавам ти, че в неделя вечерта ще получиш отговора ми.

Джини нямаше как да не позволи на Франк да я прегърне и целуне. За да го заблуди още повече, тя отвърна срамежливо:

— Моля те, не идвай преди неделя, за да не ми въздействаш да кажа „да“. Трябва да постъпя така, както е най-правилно и за двама ни.

— Довиждане до неделя, Ана. Знам, че ще се съгласиш.

Джини и Франк се разделиха пред банката. Без да я забележат, тя се огледа наоколо, за да се увери, че не я следят — нито измамният й любим, нито хората на Кинон. Стоун сигурно се е скрил някъде или се опитва да заблуди преследвачите си. Тя знаеше, че той е достатъчно опитен и веднага може да разбере, че го следят. Така че неговата предпазливост ще й помогне да избяга от него. Ако се срещнат отново, той пак ще се опита да я мами, а тя не би могла да го понесе, не и днес. Ако я обичаше и ако й вярваше, снощи той щеше да й разкрие тайната си. Стоун сигурно е бил потресен, като е разбрал, че тя е дъщеря на Мат, но все пак не би могъл да крие тайната си дълго време. Той беше достатъчно умен, за да разбере, че излага на риск техните отношения, но все пак можеше да й каже поне част от истината — че познава баща й и че се съмнява в него.

Първо, тя трябваше да открие баща си, за да докаже, че е невинен. Освен това не й се искаше да рискува Стоун да разкрие истинската й самоличност пред Кинон, докато извършва безмилостното си разследване. Колко странно и жестоко безпощадната съдба ги срещаше и разделяше отново и отново. Всеки път щом щастието им се усмихнеше лъчезарно, на хоризонта се появяваха тъмни облаци, които пораждаха нови конфликти. Може би и двамата бяха родени в лош час.

Пансионът на Хати се появи пред погледа й и тя се надяваше Стоун да не я чака в апартамента й. Отдъхна си с облекчение, когато се качи в стаите и видя, че него го няма. Преоблече се набързо, мушна няколко рокли и малко храна в чантите си. Скри ножа, който си бе купила, в един от ботушите си, закачи един нов кобур на колана си и тикна вътре пистолета, който бе взела от Слим. Оръжието бе заредено и тя напълни джобовете си с патрони. Преди месеци Стоун й бе казал, че винаги трябва да има подръка достатъчно много патрони, в случай че изпадне в критично положение. Беше я научил на много неща, от които сега тя щеше да се възползва, за да се изплъзне от ръцете му и да се предпази от опасностите. Ужасяваше се при мисълта, че трябва сама да поеме към планините, където безброй мъже търсеха богатство. Но тя нямаше друг избор. Франк бързо ще направи проучванията си и до понеделник ще знае, че на седемдесет мили оттук се намира сребърната мина, която е регистрирана на името на В. А. Марстън. Не искаше да даде възможност на Кинон да я проследи до колибата и да залови баща й, в случай че Матю Марстън се укрива там. Ако Стоун знаеше местонахождението на колибата и ако я проследи до там, тя ще го принуди да й разкрие истината и ще го убеди, че преследва невинен човек. Баща й не би могъл да се върне в града, щом човек като Кинон и един специален агент са тръгнали по петите му. Колорадо Сити е опасно място както за Мат, така и за нея.

Стоун разбра, че въпреки брадата, която си бе пуснал и всички предпазни мерки, хората са го разпознали. Беше се опитал възможно най-хитро да задава въпросите си за Мат и за пожара в колибата, но един от златотърсачите се бе усъмнил. Само преди час той забеляза двама души, които го следяха. Вчера ги видя при Франк Кинон. Това го обезпокои, но не беше изненадан, тъй като още от миналата година банкерът търсеше сребърната мина. Той бе анализирал пробата и сега след като Мат и Клей са мъртви, Кинон бе решил да открие богатото находище. Миналия път бе събрал сведения за Кинон, но не се бе натъкнал на нищо подозрително. Банкерът се ползваше със славата на честен човек и изтъкнат гражданин, срещу когото никой не бе повдигал обвинения. И все пак, ако някой преследва Мат, с цел да опетни името му, именно Стоун трябва да помогне на стария си приятел и да докаже невинността му. И ако Мат се намира в беда, Джини се нуждае от помощта и закрилата му, за да я предпази от същата заплаха.

Стоун пиеше уиски в един от салоните, който скоро щеше да се напълни с клиенти. Голямата и шумна тълпа щеше да му помогне да се измъкне по-лесно от преследвачите си. Мат беше липсващото парченце от загадката, затова се налагаше скоро да го намери, за да разбере истината. Ако Мат му бе изпратил съобщение или някакво писмо, с което да го моли за помощта му, досега той щеше да разкрие убиеца на Клей и Мат щеше да излезе чист от играта. Ако бащата на Джини не е вярвал в закона и властите в Колорадо, то поне би трябвало да знае, че може да разчита на Стоун. Фактът, че Мат се крие от него, пораждаше съмненията, че старият му приятел е невинен. А може би собственото му неспокойно минало го караше да подозира Мат.

Веднага щом се стъмни, той ще се промъкне в стаята на Джини и ще я чака да се върне от вечерята с банкера… и ще е най-добре, ако оня негодник не си е позволил никакви волности. Ще й признае всичко и ще я убеди да му повярва. Може би за нея би било трудно да приеме, че баща й може да се е променил. За последен път е видяла Мат, когато е била на тринадесет години, а оттогава е изминало доста време. Баща й бе преживял кошмарната война, когато за много хора убийствата и жестокостите бяха станали втора природа. Бил е в затвора, изгубил е плантацията и семейството си и трудностите, през които е преминал, сигурно са оказали въздействие върху него. Мат е допуснал жена му и дъщеря му да си мислят, че е мъртъв, но все пак е поддържал връзка с Джини допреди една година. А това не означава ли, че Мат обича детето си? Но нима не му е минало през ума, че новината за богатото находище ще се разпространи из цялата страна и ще достигне до ушите на семейството, което е изоставил? Вероятно Мат търси инвеститори, защото не иска мината и компанията да носят неговото име.

Стоун допи уискито. Трябваше да убеди някак си Джини, че баща й може да е престъпник. В следващия им разговор той ще бъде откровен с нея. След като Кинон е по петите му, той трябва да изведе Джини от града, за да осигури безопасността й. Още преди да се зазори, те трябва да се измъкнат от Колорадо Сити и да се доберат до колибата, която се намираше на десет мили северно от Уестън Пас. Ако Джини откаже да го изслуша и да му повярва, ще се наложи да я върже и да я завлече със себе си в онази колиба, където насаме ще се опита да я убеди да му повярва. „И Мат Марстън, дано нямаш вина! Дано не ме принудиш да загубя жената, която обичам, защото ще трябва да те арестувам и да те пратя в затвора.“

Докато се приготвяше за бягството си, Джини с тъга и болка си мислеше за жестоката си съдба. Снощи, когато двамата лежаха прегърнати, Стоун я бе накарал да повярва, че ги очаква светло и щастливо бъдеще. Не, тя не бе успяла да го промени. Разделяше ги зло чудовище и Стоун отказваше да го убие. Любовта я бе заслепила и тя не бе прозряла истинската същност на човека, когото обичаше. Той знаеше колко много се притеснява тя за баща си и въпреки това не й бе разкрил тайните, които можеха да обяснят някои неща от миналото. Неговата омраза, огорчение и желание за мъст се оказаха по-важни за него, отколкото любовта им, ако изобщо я обичаше. Докато той не си признае всичко и не се промени, за тях двамата не съществуваше никаква надежда. Ако наистина трябваше да се разделят, тя искаше това да стане, преди да излязат наяве други факти, които го злепоставяха в нейните очи. А ако тя греши, той ще трябва да я намери и да я убеди в това.

Джини остави бележка на Хати. Собственичката бе излязла с един мъж, който се опитваше да я ухажва. Джини й бе признала, че Франк й е направил предложение и че има намерение да отиде до Денвър, за да обмисли отговора си. Помоли Хати да се погрижи за вещите й, докато се върне. Вдигна косата си на кок, навлече една голямо палто, за да прикрие фигурата си. Беше хапнала студено пържено пиле и бисквити и бе сложила малко храна в една чиста кърпа, за да се подкрепи с нея на следващия ден.

Джини се огледа във всички посоки, отиде в конюшнята и оседла коня си. Завърза торбите с припасите за седлото и се качи на коня. Благодарение на екскурзиите с Франк миналата седмица, сега тя знаеше по кой път трябва да поеме. Беше петък, пет часа и в града беше шумно и пълно с хора. Спокойно можеше да мине, без да я забележи никой, особено в тия дрехи, а и беше достатъчно добре въоръжена, за да се справи, ако неочаквано изпадне в беда. Докато се стъмни, оставаха още четири-пет часа, разполагаше с достатъчно време, за да се измъкне и да се скрие в планината. Огледа се отново и като не видя никой, излезе от конюшнята и пое към целта си, която се намираше на четири дена път от града.

Най-сетне Стоун успя да се изплъзне от погледа на двамата мъже и се промъкна в хамбара на пансиона, скри се в една купа сено и реши да изчака, докато настъпи сгоден момент да се качи при Джини. Дочу някакъв шум и застана неподвижен на мястото си. Когато човекът оседла коня си и излезе навън, Стоун надзърна през една пукнатина и съзря Джини. Тя беше сама и очевидно се бе приготвила за дълъг път. Изненадан, стъписан и объркан, той не посмя да се покаже пред нея. Досети се, че Джини знае местонахождението на колибата и сигурно се е запътила натам. Но защо тръгва без него, без дори да му каже? Ако не се бе скрил тук, той щеше да разбере за бягството й много по-късно, когато тя ще е твърде далеч. Беше толкова изтънчена и невинна, когато за първи път се срещнаха, но явно оттогава бе научила много хитрини, които сега изкусно използваше. Държанието й издаваше паниката, която я бе завладяла. Стоун се питаше каква е причината за страха й. Може би Мат й е пратил съобщение да отиде при него, някъде в подножието на планината. Или пък е решила да търси баща си в колибата. Но това бе твърде безразсъдно и опасно… и подозрително, щом нищо не бе му казала нищо. Ще я проследи, за да разбере истината, но няма да й се показва, освен ако тя не попадне в беда.

„Ех, Джини, а уж твърдеше, че си ми казала всичко. Уверяваше ме, че ме обичаш и ми вярваш. Защо тогава се измъкваш така? Може би си усетила, че крия нещо от теб и това те е накарало да се усъмниш в мен. Или си избрала баща си, а не мен. Господи, Джини, скъпа моя, как бих могъл да ти помогна, да те закрилям, да спечеля сърцето ти, щом непрекъснато бягаш от мен?“

Джини заобиколи двата главни пътя, които водеха към подножието на планината. По тях се движеха коли със стоки, предназначени за вътрешността на страната. Докато яздеше в северозападна посока, тя гледаше Пайкс Пийк, доволна, че няма да се наложи да изкачва стръмното било все още покрито със сняг, въпреки че беше вече края на юни. И все пак високи плата, долини, пасища и каньони я разделяха от уединената колиба, към която се бе запътила. Погледът й се спря на внушителните красиви планини. Тя мина покрай Маниту Спрингс, където преди стотици години са живеели древните обитатели на скалните жилища. Не можа да сдържи възхищението си, когато съзря чудатите форми на червените и бели пясъчници в Градината на Боговете. Някои от тях достигаха до височина триста фута. Джини следваше инструкциите на картата, които се бяха запечатали в паметта й. Вървеше успоредно на пътя, който водеше в северна посока. Стараеше се никой да не я забележи. Знаеше, че още много време пътят и потокът край него ще бъдат единствените указатели.

Постепенно наклонът на пътя се увеличи, но все още не беше толкова голям, че да затрудни коня й. Яздеше бавно и смело минаваше между неравните стръмни планински хребети, потънали в зеленината на дъбове, хвойнови храсти, брези и елша. Суровата природа бе изкривила и повалила някои от дърветата. Джини спря да си почине край едно от бистрите поточета и утоли жаждата си с леденостудената вода. През деня беше топло, но тя знаеше, че надвечер ще се захлади. Тънкият жакет приятно й топлеше, но замечтано си мислеше, че прегръдката на Стоун би я стоплила още по-добре.

„Недей да рискуваш, Джини. Зарежи го засега. Докато татко не ти обясни мястото на Стоун в общото им минало, не трябва да му се доверяваш.“

Дългото и самотно пътуване продължаваше. Тя трябваше да се отдалечи колкото се може повече от Колорадо Сити, преди да се здрачи. За щастие наоколо не се виждаха нито находища, нито златотърсачи. Когато достигна най-високото място от началото на пътуването си, тя се спря, обърна се и погледна Колорадо Сити, който се намираше далеч под нея. Изглеждаше тъй нищожен и самотен, както в момента се чувстваше тя сред високите хълмове и необятната шир. „Да продължа ли, или да се върна?“ — питаше се тя.

Не, тя нямаше избор. Франк едва ли щеше да забележи отсъствието й до неделя вечерта, а вещите и бележката, която бе оставила на Хати, щяха да поддържат заблудата поне до понеделник сутринта. Може да си помисли, че тя се е уплашила и е избягала в Денвър, за да бъде далече от него и вероятно щеше да тръгне да я търси. Джини се надяваше да е така, защото искаше да спечели повече време, преди Франк да е узнал за бягството й. Но дори и сега да поемеше обратния път, тя нямаше да стигне в града, преди Стоун да разбере, че е напуснала Колорадо. Не можеше да си представи как би реагирал Стоун, когато се промъкне довечера в стаята й и открие, че тя отново е изчезнала.

„Проклет да си, че снощи ме излъга. Дали ще мога отново да ти повярвам?“

Джини пропъди образа на любимия си от съзнанието и се зарече отсега нататък да бъде предпазлива.

Вдясно от нея планината бе стръмна и опасна, цялата обрасла в гъсти гори, и тя се радваше, че не й се налага да преминава през нея. Дочу трополенето на някаква кола надолу по склона и бързо се скри в храстите, за да не я забележат. Стигна до мястото, откъдето трябваше да свие в югозападна посока, като заобиколи Каскейд Крийк. Много пъти се бе опитвала да си представи мислено картата и сега само като притвори очи, в съзнанието й изникна всяка една подробност от нея.

Смрачаваше се и Джини трябваше да се установи някъде, за да прекара сама първата си нощ на открито.

Добре, че поне лунната светлина огряваше потъналата в мрак гора. Бе хапнала преди да тръгне от Колорадо и не възнамеряваше да пали огън, тъй като пламъците и мириса на пушек можеха да привлекат нечие внимание. За да избегне трудния и неравен терен, Джини бе принудена да премине през един бързей. Щом нагазиха в студената вода, тя наостри слух. Искаше да долови и най-слабия шум от промиването на златоносен пясък или от лагера на златотърсачите. Насеченият хълмист бряг пречеше на кръгозора й и тя се молеше навреме да съзре опасността. Най-сетне излезе от водата и минавайки покрай Сенд Галч, тя видя една колиба, която стоеше самотно на близкия склон. Пушекът, който излизаше от комина й, подсказваше, че вътре има хора. Джини продължи нататък, наклонът рязко се увеличи, но свежият въздух и вечнозелените храсти все още поддържаха силите й. Реши да пренощува край Кристола Крийк. Разседла коня и го пусна да пасе и да утоли жаждата си в близкия поток. Успокояваше се с мисълта, че той ще вдигне достатъчно шум и ще я събуди, ако случайно някой се опита да я нападне. Разстла едно одеяло върху покритата с борови иглички земя и постави оръжието си до него. До ушите й долитаха всякакви звуци. Нощни птици отправяха своя зов една към друга, животни се движеха с тихи стъпки в храсталака. Един елен, който кротко хрупаше листа почти се приближи до нея, но щом я подуши, бързо се стрелна навътре в гората. Във водата подскачаха жаби и щурците весело им пригласяха със своята безкрайна песен. Джини се мушна на топло под одеялото. Цялата трепереше, сърцето й лудо биеше, пулсът й се учести и дори зъбите й затракаха от страх. Опитваше се да се укори, че се държи като някое страхливо дете, но това не й помагаше да преодолее уплахата си. Най-сетне умората надделя и тя потъна в дълбок сън.

Стоун се приближи до нея, зави се с едно одеяло, готов да пази любимата си през дългата студена нощ.

В събота Джини прекоси Саут Плат Ривър и като премина през Уилкерсън Пас, се озова в по-ниската част на планината. През изминалите две нощи тя упорито прогонваше от съзнанието си образите на тримата мъже в живота си и не позволяваше на тревожните мисли да отклонят вниманието й. Не искаше да се безпокои и страда заради баща си, нито пък да се страхува от отмъщението на Франк. Не искаше да се измъчва заради евентуалното предателство на Стоун.

Но неканените мисли все по-често я обсебваха. Укоряваше се, че болката и възмущението я бяха накарали да действа импулсивно, без да даде възможност на Стоун да й обясни мотивите за поредната си лъжа. Вероятно е твърде глупаво и безразсъдно от нейна страна да пътува сама през тази огромна пустош. Всичко може да й се случи. Ако стане някаква злополука, никой не би могъл да й помогне. Може да я нападнат разбойници като тези от бандата на Барт. Ами ако на пътя й се изпречи някое опасно диво животно? Тази сутрин тя бе видяла две огромни мечки. Може да стане жертва на някой побеснял индианец или на отчаян златотърсач, полудял от суровите условия и самотата. Каквото и да си мислеше Стоун за баща й, тя бе убедена, че той я обича и желае и никога няма да й причини болка и страдание. Постъпи глупаво, като избяга така сама, без дори да поговори с него. Кой знае какви ужасни неща си мисли той за нея.

Тя го бе предупредила, че Кинон е опасен, макар че Стоун можеше да се погрижи сам за себе си. Ако Кинон вярваше, че Стоун знае местонахождението на мината, той би се опитал да изкопчи информация от него и дори да го убие. Нищо чудно, ако в този момент над главата на Стоун е надвиснала смъртна опасност. Вероятно Кинон не се е осмелил досега да го нападне, защото е знаел, че Стоун е човек на закона и ако го убие, другите специални агенти ще започнат разследване и ще го разобличат. Напълно е възможно Стоун да е дал някакви сведения за Кинон на властите и дано Кинон не се е добрал до тази информация.

Несъмнено, щом от Денвър пристигне телеграма с предявения иск на името на В. А. Марстън, Франк веднага ще се отправи към находището. Ако нито Стоун, нито баща й са там, тя ще трябва да отиде в най-близкия град, за да бъде в безопасност, докато реши каква да е следващата й стъпка.

Джини прекъсна мислите си. Вниманието й бе привлечено от прорязаните с тунели канари, които се виждаха в далечината. По стените на скалите се извиваха улеи за промиване на руда, спускащи се към мястото, където работниците отделяха златото от пясъка. Награбили кирки и лопати, гребла и колички, някои от мъжете превиваха гръб под жаркото юнско слънце, а други работеха усилено в тъмните шахти. Джини се спря, погледа ги и сетне продължи пътя си, докато най-накрая намери едно закътано място край Уилкерсън Пас, където да пренощува.

В понеделник, на първи юли, Джини излезе от гъстата гора. Пътят й продължаваше през едно плато с хълмисти пасища и храсталаци, като тук — там се забелязваше и по някое дърво. От време на време поглеждаше през бинокъла и в компаса, купени в Колорадо Сити, за да се увери, че се движи в правилна посока. Избягваше да минава покрай поточетата и реките, за да не се натъкне на златотърсачи или трапери. Побърза да заобиколи един тревист склон, щом забеляза, че целият е осеян с входове на мини. Явно тук в околността имаше богато находище и хората неуморно копаеха. Погледът й попадна върху разпръснатите палатки, навеси, колиби, които подслоняваха работниците.

Джини реши да прекара нощта в едно дере и погледна към небето, за да се увери, че няма да вали. Кинон й бе разказвал колко много хора, които не познаваха капризите на природата по тия места, намираха смъртта си, попаднали в капана на придошлата вода.

Пилешкото и бисквитите бяха свършили още в събота вечерта. Вчера тя бе рискувала да запали огън, за да стопли консервата с боб и да свари кафе, но веднага след това побърза да го загаси. Тази вечер възнамеряваше да направи същото, а утре щеше да изяде останките от хляба и сушеното говеждо. През целия път не бе усетила недостиг на вода, тъй като се движеше все покрай реки и поточета. Копнееше за една освежаваща и отпускаща баня, но не биваше да рискува, защото някой човек или звяр би могъл да я изненада гола и невъоръжена.

Щом приключи с вечерята, тя отпусна отмалялото си тяло върху одеялото. Тази нощ тя сънува Стоун.

Във вторник тя прекоси още един участък от Саут Плат Ривър, мина по една добре утъпкана индианска пътека и през една рекичка, по чийто десен бряг бяха струпани големи заоблени камъни — и трите места бяха посочени в картата на баща й и Джини се увери, че се движи в правилна посока и че колибата на Матю Марстън е някъде наблизо. Отново бе заобиколена от гора и пред погледа й изникнаха стръмните хребети на планината. На югозапад и северозапад се издигаха внушително два от най-високите върхове — Уестън Пас и Маунт Линкълн, които предвещаваха края на пътуването й, защото някъде между тях се намираше колибата на баща й.

Малко след пладне Джини забеляза малка дървена къщичка, кацнала на един стръмен склон. Беше разположена върху голяма издатина, подобна на тераса, под която бълбукаше бистро поточе. Джини се чудеше как баща й и Клей са построили колибата върху такъв неравен и опасен терен. Знаеше как да свали стълбата, която сега бе вдигната, за да не би крадци и разбойници да влязат в колибата. Джини се поогледа наоколо, но не забеляза никакви признаци на живот.

Приближи до потока и слезе от коня.

— Татко! Мат Марстън! Татко, аз съм, Джини — викаше тя. — Има ли някой вътре?

Отговор не идваше. Джини се разтревожи. Чудеше се дали баща й не е при находището, но пък наоколо не се виждаше нито кон, нито муле, нито пък някакви следи от човек или животно. До ушите й долитаха единствено ромоленето на потока и песента на птиците. Тя преведе коня си през студената вода, пусна юздите и разтовари багажа. Опасяваше се, че ако някой подплаши животното, то ще хукне и ще я изостави.

Застана под стълбата и вдигна поглед нагоре. Това своеобразно приспособление за качване й се струваше твърде неустойчиво и прекалено старо. Чудеше се дали все пак не беше опасно да се катери по него. Но ако Мат й е оставил някакво съобщение…

— Знаеш ли как да свалиш стълбата, за да влезеш вътре?

Джини се сепна, обърна се и с широко отворени очи и зяпнала уста, плъзна ръка по хълбока си и сграбчи пистолета.

— Стоун! Ти как…

Беше толкова красив и тя толкова щастлива от срещата им, че почти се хвърли в прегръдките му. Но бързият му отговор я върна към действителността.

— Откакто избяга от мен, аз съм все по петите ти. Доста умело се справи — никой не те забеляза и ти успя да пристигнеш благополучно. Ти си по-смела и по-умна, отколкото те мислех. Пазих те ден и нощ, докато се добереш до това място.

— Пазил ли си ме, или си искал да те доведа при баща ми, за да го убиеш?

— Е, значи страховете и подозренията ми се оправдаха. Явно си узнала истината.

Неясният му отговор измъчваше сърцето на Джини и тя беше благодарна, че баща й не е тук, за да се изправи срещу този така скъп за нея враг.

ДЕВЕТНАДЕСЕТА ГЛАВА

Джини го гледаше гневно, докато се опитваше да скрие болката си.

— Грешиш, мистър Специален Агент. Не подозирах нищо за лъжите ти, нито за пъклените ти планове, но в петък Франк беше толкова ядосан, ме ми разказа всичко за теб.

Стоун се сепна.

— И какво ти каза за мен?

— Истината, мистър Измамнико Чапман.

Стоун съзнаваше, че разговорът им нямаше да бъде никак лек.

— Каква е „истината“, Джини?

— Защо не ми каза, че познаваш и Клей, и баща ми? Защо не ми каза, че си бил няколко пъти в Колорадо и че си издирвал баща ми, за да му отмъстиш заради нещо, което не е сторил? Той никога не би убил никого, особено Клейтън Касиди. — Преди Стоун да се намеси, тя продължи: — Хората на Франк може да ни нападнат и най-добре е да сме предварително подготвени. Той каза, че те следи и ти сигурно си довел хората му чак дотук. Ще ни убият и двамата само за да изкопчат някаква информация от нас. Ти отново успя да ме заблудиш. Мислех си, че сме били откровени един с друг. Казах ти всичко за себе си и вярвах, че и ти си постъпил като мен.

— Тогава защо изчезна така? Дори не ми даде възможност да ти обясня. Ти повярва на Кинон, на чуждия човек, а не на мен, не на мъжа, в когото твърдиш, че си влюбена и че му имаш доверие. А за хората на Кинон не се тревожи. Успях да им се изплъзна още в петък вечерта, когато се промъкнах в хамбара на Хати, за да те чакам да се върнеш от романтичната вечеря с шефа си.

За да спадне напрежението помежду им, Джини знаеше, че трябва да бъде откровена и по-дружелюбна.

Молеше се и Стоун да бъде такъв.

— Признавам, че беше глупаво и рисковано от моя страна да изчезна така внезапно — започна тя, — но бях прекалено обидена, разгневена и уплашена, за да разсъждавам трезво. А когато преодолях импулсивните си чувства, вече бях твърде далече, за да се връщам обратно в Колорадо. Освен това Франк е телеграфирал до Денвър, за да провери дали не е регистрирана земя на името на Марстън, Касиди и Чапман. До понеделник ще узнае отговора и ще разкрие истинската ми самоличност. И всичко това благодарение на твоето душене, дебнене и безмилостно издирване. Той смята, че ти си вероятният трети съдружник и че притежаваш част от сребърната мина. Подозира, че ти знаеш местонахождението й. А ти наистина ли знаеш къде се намира находището?

— Да, защото Клей ми е завещал своята половина. Преди да умре, той ми изпрати карта и документ, в който пише, че аз съм наследникът на неговия дял. Освен това мястото е регистрирано в Денвър.

Тя го погледна изумено.

— Ти… ти притежаваш половината от мината?

По реакцията й Стоун разбра, че тя не е знаела за завещанието на Клей.

— Аз бях най-добрият приятел на Клей, бяхме като братя. Той няма други роднини. Ти спомена, че си избягала от Колорадо, защото те е страх, че в понеделник Франк ще знае коя си и защото си смятала, че съм те измамил. Нали така?

Джини забеляза колко бързо Стоун смени темата.

— Да, така е. Освен това искам да спася баща си. Франк каза, че тримата сте служили в армията и сте били приятели. Как можеш да си помислиш, че татко ще направи такова нещо?

— Баща ти се е променил, Джини. Ти си го видяла за последен път, когато си била на тринадесет години. Оттогава той е имал какви ли не ужасни преживявания, които са оказали своето въздействие върху него. Последното писмо на Клей ме кара да подозирам Мат. — Той й разказа съдържанието на писмото. — Клей не му вярваше повече. Като изключим странните злополуки и необичайното поведение на Мат, не знам какви са другите причини за подозренията му. Знам обаче, че Мат е регистрирал земята чак след смъртта на Клей, и то на твое име. Имам чувството, че той нарочно е изчезнал, вместо да помогне да се издири убиеца на Клей. Дори не ме помоли да се намеся в разследването на това престъпление. Е, и тогава аз какво мога да си помисля, Джини? И как бих могъл да ти наговоря всички тези неща още онази вечер? Та ние едва се бяхме одобрили. Не исках да те загубя, поне не толкова бързо. Исках да сме заедно колкото се може повече, преди да призная нещо, което сигурно щеше отново да ни раздели. Имах намерение да ти разкажа всичко в петък вечерта, но ти замина и не ми даде тази възможност. — Стоун стисна ръцете й. — Нима не разбираш, че ме е страх да не те загубя заради това, което съм и това, което трябва да направя? Ако Мат е виновен, ще се наложи да го арестувам и да го пратя в затвора. Дължа това на Клей. Но, ако е невинен, ще се опитам да му помогна и да го предпазя от опасностите, обещавам. Какво още очакваш от мен? Заклех се да заловя убиеца.

Думите му я развълнуваха. Намеренията му бяха благородни, макар че бе действал твърде неразумно. Това поведение й бе напълно понятно, съдейки по собствените си безразсъдни постъпки.

— Повярвай ми, Стоун, баща ми е невинен.

— Това, че искаме да бъде така, не означава, че е истина. Това е третият баща, който застава между нас. Не исках да унищожа Чарлз Ейвъри, защото знаех, че ще нараня моята Ана. Не исках да напускам Бен, но знаех, че ако остана вкъщи, ще причиня болка на моята Джоана. А сега не искам да преследвам Мат, защото ти ще страдаш и това може да разруши нашето бъдеще. Моля те, Джини, не позволявай това да стане. Аз те обичам и имам нужда от теб. Смили се над мен, жено, защо непрекъснато ме караш да страдам?

Джини копнееше да се отпусне в прегръдките му и да го обсипе с целувки. Но трябваше още толкова много неща да му каже.

— А не си ли се замислял, че и баща ми е уплашен, объркан, наранен? Неговият съдружник и приятел е убит и някой се опитва да убие и него. Той вероятно се досеща, че дори и ти не му вярваш и го преследваш като престъпник. А щом един приятел се съмнява в невинността му, нима би могъл да си помисли, че законът ще му повярва? Той дори може да е мъртъв и да е погребан някъде.

Стоун я придърпа в прегръдките си.

— Не плачи, любов моя. Сигурен съм, че е жив. Ако успеем да го открием и да научим истината, всичко ще си дойде на мястото.

Джини отстъпи назад и го погледна в очите.

— Ами ако не може да докаже, че е невинен? Ами ако не намерят убиеца на Клей? Имат ли право да го арестуват и да го пратят в затвора само защото е заподозрян?

— Не, Джини, това е невъзможно. Но той сам се е поставил в неизгодно положение, така че сигурно ще се води следствие. Има ли още нещо, което не си ми казала?

— Не. Сигурна съм, че всичко е дело на онзи злодей Франк Кинон. — Тя му разказа как се е държал и какво е казал, когато е разбрал, че Стоун е в града. — Той си е наумил на всяка цена сребърното находище да бъде негово.

Стоун замислено я галеше по зачервените и мокри от сълзите страни.

— Защо ще убива Мат и Клей, преди да му кажат къде се намира находището? Ако е успял да изкопчи нещо от тях, сега щеше да е собственик на мината. Не би се разгневил от моето завръщане, не би търсил следи, които да го отведат до среброто.

— Знам, че няма смисъл да се убиват единствените хора, които имат информация за нещо, за което дълго си мечтал, но съм убедена, че все пак съществува някакво обяснение. Може би хората му са допуснали грешка, като са убили двамата съдружници. Може би не са разбрали, че двамата мъже са в колибата, когато са стреляли по нея и са я запалили. А може и да не е Франк, а някой крадец или разбойник — с неохота добави тя.

Стоун искаше да й докаже, че това не е работа на случаен човек.

— Но техните животни и вещи не са били откраднати. А двамата мъже първо са били застреляни и след това са ги запалили. Това е безспорен факт, макар че не мога да разбера каква е истинската причина. Предполагам, че по време на стрелбата някоя искрица от огъня или от фенера се е възпламенила и е причинила пожара. Тези колиби, направени от сухо дърво, много лесно се запалват и бързо изгарят. Възможно е пожарът да е избухнал случайно или пък Мат нарочно да е запалил колибата след това, за да заблуди убиеца и да го помислят за мъртъв. Двамата бяха идентифицирани по вещите и животните, останали навън пред колибата. Имам чувството, че някой съвсем тенденциозно е искал да убеди хората, че това са останките от телата на Клейтън Касиди и Матю Марстън.

— Под този „някой“ имаш предвид баща ми, нали?

— Да, Джини, така мисля. Мат е оставил багажа си пред колибата като доказателство, че е бил вътре, но и двамата знаем, че той не е бил втората жертва. За това говори фактът, че е регистрирал земята няколко дни след инцидента. В мига, в който чух името В. А. Марстън, веднага разбрах кой се крие зад него. Мат си е тръгнал от колибата, без да си вземе багажа, отишъл е в Денвър, регистрирал е земята и сетне е изчезнал. Ти спомена, че той е тръгнал да търси инвеститори. Но защо е избягал, Джини, след като е предявил иск за земята и молбата му е на сигурно място? Къде е сега той? Защо трябва да мине толкова много време, преди да се обяви най-богатото находище в тази област? С резултатите от пробата той би привлякъл толкова много инвеститори, че дори ще му се молят да ги включи в новата си компания. Защо не е потърсил помощта и закрилата на властите? Защо не се свърза с мен? Та нали сега аз съм новият му съдружник. Защо не ти е писал и дума за мен или поне да ти обясни нещо за цялата тази бъркотия?

Размишленията на Стоун не бяха в полза на бащата на Джини.

— Не знам — призна тя. — Може би Клей не му е казал, че ти е завещал своята половина. Сигурно се е страхувал за живота си, иначе не би ми изпратил картата. Щеше да ми пише да го чакам в Англия. Ако не му се е случило нищо лошо, той може и да ми е изпратил друго писмо.

— Писмата често се губят или се бавят. Понякога изчезват по време на кражбите. С Джоана сте напуснали Лондон в края на февруари. Може би след това е пристигнало писмо от баща ти.

— Досега Бен трябваше да го е получил. Ние помолихме цялата ни поща да се препраща на адреса на ранчото. Преди Джоана да умре, бяхме решили да й погостувам и след това да дойда тук. Ти сигурно щеше да се привържеш към нея, Стоун. Тя беше чудесно момиче. Ужасно много ми липсва. Не е честно, че напусна този свят толкова млада. Не е честно, че не можа да се прибере вкъщи и да се помири с баща си.

Сладки и горчиви спомени нахлуха в съзнанието й и очите й отново се напълниха със сълзи. Сгуши се в утешаващата прегръдка на Стоун, а той нежно я погали по главата.

— Същите чувства изпитвам аз към Клей, Джини. Тежко е, когато загубиш близък приятел и още по-трудно е да го замениш с някой друг. Какво ще стане с нас, ако Мат е виновен?

Джини се замисли и след кратко мълчание отвърна:

— Не се тревожи, той е невинен.

Завист изпълни сърцето на Стоун, защото Джини вярваше повече на баща си, отколкото на него. Все пак съзнаваше, че тя си има причини да не му вярва и той не можеше да я упрекне за това.

Джини забеляза напрегнатото му изражение. Усмихна се и го успокои:

— Не се притеснявай. Каквото и да се случи, нищо не може да промени нашите отношения. Само те моля да не си ти този, който ще го арестува. Моля те, Стоун, не го прави… заради мен… заради нас. Обичам те и вярвам, че мотивите за действията ти са благородни. Предстои ни още толкова много неща да научим един за друг, но имаме много време пред нас… цял един живот.

— Наистина ли мислиш така? — попита той, почти останал без дъх.

Тя се сгуши в него и отвърна категорично:

— Да, така мисля, Стоун. Обичам те и ще се омъжа за теб. Щом приключим с тази неприятна история тук, ще се върнем в Тексас.

— Кога?

Неговото нетърпение и вълнение я накараха да се усмихне.

— Не знам. Ти как мислиш? Колко време ще ни е нужно, за да разплетем тази загадка?

Той се поколеба за миг и отвърна:

— Не знам, Джини. На няколко пъти се захващах с това разследване, но така и не открих никакви улики, никакви следи от Мат или от убиеца. Мислиш ли, че ако основем собствена компания Мат ще се появи?

— Ако разбере, сигурно ще дойде. Поне така мисля. Не смяташ ли, че той все пак следи какво става тук, независимо къде се намира?

— Сигурно е така. Значи си съгласна с моя план?

— Да, но предпочитам компанията да е на твое име, докато семейството ми в Джорджия разбере дали татко е жив. Те си мислят, че той е убит през войната. Когато разберат, че е жив и че не им се е обадил, това ще бъде шок за тях. Освен това мащехата ми и доведеният ми брат ще се опитат да получат дял от печалбата. Не искам да имам нищо общо с тях. Казах ти как ме лишиха от наследство, когато в Англия попаднах в беда.

— Ще се опитам да ти помогна.

— Благодаря ти. — Цвиленето на коня привлече вниманието й, но тъй като всичко изглеждаше спокойно, Стоун не отиде да провери какво става. — Защо не влезем вътре? Умирам от глад и съм ужасно изморена. Ще поговорим по-късно.

— Чудесна идея. Ще се опитам да сваля стълбата.

— Не е необходимо. — Тя се запъти към скалите, обрасли с храсти и пълзящи растения. Мушна ръката си в тях и напипа едно въже. — Дръпни го.

Стоун се подчини и в следващия миг стълбата се освободи и се спусна на няколко фута над земята.

— Хитро. — Той подсвирна на коня си и добре обученото животно излезе от гората.

— Когато бях дете, татко ми бе направил такава стълба. Имах една малка къщичка, сгушена в клоните на едно голямо дърво и влизах в нея с помощта на такава стълба. Обичах момчешките игри и затова трябваше да отида в училище, където да се науча да се държа като истинска дама.

Джини събра багажа и припасите си, а Стоун разседла двата коня и донесе своите принадлежности. Държеше разнебитената стълба, докато тя се изкачи. Джини спусна въжето, преметнато през рамото й, той завърза торбите за него и тя ги издърпа нагоре.

Стоун предпазливо и ловко се заизкачва по нестабилната стълба, която се огъваше под тежестта му. Сетне я издърпа и я прибра в колибата.

— Сега сме в безопасност. Чууни ще пази коня ти.

Тя погледна към червеникавокафявия дорест кон.

— Какво означава името му? Предполагам, че е индианско.

— На езика на апахите „чууни“ означава приятел и той го доказва вече години наред.

— Изглежда великолепен, дружелюбен и предан.

— Също като новата ми приятелка мис Вирджиния Ан Марстън.

Джини се усмихна и прегърна Стоун.

— И ти си моят най-добър чууни.

Някъде в далечината проблесна светкавица и Стоун вдигна поглед към небето.

— Скоро ще завали. Хайде да влизаме и да видим дали няма някакво съобщение от Мат.

Джини усещаше заплахата от силна буря. Но тя не идваше от природата, а от непреодолимите чувства, предизвикани от присъствието на човека, когото обичаше.

Стоун бутна вратата и с ръка на пистолета бързо огледа стаята.

— Няма никой.

В колибата беше тъмно, защото дървените кепенци бяха спуснати. Дебелите стени спираха слънчевата светлина. Постепенно очите й привикнаха със сумрака и тя нетърпеливо огледа дома на изчезналия си баща.

— Ще отворя прозорците, за да влезе чист въздух и светлина — рече той, като се досещаше какво изпитва тя в този миг.

Докато вдигаше кепенците, Джини внесе багажа и затвори вратата. Огледа интериора още веднъж, като се опитваше да си представи как би се чувствал един плантатор от Юга в такова голо и запуснато жилище. Нямаше нищо общо с лукса и простора на Грийн Оукс. Колибата беше малка, прашна и миришеше на плесен. В нея имаше само две легла, една маса, два стола и една готварска печка. В единствения шкаф бяха подредени чиниите и хранителните продукти. Край едно от леглата стояха чифт ботуши, целите в кал и паяжина. На масата бяха разхвърляни карти за покер, а паяжината върху двата стола и петната от ръжда върху печката показваха, че тук отдавна не е стъпвал човешки крак. Всичко бе покрито с дебел слой прах. Никъде не се виждаха следи от пръсти. Тази потискаща гледка натъжи Джини.

Тя погледна мрачно Стоун. Очевидно и двамата бяха достигнали до едно и също заключение.

— Не е бил тук — продума тя, макар че едва ли имаше смисъл да го казва.

— Това не означава, че не е жив, скъпа моя. Не се отчайвай.

Тя излезе на малката тераса, която се намираше в задната част на колибата. Там бяха струпани ръждясалите инструменти — кирки, лопати и вани за промиване на златоносен пясък. Над главата й висяха куки, които служеха за окачване на мокри дрехи или сушене на месо. Опита се да си представи как изтънченият й баща е живял в мизерната колиба и е работил при такива тежки условия. Никога не е обичал живота на открито, с изключение на редките случаи, когато е ходил на лов. А ето че бе станала златотърсач. Ръцете му винаги са били бели и меки. Лицето му никога не е било загоряло или набръчкано от слънцето. Чудеше се как ли би изглеждал сега след опустошителното въздействие на суровата природа.

Матю Марстън винаги е бил един изискан и преуспяващ джентълмен от Юга. Обстановката тук й подсказваше, че той се е превърнал в човек, който познава тежкия труд и саможертвата, далеч от богатствата и удобствата на цивилизацията, човек, който просто се е борил за своето оцеляване. Съдбата в лицето на жестоката и алчна война е отнела толкова много неща от него и безвъзвратно го е променила. Преживял е безбройните загуби и трудности, оцелял е сред ужаса на затвора. Толкова много жертви и страдания. И през черните дни от живота си, той е бил сам, липсвала му е подкрепата на едно предано семейство. В писмата му тя не бе забелязала поразяващия ефект, който самотата и трудностите са оказали върху него. „О, татко, какво е направил живота от теб?“ Не можа да сдържи сълзите си и Стоун побърза да я утеши в прегръдките си. Щом възвърна самообладанието си, тя сподели с него своите нерадостни мисли и чувства.

Стоун също се бе потънал в спомени за миналото. В съзнанието му изникнаха дните и нощите, в които беше заедно с Мат и Клей.

— Тази проклета война промени много хора, любов моя. Още по-лошо е, когато си бил на страната на губещите. Тогава човешката ти гордост е засегната и ставаш или по-силен и по-издръжлив, или пък се предаваш. Но Мат беше добър и мил човек. Сигурно съм го подценил. Бях толкова разстроен, че не разсъждавах трезво. Позволих обвиненията на Клей да замъглят разума ми. Щом са изгубили доверието помежду си, сигурно нещо се е случило след последната ми среща с тях.

Джини се вцепени и пребледня. Погледна Стоун право в очите и попита:

— Ами ако Клей е все още жив? Ако именно той е регистрирал земята? Може баща ми да е написал писмото преди да го убият и след това Клей да го е изпратил. — Джини поклати глава. — Не, това е невъзможно. В писмото се съобщава за смъртта на Клей.

Стоун изтръпна.

— Сигурна ли си, че това е бил почеркът на баща ти?

Тя се замисли и сетне отвърна:

— Почти съм сигурна. Но не съм се заглеждала. Нямах причина да се съмнявам, че писмото не е от баща ми. Ако Клей го е написал, защо тогава ще ми изпрати картата? Защо ще регистрира земята на мое име?

— Ако Мат е бил в изгорялата колиба, ти ще станеш съдружник на Клей. Използвайки твоето име, той ще прикрие следите си и всички ще го помислят за мъртъв. Може да е решил да изчака момента, в който ти, разтревожена, ще дойдеш тук, за да търсиш баща си. Или пък не е искал да ти съобщава лошата новина в писмо.

— Ще трябва да изчакаме и да видим кой ще се появи, ако изобщо някой се появи.

— Права си. Няма смисъл да се отдаваме на тревожните си мисли. Искам да се разходя из гората и да проверя дали там няма нещо необичайно. Скоро ще се върна, любов моя.

Джини погледна към потъналите в зеленина дървета. Забеляза една купчина с дървени трупи. Стръмните скали се издигаха от двете страни на гората. Малко водопадче хвърляше весели пръски вода над една стръмна урва. Джини жадно поглъщаше с поглед красивия пейзаж и наум се възхити на баща си, че е избрал такова закътано място в близост до гора и вода. С необходимите запаси човек би могъл дълго време да издържи тук срещу капризите на времето или нападението на разбойниците. Стоун се приближи до нея и тя потопи пръсти в студената вода на водопада, но веднага изпищя и се дръпна.

— Но тя е почти ледена. Мечтая да се изкъпя, но първо ще напаля огън, за да сгрея вода.

Стоун я прегърна през кръста и се усмихна, когато тя се облегна на гърдите му.

— Идеята ти е добра, но аз съм свикнал да се къпя в студените потоци и реки. Ще бъда готов още преди да е завряла водата ти.

Тя отстъпи назад и видя закачливата му усмивка.

— Сериозно ли говориш? — Той кимна и се засмя. — Искаш да кажеш, че ще застанеш под тази безумно студена струя вода?

— Да, веднага щом се отърва от мръсните си дрехи. — Той разкопча колана си и остави оръжието на земята. Изхлузи ботушите, свали дрехите и застана под водната каскада. Щом косата и тялото му се намокриха, той се насапуниса, като весело си подсвиркваше.

— Ох — извика тя — как можеш да стоиш там? Само като те гледам ми става студено.

Стоун погледна през рамо и се ухили.

— Не е лошо. Бързо се свиква. Това те освежава и охлажда, жено. Имам нужда от такава баня иначе как ще огладнея?

„Ядене?“ — мислено го предизвикваше тя, без да сваля поглед от него. „Кой би могъл да мисли за ядене в момент като този?“ Тя не можеше да откъсне очи от красивия мъж пред себе си. Тъмното му, загоряло от слънцето тяло събуждаше всичките й сетива. Кожата му бе опъната и гладка. Само тук-там се виждаха едва забележими белези. Гръдният му кош беше широк и мускулите му подскачаха при всяко движение. Погледът й се плъзна по силните му рамене, красивите и здрави ръце, тънкия кръст, твърдите бедра и дългите крака. Цялото й тяло гореше от неутолима страст. Тя съблече набързо дрехите си и отиде при него. Дъхът й спря, когато студената вода се изсипа върху нея и тя се разтрепери.

— Л-л-лъжеш, С-Стоун, в-вода-та е л-леде-на.

Развеселен, той се разсмя и се опита да я успокои:

— Не за дълго, мое смело момиче. Едно добро разтъркване ще те стопли. — Той взе сапуна, отметна дългата й коса настрана и с бързи движения разтърка врата, гърба и ръцете й. Сетне я обърна към себе си и насапуниса едно парче плат и съвсем нежно го плъзна по гърдите й. Усмихна се закачливо и попита:

— Харесва ли ти банята, мисис Чапман, ако не възразяваш да поупражня новото ти име?

— Звучи чудесно, любов моя. — Тя въздъхна замечтано. — Чувствам се прекрасно. Косата ми се намокри, така че по-добре да я измия. И без това достатъчно съм замръзнала, едва ли ще ми стане по-студено.

— Нека аз да го направя — нетърпеливо предложи той. Изми и изплакна косата й два пъти, както през смях го бе инструктирала Джини.

Тя се обърна и прошепна:

— Имате чудотворни ръце, сър. Можете да ме докосвате с тях, когато си поискате. Чувствам се сякаш всеки момент ще се разтопя от допира им.

— А това харесва ли ти, мисис Чапман? — попита той и устните им се сляха. Той усещаше насладата от допира на нежните й ръце, докато тя го галеше по лицето. — А това? — Ръката на Стоун продължи с приятната си задача и ставаше все по-дръзка, когато сапуненото парче плат докосна талията и бедрата й.

Джини плъзна пръсти по гладката му кожа и усети, че й се вие свят от възбуда. Въпреки ледената вода и прохладния вятър в нея гореше огънят на страстта. Той отлепи устни от нейните и обсипа с целувки врата й, като се спря на чувствените й гърди. Тя притвори за миг очи и сякаш всичко се завъртя. Сведе поглед надолу към езика му, който описваше кръгове около набъбналите й зърна. Със замъглени от възбуда очи тя наблюдаваше този интимен акт без никакъв свян. Красотата на тяхната любов изпълваше душата й. Щом той отново понечи да я целуне, тя впи страстно устните си в неговите.

Стоун я притисна по-силно до себе си. Докосна с палец полуотворените й устни и усети как тя цялата трепери от възбуда, излъчваше любов и желание.

— Толкова си красива, Джини. Дали осъзнаваш въздействието си върху мен? — развълнувано попита той.

Тя впери поглед в мократа му коса, влажните мигли и тъмните искрящи очи.

Бистри капчици се стичаха по небръснатото му лице.

— Дано да е толкова силно, колкото твоето въздействие върху мен.

И душата, и тялото му горяха от желание да я обладае. Дишането му се учести.

— Ти си първата жена, която превзе сърцето ми. Още от първия миг твоят образ завладя съзнанието ми. Беше много трудно да разбера и приема това, което ти направи с мен. Страхувах се, че няма да успея да те спечеля. Не вярвах, че жена като теб ще се влюби в един незаконороден мъж, в чиито жили тече индианска кръв. Толкова много пъти ти се изплъзваше от мен Джини, че сега ме е страх дори да си спомня за това.

— Ти няма да ме загубиш, любов моя, никога. Ти си единственият мъж, когото съм искала и винаги ще искам. Толкова пъти се ужасявах от мисълта, че не ме обичаш или че никога няма да си го признаеш. Боях се, че съм била заслепена от любовта и напразно съм си мислила, че ме обичаш. Не бих могла да понеса мисълта, че някога ще те загубя, Стоун Чапман.

— Когато съм близо до теб, Джини, искам единствено да те целувам, да те докосвам, да те притискам в прегръдките си. Искам да те виждам винаги усмихната, искам да чувам смеха ти, да не свалям поглед от теб, каквото и да правиш. Искам да говоря с теб и да бъда с теб. Искам да те закрилям и да те направя щастлива. Ако не внимавам, моя огнена красавице, ти ще ме изгориш.

— Нима може един огън да изгори друг огън? Аз потъвам в теб, любов моя.

— Странно е, че говоря такива неща. Аз никога не изразявам чувствата си с думи и винаги съм се опитвал да ги крия, но горещо желая ти да знаеш за тях, Джини. Ти си най-важното нещо в живота ми. Не съм подозирал, че съм способен на такива чувства, но ти ме накара да ги усетя и споделя с теб. Ти си една малка магьосница. Ти така леко влезе в моя живот и обсеби мислите и времето ми. Твоят чар завладя съзнанието ми и аз дори не можех да мисля разумно. Съжалявам, че преди съм те лъгал. Обещавам това никога да не се случи отново.

Тези признания докоснаха най-нежната струна в сърцето й. И все пак той изглеждаше смутен от това, че за първи път в живота си разкри най-съкровените си мисли и чувства. За да му помогне да преодолее този труден миг, тя се усмихна и рече:

— Не съм искала да бъда магьосница, Стоун, а само една привлекателна жена, на която ти да не можеш да устоиш.

Той я ухапа нежно по устните. Беше благодарен, че тя е усетила неловкото положение, в което бе изпаднал.

— Оттук нататък, Джини, ще внимавам с теб. Защото в противен случай ти така ще ми завъртиш главата, че няма да мога да мисля за нищо друго освен за теб.

— А защо не? — подразни го тя. — Толкова много ми липсваше, Стоун, и така копнея да ме докосваш.

Тя обгърна с ръце врата му и придърпа надолу главата му. Устните й се сляха с неговите. Моментът, за който жадуваше и се страхуваше, че никога няма да дойде, най-сетне настъпи с цялата си красота и величие.

Тя копнееше да вкуси и сподели неговата нежна и неутолима страст. Той излъчваше такава притегателна сила. Когато я целуваше, тя оставаше без дъх. Когато я докосваше, тя се разтапяше. С него тя не изпитваше никакъв свян, тя се превръщаше в едно жадно и алчно за любов същество.

Той простена от възбуда и я притисна още по-силно към себе си. Обсипа лицето й с целувки, като отново и отново й шепнеше колко много я обича. Всяка нейна фибра пулсираше от страст и трепетно очакване. С цялото си същество тя го зовеше и молеше да я обладае и да я подчини на горещото си желание.

— Подлудяваш ме, Стоун. Искам те, сега.

Стоун набързо изми сапунената пяна от телата им, вдигна я на ръце и я понесе към колибата. Сложи я на леглото и се отпусна върху нея. Така силно я желаеше, че се страхуваше да не би да влезе в нея прекалено бързо и да загуби контрол над себе си.

Джини го придърпа по-близо към тялото си.

— Повярвай ми, ще умра, ако още сега не утолиш глада ми.

Стоун се подчини на настойчивата й молба и всяка ласка възпламеняваше още по-силно огъня на страстта.

— Почакай малко, любов моя. Едва се сдържам да не потъна в теб — прошепна той с пресипнал от възбуда глас.

Джини се носеше в шеметния вихър на страстта и цялата пламнала от желание тя едва продума:

— Няма нужда да чакаме, Стоун. Аз отдавна съм готова да те приема.

Тази покана беше достатъчна за него. Над главата й се носеше музиката на любовта, която постепенно засилваше своя ритъм и сила. Сякаш някой свиреше на най-прекрасната цигулка в света. Струните на страстта даваха живот на най-сладката и вълшебна мелодия, която някога бе чувала. Вълнуващи и романтични акорди достигаха до дъното на душата й и се сливаха в съвършена хармония. И по-силно, и по-бързо — мелодията сякаш се лееше около нея, докато накрая последните акорди зазвучаха с тържествуващо кресчендо.

Всяко мускулче от тялото на Стоун пулсираше така, сякаш биеха барабаните по време на победния танц на апахите.

— Обичам те, Джини Марстън, обичам те!

Устните им се сляха в дълга целувка. Удовлетворени, останали без дъх от толкова много любов, те се сгушиха един в друг, за да споделят удоволствието и радостта. Най-после те се сляха в едно сърце, една душа, едно тяло. А пред тях се виждаше светлината на общото им бъдеще.

Стоун я притисна и я целуна толкова нежно и с такава обич, че тя почти извика от щастие. Сега той й принадлежеше по своя собствена воля и признание.

Сякаш прочел мислите й, Стоун промърмори:

— Ти си моя, Джини, цялата си моя. Вече нищо не може да ни раздели. Обещавам, че не ще имам повече тайни от теб.

Те отпуснаха отмалелите си тела, за да си починат. Стомахът на Джини вече негодуваше, че е празен, защото бе минало доста време от закуската. Стоун се усмихна и рече:

— Време е за вечеря. Хайде да се обличаме. Ще запаля печката и ще сготвим нещо, докато си сушиш косата.

— Ако ми стане отново студено, знам кой може да ме стопли, и то по твърде приятен начин.

Тя го целуна съблазнително.

— Той с готовност ще се подчини, след като се навечеря и си почине малко.

— Това е прекрасно — промърмори Джини, докато хапваше от горещото ядене и отпиваше от кафето. Беше се мушнала под одеялото и колибата й се струваше доста уютна, сигурно заради присъствието на човека, когото обичаше.

— Да, наистина е прекрасно. Сигурно бързо ще свикна с този начин на живот. Знам едно чудесно място в ранчото, където можем да си построим къща.

— Не мислиш ли, че първо трябва да поискаме разрешение от баща ти?

— Той ще се съгласи. Ще бъде доволен, че сина му и снаха му ще се установят в ранчото. И ще ни препира за внучета. Както и мама. Казах й за моите чувства към теб и тя ми наговори само хубави неща за жената, която обичам.

Тази новина достави удоволствие на Джини.

— Ако продължаваме по същия начин, ще се сдобием с дете, преди да кажа „да“.

— Не и ако се оженим в Денвър. А защо да не го направим? Защо да чакаме още?

Тя усети как сърцето й заби в трепетно очакване.

— Сигурен ли си, че си готов да се откажеш от скитническия си живот и да прекараш остатъка от дните си в един досадно спокоен дом, заобиколен от взискателна съпруга и шумни деца?

— Звучи ми доста примамливо, жено.

— О, Боже, ти наистина си се променил, скитнико мой — подразни го тя и сложи една хапка в устата му.

Стоун захапа леко пръстите й и ги облиза. Тъмните му очи блестяха от вълнение.

— Ти ме промени, Джини. И ти благодаря за това. Ти ме накара да се вгледам в себе си. Дори и не подозирах, че съм способен на такива чувства. Ако през март някой ми бе казал, че ще се оженя през юни, щях да го помисля за луд.

— Същото мога да кажа и за себе си. Не съм очаквала, че ще срещна някой като теб. Стив Кар завладя сърцето ми, а Стоун Чапман все още го държи в плен.

— Ние сме родени един за друг, Джини — сериозно рече той.

— Да, така е, любов моя. Сигурно и съдбата мисли като нас иначе би ли ни тласкала един към друг? Не са ли странни всички тези съвпадения — първо във влака, сетне в ранчото и сега тук.

— Изумително. Духът, който ме закриля, ми показва, че тази година ще имам късмет.

— Някой ден ще трябва да ми разкажеш за апахите.

— Те скоро ще бъдат унищожени. Белите хора или ще ги убият, или ще ги затворят в резерватите, които ще сломят духа им и ще ги погубят.

— Съжалявам, Стоун, сигурно е ужасно тежко и за теб, и за майка ти.

— Такъв е животът, Джини. Оцелява този, който е по-силен. Белите разполагат с повече хора и с по-добро оръжие в тази безумна война за надмощие.

— Те са и по-алчни. Може би нещата ще се променят и ще настъпи мир.

Той поклати глава.

— Никога.

— Преди време и ти си мислеше, че няма да се промениш. Погледни ме и мен — една разглезена южна красавица, която се справи сама в тази дива пустош. Помогна и това, което научи от един смел и безстрашен скаут. Винаги може да настъпи промяна. Всичко е възможно. Ние сме живото доказателство за това.

Стоун се засмя и кимна.

— Права си.

Те мълчаливо продължиха да се хранят и сетне Джини попита:

— Какво ще правим с нашия план?

— Нека утре да си починем и в четвъртък ще тръгнем за Денвър. Ще телеграфирам на татко, за да разберем дали е пристигнало писмо от Мат. Докато чакаме отговора, ще се оженим и ще се заемем с мината. Тук има доста компании и няма да ни е трудно да намерим инвеститори и някой, който да поеме нещата, ако се наложи да се приберем у дома.

— Чудесно. Тук ще сме в безопасност. Франк няма да ни открие. Може би татко ще…

— По всичко личи, че Мат отдавна е напуснал това място. Утре ще разуча дали някой не се е интересувал от сребърното находище. Докато ме няма, тук си на сигурно място.

— Докато те чакам ще изчистя тази мръсна колиба. Но не бива да хабим силите си за други неща, щом на следващия ден ще заминаваме.

— Права си. Намерил съм си умна жена.

— Ще измия чиниите и ще оправя леглата. Жалко, че са прикрепени с гвоздеи за стените. Не можем да ги съберем едно до друго, а и те са толкова тесни.

— Това не е много разумно. Ако Мат се върне, трудно ще обясним на един загрижен баща какво сме правили. — Стоун се засмя и сетне предложи: — Аз ще измия чиниите, а ти приготви всичко за лягане. Ще се наложи скоро да затворим прозорците, защото бурята вече приближава. Не бива да наливаме много масло във фенера, за да имаме за по-дълго време. Струва ми се, че ще трябва да стоим на тъмно, докато си легнем. — Той отново се засмя и й намигна.

Джини беше доволна, че го вижда толкова спокоен и щастлив.

— Да, ще стоим, но аз ще си полегна, за да си почина… и заради някои други неща.

— Недей разпалва огъня в мен, жено — предупреди я той. — Иначе зарязвам всичко и ще те нападна.

Джини огледа ръцете и краката си и се мушна под одеялото, което покриваше голото й тяло.

— Смяташ, че си пропуснал някои места, така ли? Бях убедена, че навсякъде по тялото ми пише С. Ч. Разбира се, може и да греша. Ще имаш достатъчно време да провериш и да попълниш пропуските.

— Това изкушение ме кара да си свърша с чиниите бързо, иначе ще трябва да почакат до утре. Хайде, залавяй се за работа, жено.

Весел смях огласи колибата и сетне всеки се зае със задълженията си. Стоун пусна кепенците и ги заключи с резето, за да не се отворят от вятъра и дъждът да не проникне в стаята. Заключи и двете врати, макар да се съмняваше, че някой може да се промъкне в колибата, след като въжето е скрито, а стълбата е вдигната нависоко.

— Най-добре да загасим фенера, защото за утре няма да остане масло. Готова ли си?

Джини се усмихна.

— Да, сър. Махнах мръсното бельо от леглото и го постелих с нашето. Кое легло предпочиташ — лявото или дясното?

— Това, в което си ти.

Джини се зави с одеялото и рече:

— Ще пробваме това тази вечер, а другото — утре.

Стоун се усмихна и събу панталоните си. Приближи се към Джини и остави фенера на пода. Пъхна се в леглото и двамата се отдадоха на любовните радости.

Джини се размърда и се протегна доволно. Веднага разбра какво я бе събудило — мирисът на храна и кафе. Седна в леглото и отправи любящ поглед към бъдещия си съпруг, който стоеше пред печката.

— Добро утро — обади се тя.

Стоун се обърна, усмихна се и отвърна:

— Утринта е красива, но не колкото теб. Закуската е почти готова.

Прозорците и вратите бяха отворени. Бурята бе преминала и ярките слънчеви лъчи проникваха в колибата. До ушите й достигна песента на птиците, ромоленето на потока и шума от водопада. От печката се чуваше пукането на дървата и се носеше ароматът на прясно сготвена храна.

— Как успя да направиш всичко това, без да ме събудиш?

— Ти беше изтощена от пътуването, а и тези упражнения вчера… Освен това банята ти е подействала отпускащо, както и топлата храна. А и аз бях тих като мишка, която се промъква в хамбара, за да открадне някое зърно.

— Ти си незаменим, Стоун Чапман. Повечето мъже биха избутали жените си от леглото, за да приготвят закуската. Благодаря ти.

— Това е глупаво и егоистично, щом мога да се справя не по-зле от теб. Свикнал съм да се грижа за себе си, а и ти имаше нужда от почивка. Ако дремнеш, докато ме няма, довечера ще можеш да си легнеш по-късно.

— Да, сър — отвърна тя през смях и отметна одеялото. Изми се в един доста поочукан леген и се замисли за баща си, който също се е мил при такива условия. Реши да не се поддава на мрачното си настроение. Разреса косата си, сплете я и попита Стоун как да му помогне.

— Налейте кафето и седнете на масата, госпожо.

Стоун постави пред нея бисквити и пържена шунка, залята със сос. Взе един стол и седна срещу нея.

Джини се наведе напред, притвори очи и пое дъх, за да усети апетитното ухание, което се носеше от чинията и чашата й.

— Превъзходно, любов моя.

Стоун ядеше и мълчаливо наблюдаваше как Джини поглъща лакомо всяка хапка, сякаш това беше най-вкусната храна, която някога е слагала в устата си. О, какво удоволствие изпитваше той да я гледа, да бъде с нея, да й говори, да й доставя радост и щастие. Тя оценяваше това и беше доволна дори и от най-дребните неща, които той правеше за нея. Бе разбрал, че в това се крие тайната на любовта и желанието да се грижиш за другия. Поразяваше го фактът, че Джини, която е получавала толкова много неща в живота си, не беше нито разглезена, нито се интересуваше от пари и богатства. Несъмнено, където и да са, те ще бъдат щастливи заедно.

Когато допи кафето си, тя попита:

— За какво мислиш?

— Отдадох се на мечтите си… — промърмори той. — Не се надявах, че някога ще се сбъднат, докато не се появи ти в живота ми, Джини. Ти напълни главата ми с планове за общо бъдеще. Знаеш ли всъщност колко много те обичам и колко много се гордея с теб? Ти събуди за живот всяка малка частица от мен, Джини.

Тя стана, заобиколи масата и се наведе да го прегърне и целуне. Стоун я придърпа в скута си. Погали я нежно по лицето. Тя се сгуши в него, сложи глава на голите му гърди и се заслуша в туптенето на сърцето му. Изведнъж ококори очи и възкликна:

— Ти си се обръснал.

Стоун се засмя и закачливо отвърна:

— Не исках да драскам красивото ти лице.

Джини го погали по брадичката и допълни:

— Или пък да криеш това красиво лице.

Ласките и целувките възпламениха страстта им и те побързаха да угасят огъня.

По-късно, изкъпани и облечени, те се целунаха за довиждане и Джини издърпа стълбата, щом Стоун скочи на земята. Забеляза, че той проверява мястото около скалите, за да се увери, че тя ще бъде в безопасност, докато него го няма.

— Не се показвай навън, докато не те извикам. Не отговаряй на никой друг. По тия места бродят отчаяни и опасни мъже. Ще измислят каква ли не хитрост, за да се качат при теб. Дори и да ти кажат, че са ранени или гладни, не излизай от колибата и не се втурвай да им помагаш. Разбра ли?

— Да, сър. Пази се и скоро се връщай.

— Добре — той се качи на коня и изчезна някъде между дърветата.

Джини затвори предната врата и се огледа. Огънят беше изгасен, за а не би димът да издаде присъствието й. И все пак, ако някой се приближи и забележи коня, веднага ще се разбере, че колибата не е празна. Поне би могла да зареди пушката и да сплаши някой крадец, ако се появи такъв.

„Ти го чу: той каза да не се появяваш навън и да не говориш с никого. Трябва да се подчиниш, жено. Жено…“ Тя реши, че това е неговият мотив за предупреждението му. Той не искаше да се разбере, че вътре има жена. Мъжете, които месеци наред са живели сами, сигурно са тъй жадни и алчни за жена, както и за злато. Тя си припомни как Брат и бандата му се бяха опитали да я прелъстят и какви планове крояха за нея. Стоун беше прав. Тя не бива да се показва, каквото и да се случи.

Следобедът вече преваляше, когато той се върна. Джини го прегърна и целуна още в мига, в който той стъпи на площадката пред вратата.

— Толкова съм щастлива, че се върна жив и здрав.

— Ако така ме посрещаш след такава кратка раздяла, ни мога да си представя какво ще стане, ако ме няма цяла седмица.

Джини го удари леко в стомаха.

— Ще те напляскам с метлата, ако ме оставиш за толкова дълго време, мистър Чапман.

Той отметна назад глава и се разсмя.

— Ох, вече ме боли. Трябва да ти призная, че веднъж в годината ще се наложи да отсъствам от ранчото. Чувала ли си някога за превозване на добитък? Пътуването трае месеци.

Беше чела за това в евтините романи.

— Да, чувала съм, но ще дойда с теб.

Той я целуна но носа.

— Не можеш да мъкнеш със себе си бебета и деца. Много е мръсно и доста опасно.

— Искаш хитро да се измъкнеш от жена си.

— Може би татко ще ме остави да се грижа за ранчото, докато съвсем остарее и се откаже от дългите и тежки пътувания.

— Това да не е поредният трик, с който искаш да ме принудиш да се предам и да ти разреша да пътуваш?

— Разбира се, че не — тържествено рече той и на лицето му грейна усмивка.

— Ще видим. Може да ти досадя и да търсиш развлечения с другите момчета.

— Откъде ти хрумна това, жено? Аз съм твоят мъж.

— В Англия повечето съпрузи си имат любовници. В Америка също.

— Но не и Стоун Чапман. Една жена напълно му е достатъчна. И това си ти, Джини.

Тя се изчерви.

— Предполагам, че си ме помислил за ревнива глупачка. Толкова много те обичам и толкова трудно те спечелих. Не искам да те загубя за нищо на света.

Той сложи ръце на страните й и я погледна а очите.

— Обещавам, че ще бъда винаги твой. Освен това никоя друга жена не би пожелала мъж като мен. Аз съм прекалено твърдоглав и безкомпромисен.

— Всяка жена ще е готова да даде цяло състояние, за да те има. Радвам се, че си бил сляп за тази истина, преди да се срещнем. Ако ме помолиш да се откажа от находището заради теб, бих го сторила.

Стоун знаеше, че тя казва истината и беше силно развълнуван.

— Не бих те молил да се отказваш от нещо, което ти се полага по право.

— Ти притежаваш половината от него.

— Молбата е била подадена след смъртта на Клей и земята е регистрирана на твое име. Клей не е тук, за да го оспори. По закон мината е твоя, ако Мат…

— Няма значение. Клей е бил съдружник на баща ми и ти е завещал своя дял. Сега двамата с баща ми сте съдружници или пък двамата с теб сме съдружници.

— Досещаш ли се какво биха направили някои жени с такова богато находище? Мисля, че дори нямаш представа от истинската му стойност.

— Франк каза, че струва милиони. Парите са хубаво нещо, Стоун, особено когато си беден. Но богатството не носи щастие. Семейството ми разполагаше с много пари и беше доста влиятелно, но това не ни попречи да изгубим всичко. Любовта и приятелството са по-важни. Бих се отказала от това находище, ако можех да върна Джоана и Клей на този свят и ако знам, че отново ще видя баща си.

— Вярвам ти, Джини. И аз бих сторил същото. В ранчото ще имаме всичко, от което се нуждаем. И ако искаме още нещо, може да си го изработим.

Лицето й грейна и тя рече:

— Бихме могли да помогнем на апахите. Бихме могли да им купим земя, на която да живеят в мир и да не се чувстват унижени. Можем да купим дрехи и храна, да построим училище. Не е нужно да ги принуждаваме да живеят като белите хора, но можем да им помогнем да се приспособят към този странен свят, който ще ги погълне.

Стоун беше трогнат от думите й.

— Възхищавам ти се, Джини. Винаги мислиш за другите! Идеята ти е блестяща.

— Значи ще я осъществим.

— Ами ако баща ти е жив? Находището ще е негово, а не твое.

— Но ти си собственик на половината от него. Забрави ли?

— Ами ако Мат не признае завещанието на Клей.

— Ако държи на дъщеря си, той не би оспорил твоя дял.

— Ти си готова да направиш това заради моя народ?

— Да, Стоун. Когато се оженя за теб, ние ще се слеем в едно. Трябва да бъда по-предана към теб, отколкото към баща си. Същото важи и за теб. В библията се казва, че един съпруг трябва да поддържа жена си, а не родителите си. Да се съюзиш с родителите си срещу своята половинка е грубо, жестоко и грешно. Надявам се, че си съгласен с мен.

— Напълно, моя красива и безценна любов.

— А сега ми кажи какво откри в гората?

— Няма никакви следи. Дори и да са открили руда, никой не може да предяви иск за земята или да започне разработването на мина.

— Намери ли втората карта, за която татко спомена в писмото си.

— Не. Нямаше дори и следи, че е била там. Сигурно е променил решението си и не е отбелязал местонахождението на сребърната жила. Ако някой се натъкне на картата, веднага ще се добере до находището. Сигурно си е мислил, че ако ти станеш собственик на мината, веднага ще наемеш опитни миньори, които ще открият среброто. Умно, нали?

— Да, а сега какво ще кажеш да се подсилим с малко храна?

Стоун се ухили.

— Точно от това имам нужда.

В четвъртък сутринта те бяха готови да тръгнат за Денвър. Спуснаха кепенците, затвориха вратите и подредиха колибата. Стоун приготви припасите и колебливо рече:

— Само седемдесет мили са дотам, но трябва да се движим бавно. Пътят минава през високите части на планината и проходите са доста опасни. Ще прекосим точно онези места, където има най-много златотърсачи, така че трябва да бъдем доста предпазливи.

— И не бива да се разсейваме — подкачи го тя.

— Точно така, но все пак скоро ще бъдем там. В Денвър сервират вкусна храна и хотелите са с меки легла. Можем да си наваксаме пропуснатото във Виксбърг. Може… — Стоун сложи ръка на устата й, преди тя да успее да продума. — Има някой навън — прошепна той, целият изопнат от напрежение.

Тя чу цвиленето на Чууни, което прозвуча като предупреждение, и то бе последвано от смразяващ вик:

— Слизайте долу, мистър Чапман, мис Марстън. Ако не се подчините, ще ви оставим да умрете от глад или живи ще ви изгорим. Ние ще останем тук, колкото е нужно. Не можете да се измъкнете. Хайде, бъдете разумни и не се опитвайте да ме измамите.

Джини се вцепени от страх.

— Бог да ни е на помощ, Стоун, та това е Франк Кинон. Толкова скоро?

ДВАДЕСЕТА ГЛАВА

— Ще ги заблудим и ще се промъкнем покрай тях, скъпа. Веднъж да влезем в гората и ще им избягаме. Имай ми доверие и изпълнявай нарежданията ми. — Стоун набързо й разясни дръзкия си план.

— Хайде, излизайте, вие двамата, или ще ви подпалим — викаше Кинон.

Стоун придърпа Джини в прегръдките си и залепи устните си до нейните, сякаш си вземаше сбогом. Уплашена, тя се притисна в него и пламенно го целуна, разкъсвана от противоречиви чувства. Не искаше да се откъсва от него. Не искаше да предизвиква надвисналата опасност. Не искаше да го загуби завинаги. Докато той й шепнеше любовни думи и я притискаше към себе си, тя трепереше и се молеше това да не е последната им целувка.

— Караш ме да ви нападна, Чапман — извика Франк.

Джини усещаше, че и Стоун не иска да се отдели от нея и че се страхува за живота й. Сърцето й се разтуптя, когато той я погледна нежно с топлите си тъмни очи.

— Толкова много те обичам. Трябва да оцелеем.

— Ще оцелеем, любов моя. Бъди силна и храбра. Време е да изпълним плана си.

Стоун отвори врата и се провикна:

— Почакай, Кинон, защото имам добра сделка за теб. Ако нападнеш, годеницата ти първа ще умре. — Той побутна напред Джини с престорена грубост. Държеше пистолет, насочен към главата й, а ръцете й бяха вързани отзад.

— Помогни ми, Франк — извика Джини. — Той ме отвлече в петък вечерта и ме заплаши, че ще ме убие, ако не правя, каквото ми заповяда. Не му позволявай да ме нарани.

Банкерът нареди на хората си да не мърдат, но да бъдат нащрек.

— По-добре я послушай, Кинон, иначе бъдещата ти годеница скоро ще умре.

— Не ме баламосвай, Чапман. Аз знам коя е тя.

— Аз също. Това е жената, за която смяташ да се ожениш. Ако я обичаш, би могъл да я спасиш, като се подчиниш на заповедите ми. Ще ти я предам в замяна на признанието ти, че именно ти си убиецът на Клей Касиди и Матю Марстън.

— Да не си полудял? Знам, че тази земя е регистрирана на нейно име. Тя е дъщеря на Марстън, нали? Вие двамата дойдохте в Колорадо, за да ме измамите. Изчезнахте заедно, защото знаехте, че съм по петите ви. В събота получих интересни новини от Денвър. Веднага разбрах къде да ви намеря.

— Ти си глупак, Кинон. Вирджиния Марстън Блейк е в Лондон. Тя не знае, че находището е на нейно име и аз нямам намерение да я уведомявам нито за смъртта на баща й, нито за наследството й, преди да тикна убиеца зад решетките. В петък те проследих до пощата и разбрах, че вече не може никой да те заблуди. Естествено ти се домъкна тук по-бързо, отколкото очаквах.

Стоун беше готов да стреля и да бутне любимата си вътре в колибата, ако рискованият план се провали. Зоркият му поглед веднага забеляза броя на нападателите, техните позиции и оръжие. Веднага пресметна наум как да отвърне на атаката им.

— Тъкмо щях да ти оставя бележка с предложението ми и сетне имах намерение да скрия годеницата ти в гората. Поразтършувах се из града и научих, че си решил да се ожениш за тази красавица. Всички знаят за твоите намерения и никой мъж не се е осмелил да се доближи до нея. Дори си говорил с бижутера да й направи златен венчален пръстен. Намеренията ти ми се струваха твърде сериозни. Обзалагам се, че ще направиш всичко възможно, за да я спасиш и да си я вземеш обратно. И двамата знаем, че ти си убил Мат и Клей. Хайде, признай си и тя ще живее.

Джини стисна здраво заредения пистолет зад гърба си и се провикна умолително:

— Моля те, Франк, помогни ми. Той е луд. Наистина ще го стори. Мисли си, че ти си убил онези двама мъже. Казах му, че греши, но той не ми вярва. Направи нещо, за да го убедиш, че не е прав.

— Ти ме излъга и ме измами, жено — нахвърли се срещу нея Франк. — И ти си вътре в играта, за да ме хванете в капан. Ти си дъщеря на Мат, нали?

Джини се престори на учудена, ужасена и обидена.

— Не, не съм. Кълна се. Мога да ти докажа, че съм Ана Ейвъри. Изпрати телеграма на леля ми в Савана. Не съм мис Марстън. Никога не бях чувала за Матю Марстън, нито пък за сребърното находище до деня, в който ти ми разказа за него. Няма нищо общо с този тук. Не му позволявай да ме нарани, а той ще стори, сигурна съм. Толкова ме е страх. Моля те, помогни ми.

— Не ти вярвам, жено.

Джини долови в изражението на Кинон известно колебание. Реши да се възползва и продължи:

— Ти каза, че ме обичаш и че искаш да се ожениш за мен. А сега не си мърдаш пръста да ме спасиш. Онова сребърно находище е много по-важно за теб. Мислех си да се съглася да стана твоя жена. Но ти си също толкова порочен и зъл, колкото и той — и тя погледна кръвнишки към Стоун. — Един човек на закона не постъпва така. Пусни ме, звяр такъв. — Тя умело се престори, че се освобождава от хватката му.

Стоун взе да я усмирява и я стисна още по-здраво.

— Не бързай толкова, жено. Стой мирно, иначе ще пръсна хубавата ти главичка. Затваряй си устата. Хайде, Кинон, давай да сключваме сделката, защото тая женичка започва да ме притеснява.

— Няма да стане, Чапман. Не можеш да се измъкнеш.

— Ако аз умра, и тя ще ме последва на оня свят. — Докато я галеше по зачервената буза с пистолета, Стоун продължи с предизвикателен и подигравателен тон — Жалко, че хубавата й глава ще се пръсне в онези скали там, долу. Ако я искаш жива и невредима, по-добре направи, каквото ти казвам.

Джини изпищя и взе да се дърпа, сякаш бе обхваната от паника.

— Недей! Франк, моля те, направи нещо, моля те. Хората ти са въоръжени. Накарай го да ме пусне. — Тя започна да плаче, доволна, че успя да предизвика сълзите си.

— Млъкни, жено! — заплаши я Стоун. — Какво си замучала като теле, което е изгубило майка си? Избрала си страхливец за мъж, така че бъди готова да се примириш със съдбата си. Какво избираш, Кинон, да се стреляме или да се споразумеем?

— Единственото, което мога да заменя, е твоят живот срещу нейния.

Стоун се изсмя саркастично.

— Това не е сделката, която ти предлагам. Докато тя е с мен, ти няма да ме нападнеш, защото не би рискувал някой заблуден куршум да я убие.

— Не можеш да останеш дълго там, Чапман. Запасите ти ще свършат. Бас държа, че ще издържиш само няколко седмици. А аз мога да почакам.

— Ако храната ми свърши, Кинон, ще продължа угощението си с нещо друго. Ще пробвам твоята сладурана. — Той завря главата си до нейната. — Ако не се спогодим с теб, май доста ще се позабавлявам, преди да умра.

Джини се отскубна от ръката му и отметна назад глава.

— Ах, ти животно такова! Само смей да ме докоснеш! Ще те убия!

— Трудничко ще ти бъде, мис Ейвъри. Май забравяш, че здраво съм те вързал и си изцяло в мои ръце. Може повече да ти харесам от оня сбръчкан стар банкер.

— Пусни я, Чапман, иначе ще те убия. Ще се споразумеем някак. Ще ти дам половината от сребърното находище в замяна на нейния живот. Струва милиони. Само косъм да падне от главата й и ще те накълцам на парченца. От теб ще излезе добра храна за лешоядите.

Стоун разбра, че най-сетне улучи целта. Франк се убеди, че тя не е Вирджиния Марстън.

— Нямаш право на такъв компромис, Кинон. Дъщерята на Мат е в Англия и половината от тази земя е нейна. Клей ми завеща другата половина, преди да го убиете.

— Какво? През цялото време ти си знаел къде се намира тяхната земя?

— Да, иначе как щях да дойда дотук? Очаквах да се появиш скоро. Дойде малко по-рано, отколкото предполагах. Така че или си признавай, или няма да получиш нищо.

— Ако си мислиш, че ще поема вината за престъпление, което не съм извършил, значи нещо ти мърда. Нямам намерение да отида в затвора за нещо, което не съм направил. Разбира се, че искам това находище, но не съм убил нито Мат, нито Клей. За толкова глупав ли ме смяташ, че да убия единствените хора, които знаят къде е среброто?

— Тогава кой ги уби? — изръмжа Стоун.

— Ако си разследвал както трябва, скъпи мистър Специален агент, би трябвало да знаеш, че и аз се опитвах да разбера същото. В началото си мислех, че е това е работа на някой, който незаконно си е присвоил този участък земя. Но когато мина време и никой не започна разработването на мина с такива големи размери, реших, че съм на грешен път. Сигурно бандити са ги нападнали или пък са се скарали и един друг са се застреляли.

— Стига, Кинон, не ме баламосвай. Аз вече притежавам половината от този участък. Така че предложението ти не струва. Искам да знам кой е убиецът на Клей. Ако някой от твоите хора знае нещо, остави го на мен и сделката ни ще е уредена.

— Ако нараниш Ана, няма да се измъкнеш жив. А и законът не би погледнал с добро око на един специален агент, който е отвлякъл и оскърбил една невинна дама. Ти не би посмял да я убиеш. Само ни заблуждаваш.

— Съжалявам, скъпа — прошепна Стоун, сграбчи я за косата и отметна главата й назад.

Джини изпищя от изненада и болка.

— Стига! Боли ме! Франк, направи нещо. — Тя изви раменете и главата си, за да се освободи, като се молеше на „похитителя“ си да не я измъчва повече и да я пусне. С облекчение отбеляза, че в момента на шок не бе показала оръжието, което криеше зад гърба си.

— Скъпо ще платиш за това, че й причиняваш болка. С голи ръце ще те разкъсам.

Стоун отпусна ръката си, изхили се подигравателно и по дразни Франк:

— Първо ще трябва да ме хванеш, а това няма да стане. Ще влезем вътре, докато размислиш. Имаш на разположение два часа, за да вземеш решение. Ако ги пресрочиш, аз с удоволствие ще се възползвам от услугите на твоята сладка женичка.

Стоун я бутна в колибата и затвори вратата.

— Дори с пръст да я докоснеш, с теб е свършено — предупреди го Франк.

Стоун прибра пистолета си и накара Джини да седне на пода.

— По-добре да седим тук, в случай че почнат да стрелят. Дебелите стени са доста солидни и сигурни, но куршумите спокойно могат да минат през вратата и кепенците. Нека го оставим да мисли и да се тревожи какво става с теб тук. Поне успяхме да го излъжем, че не си Вирджиния Марстън. Той ужасно много те иска, любов моя, така че едва ли ще действа прибързано. — Стоун я погледна в очите. — Съжалявам, че така силно те дръпнах за косата. — Той я погали нежно по главата. — Нямаше как да те предупредя. Ти беше достатъчно съобразителна да не показваш пистолета си. Гордея се с теб. — Той долепи устните си до нейните и страстно я целуна.

Джини откликна на целувката му и сякаш оцеляването й зависеше от любовния нектар, който отпи от устните му. Сетне се отдръпна назад и го погледна в очите.

— Ще успеем ли да се измъкнем живи? Мислиш ли, че Франк ще ни позволи да избягаме, когато го заплашиш, че ще ме използваш за прикритие?

— Надявам се, но не съм сигурен. Това сребро го подлудява. Той иска и находището и теб, любов моя. Но ако трябва да избира, не знам кое ще предпочете. Вярно, че е богат, но е много алчен.

— Дано хитрият ти план да успее. Смяташ ли, че ми повярва?

— Мисля, че да. Ти добре се справи — той я погали с върха на пръстите си и се усмихна. — Ако нямах намерение да се оттеглям от работата си, сигурно щяхме да бъдем най-добрата двойка агенти.

Джини разбираше, че той се опитва да я успокои и да разсее напрежението й. Тя разроши нежно гъстата му коса и го погали по лицето.

— Ако всичките ти мисии са такива, предпочитам да си остана настрана. Някой ден ще трябва да ми разкажеш за миналите си преживявания. От това, което преживях с теб, разбрах, че животът ти е твърде вълнуващ и опасен. А сега какво ще правим? — добави тя, като много й се искаше Стоун да я увери в успеха на рискования им план.

Стоун се излегна на пода, а тя се сгуши в него.

— Ще изчакаме да минат два часа и ще го принудим да предприеме нещо.

Пръстите й си играеха с копчетата на ризата му, сетне тя допря дланта си до гърдите му. Усещаше туптенето на сърцето му. Независимо от опасността, която ги очакваше отвън, тя горещо го желаеше. Чудеше се дали не е лудост да мисли за любов пред лицето на смъртта.

— Сигурен ли си, че няма друг начин да се измъкнем?

— За съжаление няма, освен ако не се превърнем в коза или пума. Ако се опитаме да се изкачим по онези скали зад нас, веднага ще ни забележат и ще ни обградят, преди да сме стигнали до отсрещната страна. А ние няма и да можем да го направим, защото скалите са твърде стръмни и хлъзгави.

И все пак Стоун знаеше, че ако няма друга надежда, той ще се опита да се изкачи, ще направи всичко възможно, за да я спаси. Не му се умираше, но много пъти се бе изправял с лице към смъртта. Не се страхуваше, стига само Джини да оцелее. Ако се наложи да жертва живота си заради нейния, молеше се само тя да носи вече тяхното дете, за да има нещо, което да й напомня за него и което да й вдъхва сили и смелост.

— Тук няма къде да се скриеш — промърмори Джини. — Чудя се защо татко е избрал това място, след като много лесно би могъл да попадне в капан.

— Напротив, тук човек може да се защити от дивите животни и неочакваните врагове. Освен това, любов моя, тази колиба е построена върху това, за което Кинон тъй отчаяно мечтае.

Джини го погледна стреснато.

— Искаш да кажеш, че точно под нас е сребърната жила?

— Да, и тя е много богата, с висок процент на чисто сребро.

— Много умно са го измислили. Кой би се сетил да копае под една колиба? А защо не обещаем на Франк земята в замяна на нашата свобода?

— Няма да ни пусне, не и след като знае, че ние сме собствениците.

— Защо му каза, че Клей ти е завещал своя дял?

— За да отвлека вниманието му от теб, а и за да не бърза да стреля по нас.

— Но той може да реши, че аз съм В. А. Марстън и да се докопа до среброто, като първо убие теб, а мен ме затвори някъде. Ако ни убие и двамата, кой ще стане собственик на този участък? Дали той ще си го присвои?

— Едва ли, сигурен съм, че няма да рискува. По закон семействата ни наследяват нашия дял, така че единствената му възможност е да ни накара да се подпишем, че се отказваме от собствеността си. Но каквото и да стане, любов моя, никога, никога не си признавай, че си Вирджиния Марстън. Ще трябва да го лъжеш, докато успееш да се измъкнеш от него.

Тя веднага схвана смисъла на думите му: в случай, че го убият.

— Ще живеем или ще умрем заедно, Стоун Чапман.

Той се наведе над нея, сложи длани на страните й и я погледна в очите.

— Послушай ме, Джини. Безсмислено и глупаво е да умрем и двамата, ако изобщо се стигне дотам. — Той я погали по корема и продължи: — Ти може и да носиш вече нашето дете, така че трябва да помислиш за него. Освен това помисли си как ще се чувстват нашите семейства, ако ни изгубят и двамата. Много пъти съм се изправял срещу смъртта, и никога не ме е било страх. Но когато открих теб, аз се промених. Повече от всичко на света сега искам да живея и да бъда с теб. И ако вече е късно да сграбча още малко живот от ръцете на Великия Дух, поне ме остави да умра като истински мъж, да умра, но да съм спокоен, че ти и може би нашето бебе сте в безопасност. Направи всичко, което е по силите ти, за да оцелеем и двамата, а вероятно и тримата. Закълни ми се, че ще го сториш. Трябва да направиш това заради майка ми и баща ми.

— Не мога. Обичам те и искам да съм с теб. Не мога да живея без теб.

— Можеш и трябва да го направиш. Ако наистина ме обичаш, трябва да си жива заради мен.

Тя не искаше да се съгласи, но той беше непреклонен. Когато я принуди да даде своето обещание, тя го направи с неохота и болка. — Може би той ще склони да изпълни нарежданията ти — въздъхна тя. — Ако беше сам, щеше ли да се измъкнеш оттук?

— Какво имаш предвид? Да се предадеш в замяна на моята свобода?

— Не. Ако се престоря, че съм успяла да се отскубна от теб и хукна надолу по стълбата, ти ще можеш ли да избягаш?

— Няма да стане, жено, докато съм жив, няма да те оставя в лапите на тоя негодник.

— Но ако си свободен, тогава и двамата ще сме живи и здрави. Сетне можеш да ме спасиш от Франк. Това положение няма да трае дълго, Стоун. Трябва да измислим резервен план. Не искам да те загубя.

— Ако се наложи, ще стоим тук, докато те се уморят и отслабят бдителността си. Запасите ни ще стигнат за две седмици. Няма да предприема прибързани действия. Ще се опитам да стрелям точно.

— След като застреляш първия, ще дойдат други, Стоун. Франк няма да се откаже. Колкото и време да е нужно, ще стои тук, докато умрем от глад и той победи. Опасно е да отида при него, защото не мога дълго да го заблуждавам, особено ако се опита да ме докосне. Няма да успея да му избягам, защото той вече е изгубил доверие в мен и сигурно неговите хора ще ме охраняват. Бих се учудила, ако ни пусне само заради обещанието ти да ме освободиш някъде по пътя. Трябва да останем тук, докато ни свършат запасите. Може някой да ни се притече на помощ.

— Едва ли, любов моя. Няма кой да унищожи Кинон и бандата му. Те ще убият всеки, който се опита да ни спаси или който е видял какво става тук. Сами трябва да се борим срещу тях.

— Поне ще бъдем заедно още две седмици. А може и повече, ако не ядем много и запасите ни стигнат за по-дълго време. Имаме и вода. Не могат да се качат тук и да ни нападнат. Ако Франк се е уплашил, едва ли ще побърза да ни убие.

— Ако стоим тук повече време, Кинон едва ли ще иска да се върнеш при него и освен това съвсем ще се вбеси. А един разярен човек е твърде непредсказуем. Но ти си права, че ако отидеш при него, няма да си в безопасност. Няма да му позволя да те докосне.

— Значи сме в капан и ако се опитваме да го уморим с чакане, едва ли ще успеем да се измъкнем. Ако Франк не се хване на въдицата, ние сме обречени, любов моя.

Стоун чувстваше, че трябва да я успокои, да й вдъхне надежда, затова реши да приложи един доста опасен трик.

— Мога да скоча от скалата на гърба на Чууни и да избягам. Поне половината от тях ще тръгнат по петите ми. Кинон ще си мисли, че си вързана, а в това време аз ще се опитам да се справя с хората му. Или ще им устроя засада, или ще избягам в гората и после ще се промъкна дотук, за да унищожа останалите.

— Но това е твърде рисковано, Стоун. Може да те убият.

— Но това може да е единственият ни изход, ако той е решил да чака или ако се съмнява, че ти си Ана Ейвъри. Може би е готов да пожертва всичко в името на сребърното находище. — Той се усмихна и я погали по бузата. — Не се тревожи, скъпа, скачал съм и от по-високи и стръмни скали. Чууни само като чуе свирката ми и знае какво го очаква.

— Ще те видят Стоун, ще те обградят и ще стрелят.

Той я целуна по носа.

— Не и ако изчакам да се стъмни.

— Тази вечер ще има пълнолуние. Ще те забележат и ще хукнат след теб.

— Ще го направя толкова бързо, че докато се усетят, аз ще избягам. Ще ги изненадам. Стъпя ли веднъж на земята, ще успея да ги надхитря, както направих с бандата на Барт.

— Барт и хората му не очакваха да ги нападнеш. Франк знае, че си опитен и че си решил на всяка цена да го хванеш. Той ще внимава да не го надхитриш. Ти си сам срещу толкова много хора.

— Борил съм се и срещу повече. Трябва да съм в по-изгодна позиция. Не искам никой да се качва тук, поне докато ти си в опасност. Може би нямаме друг избор. Моля те имай ми доверие и когато му дойде времето направи, каквото ти казвам.

Джини не искаше нейният любим да залага на карта живота си, но беше наясно, че Стоун Чапман е достатъчно храбър и безстрашен, за да изпълни рискования си план.

— Вярвам ти и ще се подчиня, но ако започнат да стрелят по теб, ще те прикривам с моята пушка. Стрелям добре, защото имах добър учител. Все ми е едно, ако Франк се досети, че съм на твоя страна. Ще им отвлека вниманието, докато ти се скриеш — тя въздъхна с облекчение, щом разбра, че Стоун няма да се противопостави на решението й. За да намали напрежението, тя смени темата: — Смяташ ли, че той няма нищо общо с убийството и пожара?

— Не. Мисля, че двамата с Мат сте прави. Франк е човекът, когото търся.

Джини се усмихна и го прегърна.

— Благодаря ти, че ни вярваш.

Те се отдадоха на целувките и ласките, докато настъпи решителния момент.

Един ездач излезе от гъстата гора и се приближи до банкера. Слезе от коня, огледа бандата и попита с учтив тон:

— Франк Кинон, какво правиш на моята земя?

— О, значи наистина си жив, точно както предполагаше и Чапман. Той те търси и иска да те убие. Изглежда, че съм те спасил, като пръв съм дошъл тук. Оня нещастен негодник е в колибата ти и сега го държа под око. Скоро ще се предаде.

— Стоун Чапман? Горе, в колибата?

— Точно така, Мат, заедно с дъщеря ти. Каква приятна изненада, нали?

— С дъщеря ми? Това е невъзможно. Джини живее в Англия. Дори и да е дошла в Америка, тя няма представа къде да ме търси.

— Не е нужно. Чапман я е довел тук.

— Стоун и Джини не се познават. Никога не съм й споменавал за него. Той е специален агент, Кинон. Това е абсурдно. С какво успя да те предизвика?

— Преди няколко седмици една красива жена дойде в Колорадо. Започна работа при мен и ние се сближихме. Имах намерение да се женя за нея, но разбрах, че тя е твоя дъщеря и че земята е на нейно име — В. А. Марстън. Двамата с Чапман са тръгнали към колибата ти в петък точно когато са разбрали, че съм се досетил за хитрия им план. Проследихме ги и сега стоят затворени там горе.

— Това е някоя друга жена. Двамата сигурно лъжат. Джини не е имала време да стигне дотук, тъй като в последното си писмо не споменава за никакво пътуване до Колорадо. Тя ще стои в Англия, докато изпратя пари на нея и на Робърт. Нещо не се връзва. За какъв план ми говориш? И как така моята земя е включена в него? Освен това съм я регистрирал на мое име — Върджил Арон Матю Марстън. Чиновникът сигурно е пропуснал „М“ във В. А. М. Марстън.

— Може би Вирджиния е говорила със съпруга си и го е убедила да дойде дотук.

— Робърт не би позволил такава глупост, а Джини е послушна съпруга. Онази жена горе не е моя дъщеря. Това е абсурдно. Ако си мисли, че може да се представи за Джини, за да си присвои земята ми, дълбоко се лъже. Ако Стоун се е хванал на лъжите й, значи и той е на грешен път. Сега ще си поговоря с тях. Но ти защо…

— Как изглежда дъщеря ти?

— Червенокоса, със сини очи, слаба. Висока е около метър шестдесет и три. Защо питаш? Какво става? Никой не може да открадне земята ми, дори и един отдавна забравен приятел и неговата любовница. Каквото и да е намислил, няма да стане. Аз съм жив и тази земя е моя. Сигурен ли си, че тази жена е дошла тук доброволно? Стоун използва какви ли не хитрости, за да изпълни задачите си докрай. Той не обича пораженията. Може той да я е принудил да се представи за Джини, за да ме измъкне от колибата. Знам, че според него аз съм убил Клей. Но той греши и аз ще му го кажа. Защо не ми обясниш какво става тук, преди да си поговоря с тях?

— Чапман каза, че е отвлякъл годеницата ми, за да я използва и да ме принуди да си призная, че аз съм убил теб и Клей. Щом разбрах, че земята е регистрирана на името на дъщеря ти, реших, че тя се е опитвала да помогне на Чапман да ме залови. Но очевидно съм сгрешил.

— Защо Стоун ще мисли, че ти си замесен? Това е лудост.

— Това му казах и аз, но той не ми повярва. А ти къде беше? Защо изчезна след смъртта на Клей? Защо се връщаш?

Матю Марстън се бе подготвил за въпросите му.

— Държанието ти е доста подозрително. Първо, идва тя, сетне Чапман, а сега и ти. Всички се появявате в разстояние на няколко седмици. Доста странно ми се струва.

— Не и ако Стоун ме е преследвал и се е досетил, че ще се върна. Ако си е наумил, че аз съм убил Клей, или че ти имаш пръст в тази история, ще трябва да го убедя в обратното. Нека да поговоря с него и всичко ще се изясни.

— Не мога да те пусна при него, Марстън.

— Ще си оставя оръжието при вас.

— Ти може да използваш неговото оръжие и да му помогнеш да избяга.

— Тогава няма да се качвам. Ще стоя долу и оттам ще му говоря. Трябва да си изясним с него някои неща. Не ми се иска да измъчва една невинна жена заради глупавите си приумици.

— Мислиш ли, че ще успееш да го накараш да слезе и да освободи момичето?

— Ще се опитам. Не искам да я нарани и не желая повече да ме преследва. Имам много работа. Трябва да се захващам с мината.

— Ако е мъртъв, той не би те притеснявал повече.

— Не искам никой да го убива или ранява. Доста време бяхме приятели. Клей ме е наклеветил пред него. Всичко ще се оправи, когато му кажа истината. Освен това, за теб ще има жестоки последствия, ако застреляш един специален агент.

— Той е твърдоглав и едва ли ще ти повярва. Ще трябва да го измамим и да го изкараме от колибата. Не искам Ана да пострада.

— Коя е Ана?

— Годеницата ми, жената, която той държи като заложница.

— Ти нали ми каза, че тя се е представяла за Джини?

— Това беше трик от моя страна, за да се уверя, че не действате заедно със Стоун.

— Не мога да разбера защо се опитва да те изкара виновен, след като си мисли, че аз съм убил Клей. Да не би да смята, че двамата с теб сме го направили? Добре, ще действаме, както ти кажеш. Но без стрелба. Не искам неговите приятели агенти да тръгнат по петите ми.

Двамата мъже минаха през сечището, което се намираше до потока.

— Чапман! Чапман, предлагам ти нова сделка — извика Франк.

— Какво е намислил? Все още не са минали два часа? — разтревожи се Джини и притисна Стоун.

— Не се безпокой, скъпа, няма да те оставя в негови ръце.

Стоун отвори скърцащата врата и извика:

— Какво искаш, Кинон? Тъкмо опознавах жена ти. Разбрах защо толкова много държиш на нея.

— Ах, ти негодник такъв. Приеми сделката ми, иначе приятелят ти е мъртъв. Появи се тъкмо навреме, за да ти помогне. Всички го мислехме за мъртъв, но той сега е тук и е мой пленник. Пусни Ана и в замяна ще освободя приятеля ти. Ще се разделим и ще забравим всичко. Искам си само Ана. Това е предложението ми.

— Приятел? — прошепна Джини. — Какъв приятел? Клей?

— Ще трябва да видя.

Джини го сграбчи за ръката, като се опитваше да го спре.

— Недей. Веднага ще те застреля. Това е номер. Сигурно е насочил пушката към вратата. Ще погледна, но аз пък не познавам Клей Касиди.

— Лъжеш, Кинон — провикна се Стоун. — Няма да се хвана на въдицата ти. Мисля, че ти не искаш годеницата си. И толкова по-зле за нея.

— Аз съм, Стоун, Мат Марстън. Току-що се върнах. Какво става тук? Какво правиш там горе? Защо си взел годеницата му за заложница?

Изумен, Стоун погледна към пребледнялата Джини.

— Татко?! Оня звяр е хванал татко? Какво ще правим?

Стоун се притесни от подозрителното завръщане на Мат точно в този момент.

— Не бива да позволим на Франк да измъчва и да убие татко. Трябва да измислим нещо.

— Минали са години и ти вероятно си се променила. Той дали ще те познае?

Джини кимна и отвърна уплашено:

— Да, аз много приличам на майка си. Ще бъде потресен, като ме види тук и като разбере, че съм в опасност. О, Боже, Стоун, сега всички сме заложници. Никога няма да се измъкнем. Франк ще ни изнуди да се откажем от тази земя и сетне ще ни убие, всичките.

— Няма да позволя това да стане, Джини. Помниш ли как изиграх и залових бандата на Барт? Нали те учих, че най-важното в такива моменти е да се подчиниш? Аз съм достатъчно опитен и умело прилагам всякакъв вид хитрости. Трябва да ми се довериш. Хрумна ми една идея. — Стоун набързо я посвети в замисъла си и се провикна: — Идвам, Кинон, но първо ще излезе тя. Така, че по-добре свалете пушките.

Джини се появи на вратата, а около устата й и носа й бе завързана голяма кърпа. Стоун се ухили.

— Надявам се не възразяваш, че се позабавлявах малко с нея, Кинон. Нейните сълзи и бръщолевенето й ми дойдоха до гуша. Мат, стари мой измамни приятелю, какво те доведе тук след толкова време? Накрая повярвах, че си мъртъв, но в крайна сметка инстинктът не ме е излъгал. Появяването ти в този миг е доста необичайно и подозрително. Тъкмо мислех да изтъргувам годеницата на Кинон срещу признанието му, че той е убил и теб, и Клей — тонът му стана предизвикателен и заплашителен. — Къде беше толкова време, нещастнико? Какво се случи в оная колиба миналата година? Двамата с Кинон ли бяхте замесени в убийството на Клей? В гората ли се кри досега, докато най-сетне Кинон се реши да изиграе последния си коз? Няма да стане, стари приятелю. Ти ще ме застреляш в гръб веднага щом се обърна.

— Грешиш, Стоун — възрази Мат, — и за мен, и за Кинон. Той не ни е нападал. Беше банда разбойници, които търсеха находището на Пийт, а попаднаха на нас. Защо ще убивам Клей? Той ни спаси оня път край Пери Форд, когато ни заловиха червенокожите. Той влезе в лагера им, за да отвлече вниманието им, докато ние избягаме. Той ми беше приятел и съдружник. Помниш ли какво си казахме в онзи кошмарен ден — никой не може да ни навреди, щом имаме приятели, които могат да ни се притекат на помощ. Аз съм тук, за да ти помогна да се измъкнеш от тази каша. Довери ми се, както се доверихме на Клей през онази нощ.

„Дано не съм сгрешил в намеренията на Мат, струва ми се, че има намерение да ми помогне и нарочно говори така двусмислено и закодирано“ — молеше се Стоун. Нямаше как да сподели мислите си с Джини, затова продължи да се преструва, че подозира Мат.

— Нима очакваш да ти повярвам? Щом не си убил Клей, защо цяла година се криеш от мен?

— Исках да ти се обадя Стоун, но не знаех какво си мислиш за мен. Страхувах се, че ще ме застреляш, преди да успея да ти обясня. Клей ми каза, че ти е писал да тръгнеш по петите ми, ако нещо се случи с него. И то наистина се случи, но аз нямам нищо общо с това. Не съм виновен, Стоун. Никога не бих посегнал на Клей, повярвай ми. Избягах, защото се страхувах, че хората ме подозират.

— Защо се върна сега? Съвпадението е доста съмнително.

Мат потърка хълбоците си и рече:

— Месеци наред прекарах във Вирджиния Сити. Двата ми крака бяха счупени, а рамото — натрошено. На два пъти щях да умра. Двама разбойници ме нападнаха и ме ограбиха, сетне ме бутнаха от една скала и ме оставиха да умра. Някакви миньори са ме намерили и закарали в града. Благодарен съм на д-р Лийч, че спаси живота ми. Той беше почти сигурен, че няма да прескоча трапа, но аз опровергах очакванията му. Минаха месеци, докато се изправя на крака. Все още ме боли и не мога дълго време да яздя и да стоя прав. Трябваше да работя доста време, за да платя на Андрю, защото съм свикнал да си плащам сметките. През цялото време бях в дома на д-р Лийч, той добре се грижеше за мен и аз му дължах тези пари. Трябваше да изкарам малко и за да си купя кон, седло и храна, за да се върна тук. Не писах на Джини да ми изпрати пари, защото не исках да я тревожа. Тук е доста диво и опасно за една фина, деликатна дама. Реших, че захвана ли се ще спечеля пари и доверие и ще докажа, че съм невинен и ще заловя убиеца.

— Да не би ти да си този убиец, или Кинон, а може би и двамата имате вина.

— Хайде, Стоун, не обръщай внимание на абсурдните обвинения на Клей. Кинон изследва резултатите от пробата. Попита дали може да инвестира в мината. Той е свестен човек и още тогава много ми допадна. Но преди да говорим с него, двамата с Клей бяхме нападнати и аз трябваше да се измъкна от Колорадо. Реших да помоля Кинон да ми стане съдружник. Ще имам нужда от добър банкер, от един уважаван и влиятелен гражданин, който може да ме защити срещу обвиненията, че съм убиец. Моля те, слез долу, за да приключим с тази неприятна история. Стига си измъчвал и плашил невинната млада дама. След като уредим нещата тук, ще заловим убийците на Клей.

Стоун се изсмя подигравателно.

— Мислиш ли, че Кинон ще ме пусне, ако му върна момичето? Изключено, Мат! И теб няма да те остави жив, дори и да му предложиш да ти стане съдружник. Той е луд по това сребро.

— Мат е прав — намеси се Франк. — Бях ядосан, защото отвлече моето момиче и се опита да ме обвиниш, че съм убиец. Бих се задоволил да бъда само инвеститор.

Стоун отново се изсмя.

— Нима? Какво стана с предишните ти закани?

— Казах ти, бях вбесен, че си отвлякъл Ана.

— Но ти дори не вярваше, че това е твоята Ана. Мислеше си, че тя е дъщерята на Марстън. Ти ще ни унищожиш и двамата. Да не би да искаш да ти повярвам, че ще ме пуснеш невредим? Да не ме смяташ толкова наивен? Ти би пожертвал и собствената си майка, за да се докопаш до сребърната жила.

— Знам, че тази жена не е Вирджиния Марстън Блейк. Дъщерята на Мат е червенокоса и със сини очи. Това беше просто малък трик, за да те накарам да я освободиш. Знам, че тя е Ана Ейвъри. Съжалявам, Ана, скъпа, че ти причиних толкова страдание, докато го убеждавах да те освободи.

Джини съвсем се обърка от лъжите, които си разменяха тримата мъже.

— Послушай го, Стоун — настояваше Мат. — Той не те лъже. Не ни е нападал. И аз не съм убивал Клей. Ако слезеш, ще обсъдим всичко това и ще се разберем. Ти си човек на закона, забрави ли? Ще отговорим на въпросите ти. Нали съзнаваш, че не бихме посмели да ти направим нещо? Нали другите агенти ще ни хванат. Ще обявим награда за този, който залови убийците на Клей. Ще наемем опитни детективи, които да ги намерят и арестуват. И аз искам да изчистя позора от името си, и Кинон иска да докаже, че е невинен. Не забравяй, че половината находище е твое. Какво ще спечелиш, ако ни убиеш? Хайде да си стиснем ръце и да се споразумеем как да разработим мината.

— Остави ме да помисля — отвърна Стоун.

— Ще ти простя и ще забравя всичко, Чапман, ако слезеш веднага, преди да е станало твърде късно. Знам, че скърбиш за приятеля си и това те кара да не разсъждаваш разумно. Но не е ли по-добре да станем приятели и съдружници, вместо да се убиваме? Доста информация си събрал за мен и би трябвало да знаеш, че държа на думата си. Нямам намерение да ти отмъстя, обещавам.

— Ти ще получиш точно, каквото искаш, Кинон — момичето и среброто. Както и аз — среброто и убийците на Клей. Същото важи и за Мат — среброто и възмездието. Мисля, че сделката е добра.

— Хайде, Стоун, слез да поговорим — увещаваше го Мат. — Направи го сега, когато все още мога да помогна и на двама ви. Ако останеш там, положението ще се влоши.

— Как ще слезем — прошепна Джини през кърпата. — Ще те застрелят веднага щом се дръпна от теб. Той е принудил татко да говори така. Не им вярвай, Стоун. Поне накарай Франк да отпрати хората си по-надалеч, но не ги изтървай от очи.

Стоун веднага прие тази великолепна идея и процеди през зъби:

— Не се тревожи, Мат ще се погрижи за Кинон.

— Какво? — възкликна тя с широко отворени от изненада и страх очи.

— Какъв е отговорът ти, Чапман? — извика Франк. — Още ли се колебаеш?

— Слизаме. Но без номера, Кинон. Ще я вържа за себе си. Ако стреляш по мен, ще нараниш и нея. Ако удържиш думата си, никой няма да пострада. — Докато Джини прикриваше Стоун, той се престори, че реже въжето около китките й, а всъщност само взе пистолета от ръката й и го мушна в колана си. Извади ножа от ботуша и отряза достатъчно дълго въже, за да върже нейната китка за своята.

— Скрий се зад едно дърво, когато ти дам знак — прошепна той.

— Но…

— Спокойно, всичко е наред.

— Слизай, преди да съм изгубил търпение, Чапман. Достатъчно си наплашил годеницата ми. Хайде, побързай.

— Първо искам твоите хора да свалят пушките и да се отдалечат, докато си поговорим — извика Стоун и посочи към гората.

— Да оставим оръжието, докато ти държиш своето? — възкликна Франк.

— Ако ме измамиш, Кинон, ще имам време да се защитя. Ти си въоръжен, ако искаш насочи пистолета си към мен. Вие сте много, аз съм сам. Така че това е единственото справедливо решение.

— Откъде да знам, че няма да ме застреляш? — попита Франк.

— Твоите момчета ще ме хванат, преди да успея да се измъкна. Вярно, че съм много добър, Кинон, но не чак толкова, че да се справя с десетина въоръжени, мъже. Ще си получиш своята Ана веднага щом се уверя, че можем да се споразумеем.

Франк се ухили.

— Дадено, Чапман. Момчета, свалете оръжието и се отдръпнете. Ще ви дам знак, ако се окажа в беда.

След като бандата се отдалечи и долу остана само Кинон, Стоун пръв заслиза по стълбата, последван от Джини. Старата стълба стенеше и протестираше, но Стоун знаеше, че ще издържи.

Щом докосна земята, той помогна на Джини да скочи от последното стъпало. Насочи незаредения си пистолет в гърба й и двамата се приближиха до Кинон и Мат. Джини се притесняваше, че баща й може да я разпознае. Чудеше се защо той спомена, че тя е с червена коса и сини очи и защо не реагира, когато Франк я нарече Вирджиния Блейк. Беше трудно да стои близо до него и да се прави, че не го познава. Той обаче не я гледаше и тя се чувстваше по-спокойна. Очевидно мислите му бяха другаде. Тя нямаше време да го огледа, да разбере дали се е променил.

— Е, хайде, говорете — подкани ги Стоун.

— Първо развържи и освободи Ана. Пусни я да се приближи към мен.

— Искаш да се откажа от прикритието си? — подразни го Стоун.

— Нямаш повече нужда от нея, съдружнико. Дадох ти думата си и ще я удържа. Въоръжен си и тя все още е в опасност. Не искам да рискувам живота й.

Стоун погледна банкера и разбра, че той лъже. Усмихна се и рече:

— Добре, съдружнико. Няма смисъл да се обиждаме повече.

Стоун освободи неспокойната Джини. „Не, искаше да изкрещи тя, не позволявай на татко да ме види. Ще се изненада и ще ме издаде.“ Тя наведе глава, когато Стоун махна кърпата от устата й и се опита да прикрие лицето си.

— Ела тук, Ана. Сега си в безопасност, любов моя.

Джини побърза да застане до Франк с гръб към баща си. Кинон се усмихна и я прегърна. Тя забеляза, че пистолетът му е насочен към гърдите на Стоун. Зарадва се, когато Франк махна противната си ръка от нея, но остана с гръб към баща си, без да се осмели да го погледне.

— Предупреждавам те, Кинон — рече Стоун, — ако използваш този пистолет, ще ти видя сметката, преди да съм си отишъл от този свят.

Джини се уплаши, когато видя как Стоун свали пистолета си, докато Франк все още бе насочил своя към гърдите му. За съжаление баща й нямаше оръжие.

— Ще трябва да поседна, Франк — рече тя. — Ужасно ме болят краката и цялата съм отмаляла. Това беше кошмарно и крайно уморително преживяване за мен. Трябва да си понесеш наказанието, звяр такъв — обърна се тя към Стоун.

— Съжалявам, мис Ейвъри, но нямах друг избор. Приемете извиненията ми.

Джини седна на земята зад гърба на Франк. Стоун й бе казал да не предприема нищо, докато не й даде знак.

— Защо мълчите? — подкани ги Стоун.

— Това, което ти казах, е истина, Стоун — обади се Мат, — нямаме нищо общо с убийството на Клей. Нека се върнем заедно в града и да се срещнем с адвокат, който да се заеме с нашия план. Ще станем съдружници в мината „Джини М.“

— Съмнявам се — рече Франк и размаха пистолета.

— Какво искаш да кажеш? — изненада се Мат и отстъпи няколко крачки назад.

— Двама съдружници ще са ми много.

— Почакай, Кинон. Без нас двамата със Стоун ти не можеш да притежаваш мината.

— Ако Чапман е мъртъв, мината е твоя, цялата. Ако се разпишеш, че ми я отстъпваш, тогава тя ще стане моя.

— Но ние няма да убиваме Стоун. Нито пък ще ти продам моя дял.

— Аз имам наследници, Кинон — рече Стоун. — Така че Мат няма право на моя дял.

— Ако му го припишеш, той ще стане собственик, Чапман. А ти ще го направиш.

— И защо така смяташ?

Франк се ухили злобно и обясни:

— За да спасиш живота му. Ако вие двамата не се споразумеете, аз ще убия Мат бавно и мъчително.

— Това е номер, нали? — обвини го Стоун. — Вие двамата играете срещу мен.

— Не, Стоун, грешиш — възрази Мат.

Стоун погледна стария си приятел.

— Кажи ми, Мат, как те принуди той да ме убедиш, че нямате пръст в убийството.

— Той няма нищо общо с мен, Чапман. Сега го виждам за първи път, откакто изчезна миналата година. Ако трябва, ще убия и двама ви и ще изнудя дъщеря ти, Марстън, да се откаже от среброто. Сега, след като знам къде се намира тя, лесно ще я открия.

— Ти само смей да докоснеш дъщеря ми и ще те убия — заплаши го Мат.

— И как ще стане това, Мат, като двамата с Чапман ще сте напълнили търбуха на лешоядите? Радвам се, че ще те очистя, Чапман. Направи голяма грешка, като отвлече моята жена.

Джини усети, че е дошло време да се действа. Изправи се и попита:

— Какво си намислил, Франк? Звучи ми като…

— Опитва се да ни измами. Оставете този звяр да говори, мис Ейвъри. Бих искал да узная истината, преди да умра.

— Не обиждай моя Франк — извика тя и се чудеше защо Стоун все още не й дава знак да предприеме нещо.

— Всичко е наред, скъпа — успокои я банкерът. — Аз съм доста търпелив.

Мат погледна дъщеря си.

— Съжалявам, че ще станете свидетел на такова престъпление, мис Ейвъри. Вашият годеник надхитри и двама ни.

Джини беше убедена, че баща й я е познал. Тя толкова много приличаше на майка си. Реши, че става нещо, щом баща й не се издаде. Изглежда, че двамата със Стоун са решили да накарат Франк да си признае вината.

— Ти си убил Клей, нали Кинон. Стоун е прав, нали? — обвини го Мат. — И още същия ден се опита да убиеш и мен, нали?

— Постъпката ми беше прибързана — рече Кинон. — Моите момчета си мислеха, че ще ги заведеш до находището. Наредих им да се отърват от вас двамата веднага щом разберат къде се намира сребърната жила. Бях бесен, когато разбрах, че и двамата сте „мъртви“ и сте отнесли тайната в гроба. Дори когато Чапман разпитваше за теб и те търсеше, аз все още вярвах, че си мъртъв. Но след като видях датата на регистрация на земята, веднага разбрах, че си жив. Много умно, че си предявил иска в Денвър, защото едва ли щях да се сетя да проверя там. Ако Чапман не бе дошъл да те търси отново, аз нямаше да се добера до истината. Вие сте двама стари приятели, които не си вярват. Смешно, нали? — Франк неочаквано избухна в смях. — Не ми трябват вашите подписи, че ми преотстъпвате земята. Находището е регистрирано на името на В. А. Марстън. Когато вие умрете, тя ще е единственият наследник. Името на Касиди не е записано, така че той не може да завещае на Чапман нещо, което никога не е притежавал. Много лесно ще открия дъщерята на Мат. Ще я доведа от Англия, ще й кажа, че държа баща й като заложник и ще я принудя се подпише, че мината е моя. И тогава…

Джини се уплаши, когато безмилостният мошеник приближи пистолета към тялото на Стоун.

— Не, Франк, няма да успееш — предизвика го тя и го мушна в ребрата със своя пистолет. — Само посмей да направиш нещо, което не ми се нрави, и ще стрелям. Куршумът ще мине през бъбрека ти и ще получиш кръвоизлив. Ще умреш бавно и мъчително. Попитай Стоун и той ще ти каже колко добре се справям с оръжието. Нека да не събуждаме подозрение в твоите хора. Свали пистолета и продължавай да се усмихваш.

— Какво правиш, Ана? Планът ми е великолепен. Ще бъдем много богати.

— Аз ще бъда богата, Франк, а ти ще отидеш в затвора, защото си убиец. Хайде, свали пистолета. Не го хвърляй на земята, само свали дулото — предупреди го тя.

Банкерът я гледаше изумено.

— Ще ги убиеш първо тях и сетне ще ми лепнеш това престъпление? Ще използваш моя план, за да заграбиш всичко?

— Разбира се, че не. Ти ще отидеш в затвора за това, че си убил Клейтън Касиди.

— Да не си и ти специален агент, който работи заедно с Чапман?

— Не. Свали пистолета, Франк. Не искам твоите момчета да ни нападнат. Може случайно да те убият. Искам да те осъдят и да отидеш в затвора.

— Да не би да си роднина на Клей? Или негова съпруга?

— Не позна. Ако не направиш, каквото ти казах, ще стрелям.

— А тогава защо помагаш на тези двамата? Защо се държиш така с мен?

Когато Франк прибра пистолета си, Джини си отдъхна с облекчение. Сега вече можеше да му каже потресаващата новина.

— Помагам им, защото единият от тях е моят баща, а другият — човекът, когото обичам и за когото ще се оженя. — Когато Франк я изгледа кръвнишки, тя добави: — Стой мирен, иначе ще пострадаш.

— Ти… ти си Вирджиния Марстън Блейк? Дъщерята на Мат? Но нали вече си женена? За Робърт Блейк. И Мат, и Стоун го потвърдиха.

— Не, никога не съм била женена, но скоро ще се омъжа за Стоун.

Франк пребледня и извика:

— Ах, ти мръснице, ти ме измами!

— Точно така, с помощта на моя любим. Стоун, ела на моето място, защото искам да поговоря с баща си. От години не сме се виждали. После ще измислим как да се измъкнем от хората на Франк.

— Не е необходимо, Джини. Моите приятели вече са ги пипнали. Двамата със Стоун се възхитихме на постъпката ти и нарочно те оставихме да довършиш разговора си с Франк. Беше много забавно. Хайде, Стоун, май, че дъщеря ми има доста неща да ми казва.

Точно в този миг, когато се разсеяха за малко, Франк нададе страшен вой като диво животно, сграбчи китката на Джини, взе пистолета, стреля и извика:

— Щом не си моя, няма да бъдеш и на никой друг!

ДВАДЕСЕТ И ПЪРВА ГЛАВА

Куршумът профуча покрай Джини, без да я нарани. Стоун скочи върху разярения мъж и го повали на земята. Войници излязоха от прикритието си и се втурнаха към Франк.

Командващият офицер се обърна към Кинон и каза:

— Арестуван сте за убийството на Клейтън Касиди и за опит за убийство на тези трима души.

— Това е лъжа! Долна измама. Аз съм невинен.

— Всичко чухме, мистър Кинон — рече офицерът на треперещия от страх банкер. — Така че пестете силите си за процеса.

Войниците завързаха и заведоха стенещия Франк при хората му, които вече бяха заловени. Съкрушеният престъпник хвърли последен поглед към жената, която му измени, жената, която обичаше и се бе опитал да убие.

— Стоун, ти си спомняш капитан Андрю Лийч, нали? — рече Мат.

Специалният агент и униформеният офицер се здрависаха и си размениха усмивки.

— Нима мога да забравя човека, който всеки божи ден, години наред ни даваше заповеди. Как си, Анди?

— Добре съм, Стоун, малко съм уморен. Не успях да си почина в Денвър, защото Мат веднага ме докара тук да му помогна. Май, че дойдохме навреме, а?

— Така е. Да се промъкнете и да ги заловите дори без един-единствен изстрел, бива си те, Андрю — похвали го Стоун и се обърна към своята любима. — Джини, това е нашият командващ офицер. Служихме при него, когато ни освободиха от затвора. Той ни научи на много неща и благодарение на своите умения и храброст, успя да запази живота на повечето си войници. Анди, това е мис Вирджиния Ан Марстън, дъщеря на Мат и моя бъдеща съпруга.

Андрю и Джини се ръкуваха се усмихнаха.

— За мен е чест и удоволствие, сър. Благодаря ви, че ни спасихте.

— Приемете моите поздравления — отвърна Анди. — Не съм си и мислил, че такава изискана дама като вас ще се опълчи срещу този долен мошеник. Дано двамата със Стоун бъдете щастливи. Стоун, това означава ли, че ще се оттеглиш от работата си?

Стоун се питаше дали Мат не е възмутен от избора на дъщеря си.

— Да, така смятам. Това беше последната ми мисия. Ще се заема с ранчото. Баща ми има доста земя в Тексас. От години си опитва да ме примами да се прибера вкъщи.

— А може би и тя ти е въздействала? — закачи го Анди.

— Да, сигурно. Имам късмет, че я срещнах.

Мат искаше да разбере всяка една подробност около запознанството на Джини и Стоун, но реши да го направи, когато останат сами.

— Ти си станала една красива жена, Джини, също като майка си. Ако знаеш колко много ми липсваше, момичето ми.

Джини се втурна към баща си и го прегърна. Известно време останаха в нежна и утешаваща прегръдка, докато преживяваха радостта, че отново са заедно. Сърцата им преливаха от любов, почувстваха облекчение, усетиха как се отпускат. Погледнаха се в очите. И двамата бяха готови да се разплачат от вълнение и щастие.

— Изглеждаш чудесно, татко — рече тя, макар че й се виждаше отслабнал. Косата му бе побеляла и по загорялото му небръснато лице се забелязваха малки бръчки. — Толкова се тревожих за теб, когато престана да ми пишеш.

Мат я погали по косата, притисна я до себе си и каза, че й е писал през октомври и в края на февруари.

— Не съм получила нито едно от писмата, татко. Последното писмо, което получих, беше от миналия юли. Първото сигурно се е загубило, а второто вероятно е пристигнало, след като съм напуснала Лондон. От средата на миналия месец съм в Колорадо. Толкова съм щастлива, че те виждам.

Мат подръпна мустака си и рече:

— Вие със Стоун доста ме изненадахте. Не очаквах, че сте се скрили в колибата. Почти през цялото време бяхме по петите на Кинон и когато подслушахме разговора ви, скроихме този план.

— Как така точно днес дойде тук? — попита Стоун.

— Бях в Денвър и обсъждах разработването на мината с моите инвеститори, когато в кантората за земята пристигна телеграма от Кинон. Това ни накара да бъдем по-предпазливи. Разказах на другите, че именно Кинон изследва пробата. И почти веднага след това убиха Клей. Бях убеден, че Кинон е убил Клей и затова реших да видя какво става тук. Срещнах се с Анди, обясних му всичко и го придумах да ми помогне. Когато в неделя сутринта Кинон и бандата му напуснаха града, ние тръгнахме след тях. Реших, че най-добре би било да си разчистя сметките с него на този участък земя, за който той отдавна мечтаеше. Анди се съгласи с плана ми и Кинон захапа въдицата.

— Бог да те благослови, че дойде, татко. Тъкмо се чудехме какво да предприемем. Стоун искаше да рискува живота си заради мен.

Мат се усмихна и прегърна дъщеря си през рамото. Погледна към стария си приятел и рече:

— Благодаря ти, Стоун, че си я закрилял.

Стоун отправи ласкав поглед към Джини и очите му блеснаха от любов.

— Тя също би рискувала заради мен. Тя е най-смелата и най-умна жена, която някога съм срещал. Трябва да се гордееш с нея, както между другото и аз.

— Ще ахнеш, като разбереш какво сме преживели заедно, татко. Стоун ме научи на толкова много неща.

— Ще ти разкажем по-късно.

— Когато Кинон извика „Излез, мис Марстън“, сърцето ми се сви — рече Мат. — Сетне видях Стоун, който те държеше здраво и викаше, че си годеница на Кинон. Ти молеше за помощ човека, който смятах да обвиня в убийство. Бях потресен и объркан. Не знаех дали Стоун наистина те е взел за заложница, или вие двамата се опитвате да надхитрите Кинон.

Мат погледна към Чапман.

— Ти беше доста груб с нея, Стоун, но бях сигурен, че няма да я нараниш. Ти доста рискува, като я използва, за да заблудиш Кинон. Добре, че поставихте условие на Кинон да помисли два часа, защото това ни даде време да заемем по-изгодни позиции.

— Все още не мога да повярвам, че те виждам татко. Не обвинявай Стоун за нашата измамна игра. Ние се надявахме, че планът ни ще успее. Позволих на Франк да ме ухажва няколко седмици. Представих се за… за Ана Ейвъри, така че ние бяхме почти убедени, че ще го заблудим. Или поне да забавим реакцията му, докато се измъкнем. Нямахме друг избор.

Мат се усмихна и кимна разбиращо.

— Нарочно дадох на Кинон погрешно описание на външността ти, защото трябваше да поддържам заблудата му, че ти си Ана Ейвъри. Преструвах се, че му вярвам за инцидента в колибата миналото лято. Кинон предложи да убием Стоун, но аз му казах, че ще се погрижа за теб. Именно той предложи плана как да те примами да слезеш долу.

— Щях да припадна, татко, когато чух гласа и името ти. Бях загубила надежда, че ще се измъкнем от този зъл негодник.

— Съжалявам, че те уплаших, Джини, но трябваше да ви накарам да слезете долу. Знаех, че няма да си в опасност, та нали войниците бяха в гората, готови да ни защитят. Бях сигурен, че Кинон ще се разприказва и ще се разкрие. Признавам, че това беше риск, но трябваше веднъж завинаги да приключа с тази история. Слава Богу, че той си призна. Притеснявах се само дали Стоун ще разбере намеците ми и дали ще се съгласи да ми помогне.

— Думите ти бяха доста добре подбрани, Мат. Разбрах кодирания им смисъл, когато спомена Пери Форд, Андрю Лийч, Вирджиния Блейк и погрешното описание на Джини. Надявах се, поне, че съм доловил правилно намеците ти.

— Молех се да ме разбереш и да ми се довериш, Стоун. Бях сигурен, че ще се сетиш как спаси мен и Клей от индианците със скрити в гората войници.

— Добра работа свършихте, Мат, Анди. Както и дъщеря ти, приятелю. Идеята да отпратим по-надалеч хората на Кинон беше нейна. Исках да я предупредя да не се страхува, но се боях, че Кинон може да ни види как си шепнем.

— Аз изобщо не подозирах, че това е клопка, дори и когато Стоун ми промърмори да не се безпокоя — обади се Джини. — Страхувах се, че като ме видиш, татко, ще се изненадаш и ще ме издадеш.

— Досетих се, че Мат е замислил нещо още когато спомена името Блейк. — Стоун погледна към капитан Линч. — Радвам се, че Кинон се разкри пред свидетели, Анди. Властите биха могли да си помислят, че заради своя лична изгода съм принудил Мат да използва Кинон като жертвена овца. Съжалявам, Джини, но нямаше как да те предупредя какво точно става.

— Имаме късмет, че се измъкнахме невредими — рече Джини.

— Права сте, мис Марстън — съгласи се Анди. — Радвам се, че моите бивши войници не са изгубили уменията си, нито са забравили на какво съм ги научил. Стоун, Мат и Клей бяха най-добрите ми войници. Преживяхме и хубави, и лоши моменти.

— Ти доста се разприказва, Анди — подразни го Мат. — Той си е все същият мълчаливец нали, Стоун? Разбира се, и ние не му дадохме възможност да говори.

— Татко казваше, че едно момче няма да се научи на нищо, ако не си държи устата затворена. Мисля, че ми стана навик да мълча. Освен, когато издавам заповеди. Тогава мога да викам, колкото ми глас държи, но в такива моменти моите хора сякаш предпочитат да не съм си отварял устата въобще.

Всички се разсмяха на шегата на Анди.

— Радвам се, че отново се срещнахме, Анди — повтори Стоун.

— Липсваше ми, Стоун. Няма с кого да яздя — отвърна офицерът. — Винаги съм знаел, че мога да разчитам на теб, когато над главите ни е надвиснала опасност. Знаех, че каквото и да се случи, ти никога няма да ни изоставиш, ако попаднем в беда. Някои от момчетата, които служиха при мен, след като ти напусна, биха изоставили и родната си майка, за да спасят кожата си. Следващия месец и аз ще се оттегля от службата си. Ще си намеря и аз едно ранчо. Защо не ме запознаеш с някоя хубава жена като твоята?! Късметлия си ти.

— И то голям — обади се Стоун. — Джини е идеалната жена.

Джини усети как лицето й се изчерви от комплимента. Не само че се бе научил да не крие чувствата си от нея, но спокойно ги показваше и пред чуждите хора. В изражението на лицето му тя долови и любов, и гордост, и щастие. С нея бяха и баща й, и бъдещият й съпруг и тя почувства, че отново живее — доволна и щастлива.

— Много сте пристрастен, мистър Чапман. Освен това аз съм късметлийката. Ако не беше ти, досега щях да си навлека куп неприятности. Прав сте, капитан Линч, той е най-смелият и най-преданият човек, когото съм виждала.

— Как се запознахте? — полюбопитства Анди. — Къде, кога се срещнахте?

— В неделя сутринта, на двадесет и четвърти март, в Савана, Джорджия — отвърна Джини тържествено и лъчезарно се усмихна. Явно офицерът знаеше, че Стоун е специален агент, затова тя спокойно разказа за последната му мисия и как са се запознали във влака. — Вие ли сте го научили да бъде толкова взискателен и твърдоглав учител? — попита тя през смях. — Всеки ден той обучаваше мен и още няколко жени сякаш бяхме войници, докато накрая почти припадахме от умора. Но си струваше болката и напрежението. Когато свършихме тренировките, ние можехме да правим всичко, което правят мъжете, та дори и по-добре от тях. Дължим живота, сигурността и успеха си на Стоун.

— Това се казва щастлива случайност. Да се запознаете чак в Джорджия.

— Не е щастлива случайност, капитан Лийч, това е съдба. Сестрата на Стоун беше най-добрата ми приятелка, докато бях в пансиона в Лондон. След като пристигнахме в Савана, тръгнахме за ранчото на Чапман. Откакто се познаваме, пътищата ни все се кръстосват. Нали, Стоун?

Той се засмя и кимна с глава.

— Най-интересното е, че аз изпълнявах една задача под фалшивото име Стив Кар, а тя пътуваше под името Ана Ейвъри. Не знаехме, че ни свързват и други неща — нейният баща и моята сестра.

Любопитството на Анди още повече се изостри.

— Защо сте използвали фалшиво име, мис Марстън? Сестрата на Стоун не ви ли обясни кой всъщност е той?

Джини разказа за Джоана и за плана им да заблудят Бен. Щом свърши, тя забеляза, че баща й не бе задавал никакви въпроси, нито пък се бе намесил в разговора. Стоун не я прекъсна и тя реши, че с нищо не го е засегнала, дори през цялото време той се усмихваше и кимаше с глава. Но нататък историята ставаше прекалено лична, за да я сподели с чужд човек като Анди и затова тя се разсмя и набързо разказа как са се срещнали със Стоун в Тексас и как са дошли тук да търсят баща й.

— Това се казва приключение, мис Марстън.

— Моля ви, наричайте ме Джини.

— Само ако вие ме наричате Анди.

Настъпи мълчание и Джини се чудеше дали не бе говорила прекалено много, преди да сподели с баща си такива важни неща.

— Какво се случи миналото лято, Мат? — най-сетне попита Стоун с неохота. — Имам предвид между теб и Клей.

— Ще ти обясня по-късно, Стоун. Анди е гладен, а и скоро трябва да потегли за Денвър. До понеделник вечерта трябва да е там. Ако не възразяваш, ще предложа на Анди да ръководи нашата мина, да осигури охраната, ако му се иска да е шеф, да избира хората си и да получава висока заплата.

— Това е великолепна идея, Мат. А ти какво ще кажеш, Анди? Имаш ли нужда от време, за да помислиш?

— Не, предложението ми се струва примамливо. Ще се опитам. Благодаря.

Тримата мъже си стиснаха ръцете.

— Ще се свържа с теб по-късно — рече Мат. — Ние ще пренощуваме тук и ще обсъдим някои семейни и делови въпроси. Май имам доста неща да науча за дъщеря си и новия си съдружник.

Джини забеляза погледа на баща си и разбра, че той живо се интересува докъде са стигнали интимните й отношения със Стоун. Питаше се дали наистина си личи, че двамата са отишли твърде далеч. Дали баща й щеше да се ядоса? Дали щеше да възрази срещу женитбата им?

Към два часа войниците и пленниците бяха на път за Денвър. Оставаха още седем часа, докато се стъмни. Джини, Стоун и Мат най-сетне останаха сами. Седнаха близо до огъня и сърбаха кафето си. Сякаш всеки чакаше другият да започне отдавна чакания разговор.

— Е, Мат — наруши мълчанието Стоун, — ще ни разкажеш ли за Клей?

— Сега вече си наясно, че не аз съм го убил. Знам защо ме подозираше и не те обвинявам. Знам, че отстрани поведението ми изглеждаше доста съмнително. След като открихме сребърната жила, занесохме на Кинон проба от рудата. Бяхме се срещали с него няколко пъти в града и ни изглеждаше свестен човек. Мислехме си, че можем да му се доверим. Но сетне забелязах как погледът му блесна алчно, докато изследваше рудата. Той ни каза истината за високото съдържание на сребро в рудата, за това, че е почти в чист вид и за истинската стойност на мината. Той ни помоли да бъде един от инвеститорите и ние му обещахме да помислим. Виждах как го сърбят ръцете и как изгаря от нетърпение да се включи в разработването на нашата мина. Бях разтревожен, защото знаех, че ни следят и не ни изпускат от очи. Опитах се да обясня на Клей, че ни грози опасност и че трябва да регистрираме земята в Денвър и да бъдем много предпазливи. Но той сякаш не разбираше какво му говорех. Струваше ми се, че и той бе заслепен от идеята да стане много богат. Клей се промени, след като Кинон ни каза истинската стойност на нашето находище. Никога не съм го виждал такъв. Вярно, че след като е бил беден цял живот и е живял при какви ли не условия, една такава новина няма начин да не му е повлияла. Казах му, че имаме нужда от благонадеждни и почтени инвеститори, но той искаше да регистрира земята в Колорадо Сити, да включи Кинон в сделката и веднага да започне да копае. Убедих го да се помотаем из околността, да потърсим злато тук-там, за да имаме достатъчно пари за припаси и за да заблудим всеки, който ни е проследил до находището. Но той стана нетърпелив и на моменти доста груб с мен.

Мат сякаш се натъжи, докато размишляваше за края на едно приятелство и за промяната, настъпила в Клей.

— Когато се срещахме с други хора, трябваше едва ли не да му запушвам устата, за да престане да се хвали, че е много богат. Искаше да отиде в града, да съобщи новината, за да вземе кредит или заем и да хвърли парите по жени и хазарт. Той бе станал съвсем невъздържан, Стоун. Претърпя няколко странни злополуки и веднага взе да ме гледа накриво. Веднъж се разхлаби колана на коня, сетне палатката му се запали и още няколко такива инцидента. Най-накрая ме обвини, че искам да се отърва от него. Каза ми, че аз съм избрал това място и че искам среброто да е само мое. Но това не е истина. Никога не ми е минавала такава мисъл през главата. Алчността не ми е присъща, а и тук има толкова много сребро, което ще ни направи безумно богати. Бях притеснен и се съмнявах, че тъкмо той стои зад тези злополуки, за да ме предизвика. Той искаше да обяви на всички, че сме се натъкнали на богата жила. Опитах се да го предупредя колко е опасно и неразумно това, което е намислил. Казах му, че трябва пазим тайна, защото веднага златотърсачите ще дойдат в този участък. Предложих му първо да обмислим подробностите около създаването на собствена компания. Нарочно исках да регистрираме земята на името на Джини, за да не се разкриваме и да сме в безопасност. Клей се ядоса и разгневено отхвърли предложението ми — Мат отпи от кафето си, за да овлажни пресъхналите си устни. — Спряхме край новата колиба на Пит, докато се убедя, че сме се изплъзнали от преследвачите. Докато бях в гората, за да се облекча, чух изстрели. Останах там, защото оръжието не беше у мен. Когато се промъкнах обратно в колибата, Клей и Пит бяха мъртви. Знаех, че това не е работа на крадци, защото конете и вещите ни не бяха пипнати. Донякъде се чувствам виновен за смъртта на Пит. Не биваше да позволявам хората на Кинон да ни проследят до колибата. Сигурно са си мислили, че ние с Клей живеем там и че най-сетне са се отървали от нас. Знаех, че когато намерят труповете, убийците ще разберат, че съм се измъкнал. Изгорих колибата, за да прикрия бягството си. — Мат очакваше, че Стоун ще възрази и ще го упрекне за действията му. Но Стоун мълчеше. Дори не реагира на думите, които Мат бе казал за мъртвия им приятел. — Предреших се, взех мулето на Пит и се промъкнах незабелязано в града. Разбрах, че Кинон си е присвоил земята на Пит. Бяха ни обявили с Клей за мъртви и аз реших да поддържам заблудата. Отидох веднага в Денвър и регистрирах земята на името на В. А. Марстън.

— Сетне изпратих на Джини картата, като я предупредих за опасностите. Ти получи ли ги, скъпа?

Джини кимна и Мат продължи:

— Не направих регистрацията в Колорадо Сити, защото някои от инспекторите и чиновниците бяха близки приятели на Кинон. Боях се, че ако се появя, Кинон ще насъска приятелите си срещу мен и ще ме обвини за убийството на Клей. Защото в очите на хората аз имах дяволски добър мотив да се отърва от съдружника си. Реших, че ако си остана „мъртъв“, някой умен агент като теб, Стоун, ще залови убийците. Не исках подозренията да паднат върху мен, не исках името ми да бъде опетнено. Нямаше смисъл да бързам с разработването на мината. Тя няма да избяга, земята си е моя. Знаех, че Клей ти е писал. Надявах се да дойдеш и да проведеш разследване и да докажеш, че съм невинен. Съзнавах също, че ако обявя публично находището, убиецът може и да се покрие някъде. Реших, че когато уредя всичко, ще се опитам сам да хвана злосторника, както всъщност направих днес — Мат погледна към Джини, сетне отмести погледа си към Стоун. — Нали разбирате, че не исках да ми скроят лъжливи обвинения и че ми беше нужно време да намеря някой, на който да се доверя. Някой, който ще ми помогне да разоблича един богат и уважаван човек като Франк Кинон. — И двамата кимнаха. — Реших, че е най-добре да се отправя към други райони на страната — Монтана, Аризона, Невада и Калифорния — за да разуча всичко за добива на сребро и да намеря богати и влиятелни инвеститори, които да ми помогнат и да ме закрилят. Не съм страхливец, Стоун, но знаех, че съм в много неизгодна позиция. Знаех, че Кинон бе решил на всяка цена да си присвои земята ми. Съзнавах, че има корумпирани чиновници, които могат да бъдат подкупени, за да изфабрикуват лъжливо обвинение. Нямах никакви доказателства, уличаващи Кинон, а и всички щяха да повярват на него, а не на мен.

— Недей да се тревожиш повече, татко, всичко свърши и ние сме живи и здрави.

— Мисля, че си постъпил, както трябва, Мат. Вярвам ти.

— Благодаря ти, Стоун. Това означава много за мен.

— Добре ли си, татко? Защо не ми писа да дойда по-рано?

— Това, което ви разказах за счупените ми крака и натрошеното рамо, е истина. Единственото място, където успях да отида, бе Вирджиния Сити. Стоях там почти година. Не можех да реша кога да се върна и да разбера какво става тук. Не знаех къде да те търся, Стоун. А и не исках да тревожа Джини с такива лоши новини. Писах й през октомври, че всичко върви добре, но явно писмото или се е изгубило, или е било откраднато. През февруари ти изпратих пари, за да пристигнеш в Америка този месец. Писах ти да вземеш влак до Сейнт Луис и да ми телеграфираш оттам, за да дойда да те посрещна. Смятах, че до края на август ще съм се справил с проблемите си тук.

— Трябвало е да ми кажеш истината, татко. Ти си пострадал и си бил в беда, имал си нужда от мен.

— Страхувах се, че ако дойдеш тук по-рано, няма да мога да те закрилям и да те пазя. Това е диво и опасно място, момичето ми. Понякога лудостта и отчаянието не прощава на хората. Кажи ми, Стоун, какво точно ти писа Клей?

Стоун разказа съдържанието на писмото.

— Съжалявам, че те подозирах, Мат, но всичко ми се струваше толкова съмнително.

— Разбирам те. На твое място и аз бих си помислил и направил същите неща. Не знаех, че Клей ти е завещал своя дял, но това няма значение. Сега, след като знам, че имам съдружник, ще трябва да се споразумеем наново с инвеститорите, които съм избрал. Един от тях е д-р Уилтон Кланси, човекът, който спаси живота ми във Вирджиния Сити. Надявам се, нямаш нищо против, че придвижих нещата, без да се консултирам с теб.

— Разбира се, че не. Каквото и да направиш, все ще ме устройва. Имам намерение да живея в ранчото на баща ми в Тексас. Помолих Джини да се ожени за мен и тя се съгласи. А ти имаш ли нещо против да стана член от семейството ти?

Мат бе забелязал промяната в Стоун Чапман, която очевидно бе последица от любовта му към Джини. Мат винаги бе вярвал, че Стоун притежава много ценни качества и е способен на дълбоки чувства, но се страхува да ги покаже. Явно Джини бе предизвикала любимия си да изяви своята добра страна и да преодолее огорчението от миналото. Мат видя как дъщеря му протегна ръка и стисна ръката на Стоун. Усмихна се и рече:

— От погледа й и от начина, по който говори за теб, аз се съмнявам, че ще променя нещо, ако имам някакви възражения. Но не се притеснявай, Стоун, мисля, че от теб ще излезе добър съпруг и добър зет. Забелязвам, че си се отърсил от неприятностите, които така дълго те измъчваха. Досега не бях те виждал така щастливо да се усмихваш. Погледът ти е станал благ. Ти винаги си бил най-лошият враг на самия себе си, синко, но съм убеден, че вече си сключил примирието.

Гласът на Стоун издаваше вълнението му.

— Благодаря ти, Мат. Няма да съжаляваш, че си поверил дъщеря си на мен. Толкова много я обичам и тя е най-хубавото нещо в живота ми. Преди да я срещна, бях тръгнал по един самоунищожителен път, но тя ме промени.

Джини се усмихна, но не се намеси, защото искаше Стоун и баща й да се отпуснат и да се сближат. Смяташе, че думите ще попречат на този важен момент.

Мат въздъхна и рече:

— Жалко, че скоро след като се събрахме, ще трябва да се разделя с нея. Новината безкрайно много ме изненада, но аз съм доволен от вашето решение. Мисля, че ви очаква светло бъдеще. А сега искам да ми разкажете с подробности как сте се запознали и как стигнахте дотук. — Любопитният му поглед се спря върху дъщеря му. — Какво е това пътуване с опасни и зли хора? Трябва да внимаваш, Вирджиния Марстън! На какво ви научиха през всичките тези години в онзи скъп пансион?

— Чарлз Ейвъри не беше съвсем лош човек, татко. Той беше заблуден и измъчен. Ние си допаднахме и аз не се страхувах от него. Освен това той нямаше как да ми причини зло, защото не бях сама. Стоун и още много хора бяха край мен. Не знам дали си наясно с това, което става в Юга след войната. Аз не вярвах на очите си. Юга беше като пленник на Севера. Управляваха го с желязна ръка. Много хора бяха изгубили всичко през войната. Бяха убити съпрузи, синове, бащи и братя. Жените, децата, възрастните хора и сираците трябваше да се грижат за себе си. Всичко бе разрушено, безсмислено и жестоко, повече отколкото е необходимо, за да се спечели една война. Без дом, без работа хората няма как да се препитават. Стават ужасни неща и за южняците кошмарът все още не е свършил. — Джини си пое дъх и продължи: — Севера създаде много тайни и опасни организации, една от които е Лоялната лига. Те претендират, че тяхната цел е да помагат на бившите роби да станат свободни граждани. Но същевременно въоръжават, обучават и насъскват озлобените бивши роби да нападат беззащитните бели хора. Досега никой не е нито преследвал, нито наказал тези разбойници. Понятно ми е огорчението и отчаянието на хора като мистър Ейвъри, но това не оправдава злините, които те причиняват на невинните чернокожи. Трябва да бъде унищожено злото от двете страни. Нашето правителство трябва да се заеме с тази задача, татко. — Мат мълчеше и тя продължи разказа си. — Някои от южняците са сформирали една тайна организация, чиято цел е да се бори срещу тероризма, несправедливостта и да защитава техните семейства и домове. Наричат ги Невидимата империя ку-клукс-клан. Те се обличат с дълги роби с качулки, за да скрият самоличността си от жертвите и свидетелите на престъпленията им. Мистър Ейвъри беше член на прословутата група „Ден“. — Джини обясни личните мотиви на покойния Ейвъри за участието му в престъпната група Червените магнолии.

— Групата на мистър Ейвъри искаше пари за оръжие и амуниции, за да продължат борбата си срещу офицерите, чиито заповеди почти унищожиха Юга, като например Шърман, който смаза Джорджия. За д осъществят отмъстителния си план, те отиваха на Север или в чужди държави, включително и Англия, и крадяха скъпоценни камъни, за което им се плащаше. Мистър Ейвъри трябваше да даде парите на един човек в Мисури, който щеше да изпълни тяхното нареждане. Министерството на правосъдието бе възложило на Стоун задачата да разобличи Ейвъри и да ги спре. Мисията беше доста опасна, няколко агенти са били убити, докато са събирали информация. Така че Стоун се представи като Стив Кар, но във Виксбърг нещата взеха лош обрат тя обясни на баща си преживяванията им докато се доберат до Форт Смит.

— Боже милостиви, момичето ми, животът ти е бил на косъм! Не е трябвало да рискуваш толкова много пъти, Джини.

— Благодарение на това, което научих от Стоун, аз успях да се справя.

— Виждам. Гордея се с теб, Джини. И с теб, Стоун. Но какво се е случило със сестра му? Защо не продължи да се преструваш на Ана Ейвъри?

Джини погледна към любимия си, сякаш за да го попита дали да разкаже всичко на баща си. Стоун се усмихна и отвърна:

— Кажи му истината за мен и за нея.

Джини започна да говори за приятелството си с Джоана, за любовта на Бен към индианката и за последствията от нея.

— Те имат син и това е Стоун. — Тя забеляза, че Мат погледна към приятеля си. Сетне продължи историята за семейство Чапман, за смъртта на Стела, за приключенията си и защо е използвала тъкмо името на Ана Ейвъри.

Реши да не си признава, че се е престорила на Джоана и е излъгала семейство Чапман. Щеше да помоли Бен да не казва нищо на баща й за тази измама. Не сподели нищо за недоразуменията си със Стоун и за развитието на любовната им връзка.

— Скрих се от властите в дома на Бен. Оставих бележка на Стив Кар къде да ме намери. Бях убедена, че ако той изпитва някакви чувства към мен, ще ме потърси, щом изпълни задачата си.

Джини знаеше, че Стоун е доловил тенденциозните пропуски в разказа й, но той щеше да разбере и оцени мотивите й. Тя продължи нататък историята си. Описа с подробности събитията от днешния ден, които им бяха попречили да заминат за Денвър. Осведоми баща си за намеренията им и се спря на един много важен момент.

— Нандил е все още в дома на мистър Чапман. Те се обичат и смятат скоро да се оженят. Тя е много мила, добра и красива жена, татко. Сигурна съм, че ще ти хареса. Мистър Чапман също ще ти допадне. Той е добър човек. В много неща той ми напомня за теб.

— Аз съм роден и осиновен с името Чапман — потвърди Стоун. Сетне каза на Мат, че Бен съвсем скоро го е признал за свой син. — До десетгодишна възраст не знаех, че съм син на Бенет. Но един ден, без да искам, подслушах кавгата им със Стела и разбрах истината. Сетне Стела напусна дома ни заедно със сестра ми. Години наред имахме доста неприятности вкъщи, защото негодувах срещу начина, по който съм роден и защото той бе отказал да се ожени за майка ми. Но сега отново се обичаме и се сдобрихме. Не те ли притеснява факта, че съм незаконно роден, и че майка ми е индианка? Мислиш ли, че това ме прави недостоен за Джини?

— Не, синко. Това ми помага да разбера какво те е мъчило толкова години. Сигурен съм, че животът ти е бил тежък, пълен с унижения и неприятности. Когато служих в армията, видях двете страни на индианския спор, така че напълно разбирам дилемата, пред която е бил изправен баща ти. Радвам се, че е събрал кураж и сили да се ожени за жената, която обича. Освен това не мога да го обвинявам, че се е оженил за Стела. След като загубих майката на Джини, ожених се за жена, която не обичах. Няма да се изненадам, ако науча, че тя и Стела си приличат — алчни себелюбиви жени, които хващат в капан мъжете в момент, когато са уязвими. Щом ме обявиха за мъртъв, втората ми жена се омъжи за един янки, политически авантюрист. Имам още една дъщеря, на шест години, която съм виждал само веднъж, преди да замина на война. Тогава тя беше още бебе. Аманда не ме познава. Вероятно си мисли, че оня янки, който ми открадна Грийн Оукс, е неин баща. След войната се върнах, за да ме видят, че съм жив. Клей дойде с мен. Ти беше зает с някаква мисия в Дакота. Помниш ли? Бях загубил всичко. Тя се бе омъжила и очакваше неговото дете. Не се срещнах с нея. Върнахме се на Запад и станахме златотърсачи. — Мат гледаше гората с празен поглед. — Все още не съм писал на жена си и на малката си дъщеря. Реших, че за всички ще е най-добре, ако ме мислят за мъртъв. Не беше честно спрямо Аманда да разрушавам живота й. А и да се бях върнал, едва ли нещо щеше да се промени — нямах нито плантация, нито семейство. Но въпреки това скоро смятам да се свържа с Клинийс. Имам нужда от добър адвокат, който да уреди развода ни и да оправи цялата тази каша.

— Трябва да го направиш час по-скоро, татко, още преди да обявиш находището. Онази алчна жена чуе ли колко си богат, веднага ще се закълне, че все още ти е жена и ще изостави своя янки. Дори и да обича новия си съпруг, макар да се съмнявам, че е способна въобще да обича някого, нейният син ще я накара да го стори. Спомняш си го, нали? Казах ти как ме изоставиха, щом разбраха, че си мъртъв. Заповядаха ми никога да не се връщам вкъщи. Така че разведи се с нея, за да избегнеш неприятностите. Ако тя не иска да каже на Аманда за теб, ти можеш да изпратиш пари на момиченцето.

— От това, което ми е разправяла Джини за тях, Мат, мисля, че е права — добави Стоун. — Новината за такова богато находище ще се разчуе из цялата страна. Няма начин и тя да не разбере.

— Съгласен съм с вас и незабавно ще уредя този проблем.

Джини гореше от нетърпение да научи как Стоун, Мат и Клей са се запознали и какво са преживели заедно. Реши, че ще отложи тези въпроси за по-късно, когато болката от загубите и страданията се уталожи.

— Утре сутринта тръгваме за града и ще пуснем в действие нашия план — рече Мат. — Сигурен съм, че вие двамата ще искате да заминете за Тексас още следващата седмица. Ако отложите сватбата още един месец, до трети август, аз ще свърша работата си тук и ще дойда в ранчото, за да поверя дъщеря си на един прекрасен мъж, който с гордост и уважение ще нарека мой син.

— Звучи ми чудесно, Мат, и съм убеден, че родителите ми също ще се съгласят да се оженят на тази дата. Ти какво ще кажеш, Джини?

— Дори и с един ден да я отложим, пак ще ми се стори много дълго, но съм съгласна с предложението на татко.

Те разговаряха, смееха се, обсъждаха плана си, докато стана време за ядене.

— Преди да се заловим с готвенето, ще се изкъпя в ледената вода — рече Джини със закачлива усмивка. — Предстои ми четири дни яздене и не мога да не се поосвежа сега. Защо не си поговорите за доброто старо време, докато се върна?

Мат се засмя и рече:

— Виждам, че си открила ледения ми душ.

— Видях сапуна и кърпата и веднага се пъхнах под студената струя. Щом ти го правиш, защо да не го направя и аз? Обещавам, че няма да се бавя. Не обръщайте внимание на писъците, които може да достигнат до ушите ви.

Мъжете се изкикотиха и проследиха Джини с поглед, докато тя се качваше по разнебитената стълба.

— Тя е невероятна и незаменима — каза Стоун, сякаш на себе си.

— Така е, синко. Прилича на майка си. Ако знаеш как ми липсва тази жена. Човек никога не може да прежали такава любов, нито пък да я замени с друга.

— Както ти намекна Джини, аз бях прекалено твърдоглав и мина време, докато си призная какво ми дава нейната любов. Доста ме измъчваше мисълта дали тя ще обича и ще иска да бъде с мъж като мен, дали ще мога да й дам, каквото заслужава. Обичам я с цялото си сърце, Мат, и ще се грижа за нея. Не мога да си представя, че ще я загубя, както ти си загубил жена си.

— С вас двамата всичко ще бъде наред, синко — увери го Мат. — Радвам се, че сега си тук, за да се помирим най-сетне. Очаквам с нетърпение мига, когато отново ще имам щастливо семейство.

— И аз, Мат, за първи път.

Двамата мъже се погледнаха в очите, усмихнаха се и продължиха да си говорят за друго.

Бяха приключили с вечерята и приготовленията за нощта. Мат и Джини щяха да спят в двете легла, а Стоун се мушна в спалния си чувал на пода. Тишината в колибата се нарушаваше само от дишането им, а един лъч лунна светлина проблясваше в мрака. Джини се наслаждаваше на съвършеното спокойствие. Беше четвърти юли, Денят на независимостта. Те бяха свободни, доволни и щастливи. Пред тях се виждаше сияйното бъдеще. Бедите и опасностите бяха останали в миналото. Никакви тъмни облаци нямаше да помрачават слънчевите им дни.

ДВАДЕСЕТ И ВТОРА ГЛАВА

В понеделник, тъкмо, когато се здрачаваше, Джини, Стоун и Мат пристигнаха благополучно в Колорадо Сити. Отидоха в пансиона на Хати и слисаха горката жена, като й казаха, че Кинон е арестуван за убийството на Клейтън Касиди. Не споменаха нищо за сребърното находище. Обясниха й само, че са работили заедно, за да заловят Франк и задачата им се е увенчала с успех. Хати с удоволствие се запозна с Мат и Стоун и беше поразена от вълнуващата история.

След вкусната вечеря, която тя им приготви, Стоун и Джини излязоха да се поразходят, а Мат и Хати си бъбреха на чаша кафе.

Стоун не сваляше поглед от любимата си. Забеляза как лунната светлина излива вълшебния си поток лъчи върху нея. Косата и кожата й заблестяха в златни тонове, сякаш да покажат истинската стойност на Джини.

— Ти си безумно красива — прошепна той. — Само веднъж да те погледна и веднага те пожелавам. Каква е тази твоя магическа сила?

Той я придърпа в прегръдките си и я целуна. Страстта се надигаше в тялото му. Устните му докосваха лицето й и вкусваха от копринената кожа. Той отметна с ръка къдриците й, за да я целуне по врата и да я захапе нежно по ухото. Палавите му целувки я накараха да потрепери от възбуда.

— Джини, любов моя, подлудяваш ме, не мога да те имам тази нощ. Един месец ми се струва цяла вечност.

Тя погали лицето му с върха на пръстите си и рече:

— Двадесет и шест дни, любов моя, и това наистина е цяла вечност. Как ще оцелеем дотогава? А само от няколко дни не сме били заедно. Защо ще трябва да пътуваме разделени? Аз също имам кон. Татко ще ми върне коня и ще си купи един, а когато си тръгне, ще го продаде. Защо трябва да пътувам с дилижанса? Умирам за теб, не искам да се разделяме.

Стоун я погали по къдриците. Те сляха устни и потрепераха от разгарящата се страст.

— Знам, любима, но не бива да оставяме Мат сам, а и Чууни не може да препуска толкова бързо като дилижанса. Ще тръгнем на юг и ще завием към Далас. Там ще се срещнем. Тогава, жено, няма да те изпускам от погледа си. Засега, ще трябва да се задоволим с откраднатите целувки и ласки. Поне сме заедно, нали?

— Да, само още един ден. Но щом стигнем в Тексас, ще бъдем заедно до края на дните си. Как ще издържа две седмици, без да те видя…

Тя склони глава на гърдите му и се заслуша в туптенето на сърцето му.

— Щеше да ми бъде по-лесно, ако не знаех какво значи да те имам целия. Не искам никога да се разделяме.

— Не мога да продам Чууни, нито пък да го изоставя — рече той, като погледна дружелюбно коня си.

— Знам. Кой би предполагал, че ще ревнувам от един кон.

Те се разсмяха и стояха прегърнати още час, като нежно се целуваха и галеха. Когато усетиха предупредителния огън на страстта, Стоун предложи да се прибират, преди да направят някоя лудост. Тя неохотно се съгласи и влезе в стаята си, за да охлади горещото си тяло и да помечтае за деня, когато нейният любим ще утоли жаждата й.

Във вторник пристигнаха инвеститорите на бъдещата мина Джини М., за да обсъдят насаме с Мат плана за разработване на находището. Капитан Лийч се бе срещнал предварително с тях и им бе докладвал за успешната акция за залавянето на Кинон и за наложителното пътуване на Мат до Колорадо Сити. Те не бяха разочаровани, когато научиха за новия съдружник в компанията и с удоволствие се запознаха със Стоун Чапман. Решиха да пазят в тайна новината колкото се може по-дълго време.

Стоун телеграфира на родителите си, за да ги извести за успешната мисия и за предстоящото им пътуване до Тексас. По една щастлива случайност той срещна един бивш войник, с когото бе служил в армията и който се прибираше в Тексас и го нае да закара Чууни в ранчото. Прошепна в ухото на жребеца, че ще пътува с друг ездач и беше убеден, че Чууни го разбра.

По време на вечерята двамата млади забелязаха любовните искри, които хвърчаха между Мат и Хати.

Когато малко по-късно излязоха да се разходят, Стоун и Джини вървяха, хванати за ръка и не сваляха поглед един от друг. Отдадоха се отново на целувки и ласки, но когато усетиха, че ги грози опасността от разбунтувалата се страст, те успяха да преодолеят нарастващото желание, знаейки, че това няма да е за дълго.

Стоун се ухили и рече:

— Имам страхотна изненада за теб, жено.

— Каква? Кажи ми.

— Утре тръгвам заедно с теб с дилижанса. — И той й обясни как бе поверил Чууни на своя познат.

В четвъртък сутринта на единадесети юли Джини и Стоун потеглиха към ранчото на Чапман. Мат остана, за да довърши работата си с инвеститорите до следващия петък, когато щеше да тръгне за Тексас. Този път пътуването през Канзас, Мисури, Арканзас и Оклахома не се стори на Джини толкова дълго и скучно, защото сега беше заедно със Стоун. Две от спирките бяха в градове с много уютни, романтични хотели, в които двамата млади се насладиха на радостта от любовта.

Потънала в прегръдките на Стоун, Джини въздъхна замечтано.

— Чувствам се прекрасно.

Той сведе глава и погледна към нея страстно и закачливо. Погледът му се плъзна по разрошената й коса.

— Така каза и във Форт Смит — подразни я той, докато я докосваше с езика си по врата и гърдите.

В очите на Джини проблесна спомена от онази среща.

— Ти ме поведе по един нов път, палавнико мой, и ме дари с такова преживяване, за което въобще не знаех, че съществува. Вероятно трябваше да те попитам, мистър Специален агент, откъде си придобил такива знания и умения.

— Не бъди ревнива. Никога не съм ги използвал с друга жена. Ти беше толкова съблазнителна, а аз толкова гладен, че не можех да не вкуся от теб.

— Обичам те, Стоун Чапман.

— Обичам те, Джини — отвърна той с развълнуван глас. — Милост, жено, ти ме подлудяваш. Чувствам как кръвта ми кипи.

— Също както ти събуждаш всичко в мен, когато ме обладаеш — подразни го тя.

Стоун се наведе над нея, за да достигнат мига на върховната наслада.

Искаха да усетят съвършената любов, да се отдадат изцяло един на друг и да вкусят от божественото удоволствие. Целувките им възпираха радостните вопли, предизвикани от онова силно усещане, познато само на двама влюбени. Разменяха си ласки и целувки, докато задоволените им тела се охладят от преживяната буйна страст.

Стоун се обърна на една страна и придърпа Джини до себе си. Тя се сгуши в него и отпусна глава на силните му ръце. С върха на пръстите си едва — едва докосваше мъжествените му гърди. И двамата бяха изумени и смаяни как само една целувка или един поглед бяха достатъчни, за да запалят страстта им. Те усещаха любовта, споделяха я, даряваха я. Никакво съмнение не засенчваше светлите им мечти, никакво подозрение не разяждаше душите им. Те бяха две същества, но слети в едно.

— Ти си моя, Джини Марстън, завинаги.

— Да, любов моя, завинаги.

Бенет и Нандил посрещнаха щастливата двойка, когато дилижансът пристигна в Далас на двадесет и трети.

— Слава Богу, синко, че отново си у дома. Джини, радвам се, че успя да омагьосаш това момче и да го убедиш да се прибере вкъщи. Ти направи нещо, което никой друг не бе способен да стори, дори и самият Стоун, ти ми върна сина.

— Трудно ми беше да го хвана, сър, но първо го уморих и сетне хвърлих ласото отгоре му.

— Убедена съм, че синът ми не се е съпротивлявал много — подкачи ги Нан. Стоун прегърна майка си, а тя се усмихна.

— Как бих могъл да се измъкна, когато всички вие бяхте приготвили своето ласо — засмя се Стоун. — Не мога да избягам от три въжета.

Джини си отдъхна, когато разбра, че нито Бен, нито Нан я упрекват за нейната измама. Сърцето й доволно трепна, когато видя Стоун и семейството му толкова щастливи. Дълъг и труден беше пътят към примирието, но те заедно го извървяха.

Със силното си южняшко наречие, което бе позагубила в Лондон, тя измърка:

— Стоун Чапман, обвинявате ли ме за хитростите, които използвах? Обвинявате ли родителите си, че ми станаха съучастници?

Стоун придърпа Джини към себе си с другата си ръка, прегърна я и се засмя. Целуна я по челото и я погледна усмихнато.

— Ти имаше нужда от помощ, жено, и слава Богу, че я получи. Щях да отида в Колорадо вбесен и разгневен като бик. Добре, че моите родители наляха малко разум в главата ми. Те се прицелиха точно в гордостта ми и ми отвориха очите за истината.

— Хайде, вземи багажа, синко, и да се прибираме у дома. Толкова много неща трябва да си кажем.

На път за ранчото те бърбореха весело за приключението на младите и за двойната сватба, която скоро щеше да се състои.

— А какво ще правим с превозването на добитъка, татко?

— Не се тревожи, синко, скоро няма да се разделим с нашите младоженки. Тази година Бък ще се заеме с това.

Нандил се усмихна и се обърна към Джини:

— Нашите мъже са неузнаваеми, дъще. Много са се променили, щом работата е на второ място след любовта. Толкова съм смаяна, че чак не мога да мисля.

— Хайде, мамо — подразни я Стоун, — ти си тази, която ми нареди да взема това момиче и да го доведа тук. Аз съм просто един послушен син.

— Ти си един силен, горд и умен мъж, Стоун. Великият Дух дари с щастие и двама ни.

— Да, така е — отвърна той, доволен, че най-сетне може да я нарича „мамо“.

На следващия ден те обсъдиха подробностите за двойната сватба, а до нея оставаха само единадесет дни. Написаха писма до приятелите си, а работниците от ранчото отидоха да занесат поканите за сватбеното тържество. Джини бе писала и на четирите си приятелки от кервана, които се бяха установили в Далас и близо до него. С нетърпение очакваше да ги види и да си побъбри с тях. Тя обясни, че се е представила за Джоана, за да избегне отмъщението на приятелите на Чарлз Ейвъри и на разбойника Барт. Разкри истинската си самоличност и разясни мотивите си за измамата. Джини реши да изпрати писмо до сестрата на Чарлз Ейвъри, Марта, за да я осведоми за смъртта на брат й и да изкаже съболезнованията си. Беше убедена, че един ден светът трябва приеме негрите и индианците като равноправни хора, иначе щяха да настанат тежки дни за трите съвършено различни раси.

Докато работеха, Джини се радваше на компанията на Нандил. Двете жени бързо разбраха, че се разбират добре. Нан й разказа доста подробности от живота на сина си. На Джини й се искаше да научи повече за апахите и особено за племето на Нан. Изкушаваше се да сподели с нея плановете, които двамата със Стоун бяха обсъждали в колибата на баща й, но реши да не избързва, докато не се увери, че ще могат да ги осъществят. Разбра, че родителите на Нан са мъртви, а племето й живее далече оттук. И все пак от време на време те й се обаждали, за да я осведомят къде са се установили.

Междувременно Стоун и Бен отидоха да огледат мястото, на което бившият специален агент възнамеряваше да построи новия си дом. То се намираше на един стръмен хълм, обрасъл тук-там с вечнозелени дървета, в близост до едно бистро поточе. Гледката беше прекрасна. Накъдето и а се обърнеш зеленият простор се сливаше с лазурното небе. Песента на птиците се носеше във въздуха и се смесваше с уханието на дивите цветя, които бяха обагрили земята в най-различни краски.

— Исках да го видиш и ти, татко, и да поискам разрешението ти, преди да го покажа на Джини. Оттук до къщата, където живеете с мама, има само една миля, а същевременно е достатъчно далеч, за да се чувстваме ние с Джини самостоятелни. Ако възникне нещо спешно, от това разстояние ще се чуе звънец. Тук има изобилие от трева и вода. Хубаво е, нали?

Бен огледа мястото и лицето му разцъфна в усмивка.

— Да, синко. Ще започнем строежа веднага щом двамата с Джини решите каква къща искате.

— Не сме говорили още за това — засмя се Стоун. — Но трябва да е достатъчно голяма за нас и за децата и да има много място, за да не ни се мотаят из краката.

Бен се засмя.

— Внуци… Предоставя ми се нова възможност да гледам деца, но този път както трябва. Не го направих с теб и Джоана и съжалявам за това, синко, но ще се опитам да поправя грешката си.

— Ти вече го направи, татко, като ме призна за свой син и прие Джини в нашето семейство. Скоро къщата ще се напълни с дечурлига, които ще носят името Чапман.

— Ние с майка ти много ще се радваме. Обичам те, Стоун, и съм щастлив, че си отново у дома. Благодаря ти, че ми прости за страданията, които ти причиних.

— Аз също те обичам, татко. Винаги съм те обичал, макар и да се опитвах да те намразя. След като срещнах Джини и узнах какво е любовта, започнах да разбирам какво си преживял ти. Обвинявах те за неща, които самият аз вършех. Бях себелюбив, не признавах чувствата си, избягвах отговорностите, наказвах и наранявах и себе си, и другите. Бях твърде сляп за собствените си грешки. Без да съзнавам, аз всъщност приличах на теб. Хубаво е, че и двамата се променихме, преди да загубим най-важните хора в живота си. Всичко свърши.

Малко по-късно Джини и Стоун отидоха на гроба на Джоана. Тленните останки бяха изпратени с влака до Виксбърг, а оттам до ранчото ги пренесоха с каруца.

Джини коленичи и остави букет цветя там, където скоро щеше да бъде поставен надгробният камък.

— Бих искала да е жива, да е с нас, за да сподели радостта ни.

Стоун се наведе и взе ръцете й в своите.

— Сигурен съм, че Великият Дух й позволява да ни вижда, където и да се намира. Тя винаги ще живее в паметта ни, скъпа. Тя е част от нас.

— Прав си, Стоун. Сбогом, Джоана, моя скъпа сестра.

— Сбогом, Джоана — прошепна той.

Джини съзнаваше, че семейство Чапман я обича, вярва й и я приема. Докато гледаше гроба на Джоана, Джини знаеше, че ако със Стоун имат дъщеря, името на детето е вече измислено.

Когато се прибраха вкъщи, там ги очакваше Чууни. Стоун и Чууни изглеждаха щастливи, че отново са заедно. Джини за кой ли път бе удивена от умното красиво животно, което сякаш приличаше на човешко същество.

Матю Марстън пристигна на първи август. Целият грееше от щастие и често споменаваше Хати Пърл. Двама от инвеститорите, специалисти по добива на сребро, се заели с окончателните приготовления и с поръчването на инструменти.

— Досега информация не е изтекла. Дано да опазим в тайна находището, докато адвокатът, когото съм наел, уреди развода с жена ми. Сигурен съм, че Клинийс ще бъде потресена, като разбере, че има двама съпрузи. Надявам се, че и тя ще иска скоро да оправим тази каша. По-нататък ще реша дали да се намесвам в живота на Аманда. Зависи какво ще ми каже Клинийс.

— Ще постъпиш така, както е най-добре за Аманда, татко, колкото и трудно да ти бъде.

Матю кимна и сетне каза на Джини, че си е взел златото от трезора на Кинон и че властите са установили контрол над банката, докато решат каква да бъде съдбата й.

В събота домът на Чапман бе пълен с приятели, дошли да отпразнуват сватбите на Стоун и Джини и на Бен и Нан. Всички застанаха пред свещеника, който откри церемонията.

— Приятели, днес сме се събрали в този дом на любовта, за да споделим радостта на тези две двойки, които са готови да се свържат в свещен брачен съюз. Нашият Отец на небето и всички вие сте тук, за да станете свидетели на това щастливо събитие. Кой ще предаде тези хубави жени на съпрузите им?

— Аз — рече Стоун, като постави ръката на майка си върху ръката на баща си. Сетне я целуна по бузата. Тримата си размениха топли усмивки.

— Аз — рече Мат и сложи ръката на дъщеря си върху ръката на стария си приятел и съдружник. Целуна Джини по бузата и стисна другата ръка на Стоун. Целият сияещ от гордост, Мат отстъпи назад при другите гости. Искаше му се любимата му съпруга — майката на Джини — да е жива, за да бъде с тях в този тържествен ден. Или Хати. При мисълта за жената, която бе далеч оттук, сърцето на Мат подскочи от вълнение. Усети сладостна болка в слабините. Отдавна не бе изпитвал такова усещане.

Свещеникът произнесе трогателно слово, прочете няколко подходящи откъса от Библията и сетне помоли младоженците да дадат своя брачен обет. Първа пристъпи по-възрастната двойка. Бен не сваляше поглед от Нандил, докато двамата изричаха думите, идващи от най-съкровените кътчета на сърцата им. За тях този ден бе бляскава победа след мъчителната тридесетгодишна борба.

Стоун стисна леко ръката на Джини, докато наблюдаваше родителите си. Съзнаваше, че сега те са не по-малко влюбени от мига, в който са се срещнали преди толкова много години. Той бе плод на тази силна и устойчива любов, любов, оцеляла след толкова много препятствия, любов, която времето никога няма да разруши. Нандил беше облечена в светлосиня рокля, която подчертаваше тъмнокафявите й очи, медената кожа и копринената черна коса. „Колко е красива и лъчезарна“ — помисли си Стоун. Сетне погледна към Джини. Бледожълтата й рокля сякаш хвърляше слънчеви отблясъци върху палавите къдрици и букли, които се спускаха по гърба й. Дъхът му спря и той усети как сърцето му премаля от любов. Тя беше негова завинаги.

Джини се възхищаваше на двамата мъже, които изглеждаха толкова красиви в своите тъмни костюми, бели ризи и лъснати ботуши. Тя трепна от радостна възбуда в очакване на най-значимия миг в живота си.

— Ти, Стоун Чапман, вземаш ли тази жена, Вирджиния Ан Марстън, за своя законна съпруга, с която да споделиш радост и болка, здраве и болест, добри и лоши времена, бедност и богатство, докато смъртта ви раздели?

Стоун впери поглед в лешниковите й очи и отвърна:

— Да, с цялото си сърце и душа!

„Колко е прелестна и изящна!“ — каза си Стоун и усети пламналото си желание. — „Благодаря на Великия Дух, че я срещнах и успях да я спечеля.“

— Ти, Вирджиния Ан Марстън, вземаш ли този мъж, Стоун Чапман, за свой законен съпруг, с който да споделиш радост и болка, здраве и болест, добри и лоши времена, бедност и богатство, докато смъртта ви раздели?

Джини не сваляше благия си поглед от тъмните топли очи на Стоун.

— Да — рече тя и сетне повтори неговите думи: — с цялото си сърце и душа.

— Пръстенът — рече свещеникът и подкани Стоун, който сякаш бе омагьосан от своята любима. Взе брачната халка от дланта на младоженеца и продължи: — Сложи го на пръста й и повтори след мен: „С този пръстен аз се свързвам с теб, докато смъртта ни раздели“.

Стоун сложи златния пръстен, задържа ръката си върху нейната и докато я гледаше в очите, каза:

— С този пръстен аз се свързвам с теб, докато смъртта ни раздели.

Джини стисна ръцете му и повтори след свещеника:

— С този пръстен аз съм свързана с теб, докато смъртта ни раздели.

Бен и Нан се спогледаха и се усмихнаха. Бяха много развълнувани, че присъстват и споделят този щастлив момент със сина си, че отново са заедно и сега са едно истинско семейство. Дължаха радостта и щастието си на младата жена, станала днес неделима част от техния живот.

Четиримата сложиха лявата си ръка върху Библията, пасторът постави своята най-отгоре и рече:

— Като Божи наместник на земята и упълномощен от властите в Тексас, аз ви обявявам за съпруг и съпруга — и той се обърна към Бен и Нан. Сетне погледна към Стоун и Джини. — Обявявам ви за съпруг и съпруга. Нека това, което Бог е събрал, никой простосмъртен да не може да раздели. Господа, можете да целунете младоженките.

„Най-сетне — помислиха си едновременно и Бен, и Нан — не е нужно да крием любовта си“. Най-после те щяха да се прегръщат, да държат ръцете си, да показват чувствата си открито, без да се страхуват от своята забранена любов. А ако някой ги презира, това си е негова работа. Те заслужават да преживеят този свят миг и слънчевото бъдеще весело им махаше. Прегърнаха се и се целунаха.

Джини и Стоун искаха целувката им да бъде по-дълга, но нито мястото, нито времето бяха подходящи за това. Може би по-късно…

Заслушаха се в думите на пастора, с които той приключваше церемонията.

Той обърна младоженците с лице към гостите и рече:

— Приятели, представям ви мистър и мисис Бенет Чапман. — Сетне махна към Стоун и Джини и продължи: — Представям ви също мистър и мисис Стоун Чапман. Дано бракът ви бъде дълъг и щастлив — пожела той и на двете двойки. — Бог да ви благослови! Амин.

Свидетелите поздравиха грейналите от щастие младоженци. Веселото празненство започна. Джини побъбри с приятелите си, които бяха впечатлени и заинтригувани от безбройните й приключения. Тя не спомена, че Стоун е изпълнявал секретната мисия да залови Червените магнолии. Представи инцидента като кражба, която Стоун е трябвало да разкрие и че той не е могъл да действа, докато бандата не бъде разобличена. Руби, Луси, Мери и Ели прошепнаха един закачлив и романтичен съвет на поруменялата булка.

Масата бе отрупана с храна и напитки. Стоун и Джини танцуваха, смееха се, глезеха се един друг и се забавляваха с приятелите си. Гостите се присъединиха към танците и дори Луси с нейния болен глезен се понесе заедно със съпруга си на дансинга. Щастливите усмивки, приповдигнатото настроение, непринуденото държание бележеха началото на един нов живот за всички.

Джини танцува с баща си няколко пъти и двамата пак си поговориха за Хати. Тя подозираше, че скоро ще има и друга сватба, този път в Колорадо. Споделяше радостта на Мат, че е открил нова любов и се надяваше, че от Хати ще излезе добра съпруга. И все пак тя не предизвика баща си да признае чувствата си. Искаше той да се наслади за втори път на опиянителното преследване и тайната на едно невероятно преживяване.

Когато Джини реши да си почине и да се освежи, тя се замисли за куклата, която лежеше върху леглото й в къщата. „Ах, защо мама не е тук в този тъй важен за мен ден. А може би двете с Джоана ме гледат от някъде и се радват на щастието ми.“

Стоун и Джини се носеха в шеметен танц, приковали погледите си един в друг. Почти не усещаха августовската жега, защото мислите им бяха заети единствено с това, което щеше да последва тържеството. Копнееха да останат сами и да изпълнят обета си с огнена страст.

В седем часа гостите решиха да си тръгват, за да се приберат вкъщи, преди да се смрачи, а и крайно време бе да оставят младоженците да се оттеглят в романтично уединение. Сбогуваха се с най-добри пожелания и с уговорките отново да се съберат. Най-после всички приятели и работници от ранчото си бяха заминали.

Бен погледна към сина си, намигна му и го смушка в ребрата.

— Не знам за вас двамата, но ние с Нан сме изтощени от толкова много емоции за нашата възраст. Затова се оттегляме за почивка. Чистенето може да почака до утре сутринта.

Стоун дари баща си с благодарствена усмивка.

— Ние също. Млади или не и ние доста се изморихме. Доволна ли си, мисис Чапман?

С грейнало лице Джини отвърна:

— Да, съпруже мой.

Бен погледна към Нан.

— Доволна ли си, мисис Чапман?

Нан се усмихна на Джини и отвърна:

— Да, съпруже мой.

Прегърнаха си и се целунаха за „лека нощ“. Малко по-късно, когато бяха вече в спалнята, Джини рече:

— Нещо трябваше да се случи в деня, в който пристигнахме тук, любов моя, но то не стана и все още не е станало.

По лицето му се плъзна закачлива усмивка и тъмните му очи игриво проблеснаха:

— Какво е то, жено? Какво съм забравил?

Джини разкопча ризата му, нежно я свали от раменете и се сгуши в него, като едва — едва докосваше гърдите му с върха на пръстите си и описваше малки кръгове.

— Значи не си спомняш, че ми обеща да не забременявам, преди да застана пред брачния амвон.

Стоун вдигна брадичката й, така че да я погледне в очите и каза:

— Сигурна ли си, любов моя?

Тя се повдигна на пръсти, за да го целуне и призна:

— Не напълно, но преди не ми се е случвало периодът ми да закъснява. Ако съмненията ми се оправдаят, значи съм заченала или в пансиона на Хати, или в колибата на татко, или когато се връщахме в Тексас. Така че все още съм в първия месец.

— Но това е чудесна новина, скъпа. Ще си имаме бебе… Наше бебе… Ако това е истина, Джини Чапман ще построим новия си дом тъкмо когато той… или тя се роди. Ще стана баща… Аз, Стоун Чапман, баща…

Джини забеляза радостта и гордостта, които грееха в погледа му. Да, той ще обсипе децата си с любов, ще ги закриля, ще се посвети на тях. Ще иска да се увери, че те са щастливи и че никога няма да страдат като него. Той най-после се бе освободил от огорчението и озлоблението. Той й принадлежи, завинаги. Край на всякакви тайни помежду им.

Стоун я вдигна на ръце и я занесе на леглото. Легна до нея, в очите му проблеснаха игриви искрици.

— Е, ако Уорън Търнър чуе тази новина… Съвсем ще се стъписа, също както когато си подадох оставката. Ако Вашингтон не беше толкова далеч, той сигурно щеше да дойде на сватбата. Това не е някоя от безразсъдните ти хитрости, за да ме принудиш да си остана вкъщи и да гледам теб и децата нали, умнице моя?

— Не, мистър Специален агент. Ако някога те излъжа отново, ти ще изпратиш по петите ми оня жилав и взискателен скаут, Стив Кар, за да ме хване и накаже. Има за какво да благодарим на Бога, Стоун. Ще бъдем толкова щастливи.

— Да, любов моя, ще бъдем. А сега какво ще правим? — подразни я той.

— Обзалагам се, скъпи мой бивш агент, че с малко повече хитрост ти ще проведеш разследване, ще откриеш следата, която ще те заведе в правилна посока и ще изпълниш настоящата си мисия. С твоите умения и храброст задачата ти няма да е трудна.

Стоун зарови лице в косите й и прошепна с пресипнал от страст глас:

— Ще изпълня тази мисия с най-голямо удоволствие.

Вирджиния Марстън Чапман се усмихна и рече примамливо:

— Тогава, любов моя, нека да препуснем заедно към рая.

Така и направиха.

Информация за текста

© 1992 Джанел Тейлър

© 1993 Цветелина Дечева, превод от английски

Janelle Taylor

Midnight Secrets, 1992

Сканиране: ???

Разпознаване и начална редакция: Xesiona, 2009

Редакция: maskara, 2009

Издание:

Джанел Тейлър. Среднощни тайни

Редактор: Николай Генчев

Оформление на корицата: ЕТ Александър Караманолев

ИК „Бард“, 1993

Свалено от „Моята библиотека“ [http://chitanka.info/text/13559]

Последна редакция: 2009-10-02 17:30:00

Content

Джанел Тейлър
Среднощни тайни

ПРОЛОГ

ПЪРВА ГЛАВА

ВТОРА ГЛАВА

ТРЕТА ГЛАВА

ЧЕТВЪРТА ГЛАВА

ПЕТА ГЛАВА

ШЕСТА ГЛАВА

СЕДМА ГЛАВА

ОСМА ГЛАВА

ДЕВЕТА ГЛАВА

ДЕСЕТА ГЛАВА

ЕДИНАДЕСЕТА ГЛАВА

ДВАНАДЕСЕТА ГЛАВА

ТРИНАДЕСЕТА ГЛАВА

ЧЕТИРИНАДЕСЕТА ГЛАВА

ПЕТНАДЕСЕТА ГЛАВА

ШЕСТНАДЕСЕТА ГЛАВА

СЕДЕМНАДЕСЕТА ГЛАВА

ОСЕМНАДЕСЕТА ГЛАВА

ДЕВЕТНАДЕСЕТА ГЛАВА

ДВАДЕСЕТА ГЛАВА

ДВАДЕСЕТ И ПЪРВА ГЛАВА

ДВАДЕСЕТ И ВТОРА ГЛАВА

Информация за текста