Исабел Алиенде

Градът на зверовете

1

Кошмарът

Александър Колд се събуди на разсъмване, стреснат от кошмар. Сънуваше как огромна черна птица се удря в прозореца с трясък на строшени стъкла, връхлита в къщата и отнася майка му. В съня си той наблюдаваше безсилен как гигантският ястреб сграбчва с жълтите си нокти Лиза Колд за дрехата, излита през същия счупен прозорец и се изгубва в натежалото от гъсти облаци небе. Събудиха го шумът на бурята, вятърът, блъскащ дърветата, дъждът върху покрива, светкавиците и гръмотевиците. Запали лампата с чувството, че го отнася дрейфуваща лодка, и се опря о тялото на голямото спящо до него куче. Съобрази, че на няколко пресечки от къщата му ревеше Тихият океан, заливащ с гневни вълни крайбрежната ивица. Остана заслушан в бурята и замислен за черната птица и майка си, с надежда барабанните удари, които усещаше в гърдите си, да се укротят. Все още беше замаян от картините на лошия сън.

Момчето погледна часовника: шест и половина, време за ставане. Навън едва започваше да просветлява. Реши, че това ще бъде злополучен ден, един от тези, в които по си струва да си останеш в леглото, защото всичко върви наопаки. Много такива дни го сполетяха, откакто майка му се разболя; понякога въздухът в къщата натежаваше толкова, сякаш се намираш на самото морско дъно. В такива дни единственият изход беше да избягаш, да отидеш на плажа и да тичаш с Пончо, докато дъх не ти остане. Но валеше и валеше вече цяла седмица, истински потоп, а освен това Пончо бе ухапан от елен и не искаше да се движи. Алекс беше убеден, че има най-тъпото куче, съществувало някога, единствения четиридесеткилограмов лабрадор, ухапан от елен. През четиригодишния живот на Пончо го бяха нападали борсуци, котката на съседа, а сега и еленът, без да се броят случаите, когато го опръскваха сорилите[1], и трябваше да бъде къпан в доматен сос за смекчаване на миризмата. Алекс се измъкна от леглото, без да смущава Пончо, и треперейки от студ, се облече. Отоплението се включваше в шест, но все още не бе успяло да сгрее стаята му, последната в коридора.

По време на закуската Алекс беше в лошо настроение и нямаше желание да похвали усилието на баща си, че е направил палачинки. Не можеше да се каже, че Джон Колд беше добър готвач: умееше да прави само палачинки, които приличаха на мексикански питки от каучук. За да не го засегнат, децата му ги пъхаха в устата си, но използваха всеки удобен случай да ги изплюят в боклука. Напразно се бяха опитвали да научат Пончо да ги яде: кучето си беше глупаво, но не чак толкова.

— Кога ще се оправи мама? — попита Никол, опитвайки се да набоде каучуковата палачинка с вилицата си.

— Млъкни, глупачке! — каза Алекс, на когото му бе втръснало да чува по няколко пъти седмично все същия въпрос от по-малката си сестра.

— Мама ще умре — обясни Андреа.

— Лъжкиня! Няма да умре! — викна Никол.

— Вие сте някакви сополанки и не знаете какво говорите! — избухна Алекс.

— Хайде, деца, успокойте се. Мама ще се оправи… — прекъсна ги Джон Колд неубедително.

Алекс почувства гняв срещу баща си, срещу сестрите си, срещу Пончо, срещу живота по принцип и дори срещу майка си за това, че се бе разболяла. Излезе бързо от кухнята, готов да тръгне без закуска, но в коридора се спъна в кучето и падна по очи.

— Махни се от пътя ми, скапаняк! — му изкрещя, а Пончо, развеселен, го облиза звучно по лицето, в резултат на което очилата му се омазаха със слюнка.

Да, определено беше един от онези злополучни дни. Минути по-късно баща му откри, че една от гумите на камионетката е спукана, и трябваше да помогне да я сменят, но, така или иначе, загубиха ценно време и трите деца пристигнаха със закъснение в училище. В суетнята на тръгване Алекс не си бе взел домашното по математика, което доведе до влошаване на отношенията му с учителя. Смяташе го за патетично дребно човече, поставило си за цел да му съсипе живота. Като капак на всичко си беше забравил и флейтата, а следобеда имаше репетиция с училищния оркестър; той беше солистът и не можеше да отсъства.

Флейтата беше причината, поради която Алекс трябваше да излезе в голямото междучасие и да си отиде до вкъщи. Бурята бе отминала, но морето продължаваше да се вълнува и той не можа да пресече за по-кратко през плажа, защото вълните прехвърляха крайбрежната ивица и наводняваха улицата. Тръгна по дългия път тичешком, тъй като разполагаше само с четиридесет минути.

През последните седмици, откакто майка му се разболя, една жена идваше да чисти, но този ден беше предупредила, че заради бурята няма да дойде. Във всеки случай от нея нямаше много полза, тъй като къщата все беше мръсна. Още отвън се забелязваше, че е занемарена. Имението сякаш тъгуваше. Запуснатият вид започваше от градината и се разпростираше в стаите — до последното кътче.

Алекс чувстваше, че семейството му се разпада. Сестра му Андреа, която от малка беше по-различна от останалите момичета, бе станала неузнаваема и часове наред се губеше в своя измислен свят, в който имаше вещици, дебнещи от огледалата, и извънземни, плуващи в супата. Не й подхожда вече на възрастта, мислеше си той, на дванадесет години би трябвало да проявява интерес към момчетата, или да си продупчи ушите например. А пък Никол, най-малката в семейството, се занимаваше с колекционирането на нещо като зоологическа градина, сякаш искаше да компенсира липсата на внимание, което майка й не беше в състояние да й даде. Хранеше няколко борсуци и сорили, които обикаляха из къщата; беше осиновила шест осиротели котета и ги държеше скрити в гаража, спаси живота на една голяма птица със счупено крило и държеше в една кутия еднометров смок. Ако майка й намереше смока, би умряла на място от страх, макар че това беше малко вероятно да се случи, защото когато не беше в болницата, Лиза Колд прекарваше деня в леглото.

Като се изключат палачинките на баща му и едни сандвичи с риба тон и майонеза, специалитет на Андреа, от месеци в семейството никой не готвеше. В хладилника имаше само портокалов сок, мляко и сладолед; вечер поръчваха по телефона пица или китайска храна. В началото беше почти купон, защото всеки ядеше, когато му скимнеше, предимно сладко, но вече на всички им липсваше здравословното хранене от нормалните времена. През тези месеци Алекс успя да усети колко голямо беше присъствието на майка му и как тежеше сега нейното отсъствие. Липсваха му както лекият й смях и нежността й, така и нейната строгост. Беше по-взискателна и по-хитра от баща му: невъзможно беше да я заблудиш, защото имаше „трето око“, за да вижда и незабележимото. Не се чуваше вече гласът й, тананикащ на италиански, нямаше музика, нито цветя, нито онова типично ухание на живопис и на току-що изпечени бисквити. Преди майка му успяваше да работи с часове в ателието си, да поддържа безупречна къщата и да чака с курабийки децата; сега едва-едва се надигаше за малко, обикаляше стаите с разсеян вид, сякаш не разпознаваше обстановката, измършавяла, със сенки около подпухналите очи. Платната й, които по-рано приличаха на истински цветни експлозии, сега стояха забравени на поставките и маслото съхнеше в тубите. Лиза Колд сякаш се бе смалила, беше като някакъв мълчалив призрак.

Алекс нямаше вече кого да помоли да му почеше гърба или да му повдигне духа, когато се будеше с чувството, че е хлебарка. Баща му не беше човек на ласките. Излизаха заедно да катерят планини, но говореха малко; а и Джон Колд се беше променил, както всички в семейството. Вече не беше ведрата личност от по-рано; често се дразнеше не само от децата си, но и от жена си. Понякога гръмогласно укоряваше Лиза, че не яде достатъчно, или че не си взима лекарствата, но веднага се разкайваше за избухването си и натъжен я молеше за прошка. Тези сцени разстройваха Алекс: не понасяше да гледа майка си без сили и баща си с очи, пълни със сълзи.

Когато пристигна по обед вкъщи, с изненада видя камионетката на баща си, който по това време винаги работеше в клиниката. Влезе през кухненската врата, вечно без ключ, с намерението да хапне нещо, да си вземе флейтата и да хукне обратно към училището. Огледа се наоколо и видя единствено втвърдените остатъци от снощната пица. Решен да засити глада си, се насочи към хладилника, търсейки чаша мляко. В този момент чу хлипането. Отначало помисли, че са котетата на Никол в гаража, но после си даде сметка, че звукът идваше от стаята на родителите му. Без да има намерение да ги шпионира, почти автоматично се приближи и побутна леко открехнатата врата. Това, което видя, го втрещи.

В средата на стаята се намираше майка му по нощница и боса, седнала на една табуретка, с лице между дланите, и плачеше. Баща му, прав зад нея, държеше стар бръснач, който бе принадлежал на дядото. Дълги черни кичури коса покриваха пода и крехките рамене на майка му, а обръснатият й череп блестеше като мраморен на бледата светлина, процеждаща се през прозореца.

Няколко секунди момчето остана смразено от изумление, без да разбира сцената, без да знае какво означава косата по пода, остриганата глава или този бръснач в ръката на баща му, който проблясваше на милиметри от приведения врат на майка му. Когато успя да дойде на себе си, ужасен вик се надигна у него и вълна от бяс го разтърси целия. Втурна се срещу Джон Колд, поваляйки го с един удар на земята. Бръсначът описа дъга във въздуха, профуча, одрасквайки челото му, и се заби в пода. Майка му започна да го вика, като го дърпаше за дрехата, за да го отблъсне, докато той нанасяше слепешком удари, без да вижда къде попадат.

— Всичко е наред, сине, успокой се, нищо не се е случило — умоляваше Лиза Колд и се опитваше да го задържи с остатъка от силите си, докато баща му пазеше главата си с ръце.

Най-сетне гласът на майка му достигна до неговото съзнание и гневът му мигом се изпари, отстъпвайки на смущението и ужаса от това, което бе сторил. Изправи се и отстъпи, олюлявайки се; после хукна да бяга и се заключи в стаята си. Издърпа бюрото и залости вратата, като си запуши ушите, за да не чува гласовете на родителите си, които го викаха. Дълго време остана опрян на стената, със затворени очи, опитвайки се да контролира урагана от чувства, който го разтърсваше. След това пристъпи към методично разрушаване на всичко, каквото имаше в стаята. Махна афишите от стените и ги скъса един по един, взе бейзболната си топка и я запрати срещу картините и видеото, натроши колекцията си от стари коли и самолети от Първата световна война; изтръгна страниците от книгите си, изтърбуши с швейцарското си войнишко ножче дюшека и възглавниците; наряза с ножица дрехите си и спалното бельо и накрая започна да тъпче лампата, докато не я направи на парчета. Довърши разрушението без бързане, методично, мълчаливо — като някой, който изпълнява фундаментална задача, й се спря едва когато силите му свършиха и нямаше нищо повече за трошене. Подът беше покрит с перушина и пълнеж от дюшека, със стъкла, хартии, парцали и парчета от играчки. Смазан от емоциите и усилието, легна сред цялото това крушение, свит като охлюв, с глава между коленете, и плака, докато заспа.

Александър Колд събуди часове по-късно от гласовете на сестрите си и му трябваха минути, за да си спомни случилото се. Поиска да запали лампата, но тя беше строшена. Доближи се пипнешком до вратата, спъна се и изруга, като усети, че в ръката му се беше забило парче стъкло. Не помнеше, че бе преместил писалището, и трябваше да го изблъска с цялото си тяло, за да отвори вратата. Светлината от коридора озари бойното поле, в каквото се бе превърнала стаята му, и видя учудените лица на сестрите си на прага.

— Стаята ли си подреждаш, Алекс? — присмя се Андреа, докато Никол си закриваше лицето, за да заглуши смеха си.

Алекс им затвори вратата под носовете и седна на пода да размисли, като притискаше порязаната си ръка с пръсти. Идеята да умре от загуба на кръв му се стори примамлива — поне нямаше да се наложи да застане пред родителите си след това, което беше направил, но после размисли. Реши, че трябва да промие раната си, преди да се инфектира. Освен това вече започваше да го боли, явно се беше порязал дълбоко, можеше да си докара тетанус… Излезе с олюляваща се походка, опипом, защото едва виждаше, очилата му се бяха загубили по време на произшествието и очите му бяха подути от плач. Появи се в кухнята, където бяха останалите от семейството, включително майка му с памучна забрадка, вързана на главата, което й придаваше вид на бежанка.

— Съжалявам… — промърмори Алекс с поглед, забит в пода.

Лиза потисна едно възклицание при вида на изцапаната с кръв риза на сина си, но когато мъжът й даде знак, хвана двете момичета за ръце и ги отведе, без да каже дума. Джон Колд се доближи до Алекс, за да се погрижи за наранената му ръка.

— Не знам какво ми стана, татко… — промърмори момчето, без да се осмели да вдигне поглед.

— И мен ме е страх, сине.

— Ще умре ли мама? — попита Алекс с изтънял глас.

— Не знам, Александър. Сложи ръката си под струята със студена вода — нареди му бащата.

Джон Колд изми кръвта, прегледа порязаното и реши да инжектира упойка, за да извади стъклата и да го зашие. Алекс, който обикновено прималяваше само при вида на кръв, сега понесе лечението, без да гъкне, благодарен, че в семейството има лекар. Баща му постави дезинфекциращ крем и му превърза ръката.

— Във всички случаи косата на мама щеше да окапе, така ли? — попита момчето.

— Да, от химиотерапията. За предпочитане е да се отреже наведнъж, вместо да гледаш как обилно пада. Това е най-малкото, сине, ще порасне отново. Седни, трябва да поговорим.

— Прости ми, татко… Ще работя, за да възстановя всичко, което счупих.

— Добре, предполагам, че си имал нужда да излееш мъката си. Няма да говорим повече за това, има други, по-важни неща, които трябва да ти кажа. Налага се да заведа Лиза в една болница в Тексас; там ще я подложат на дълго и сложно лечение. Там е единственото място, където могат да го направят.

— А после ще оздравее ли? — попита загрижено момчето.

— Надявам се, Александър. Естествено, ще отида с нея. Ще трябва да напуснем за известно време къщата.

— Какво ще стане със сестрите ми и с мен?

— Андреа и Никол ще живеят при баба Карла. Ти ще отидеш при майка ми — обясни бащата.

— Кейт? Не искам да ходя при нея, татко! Защо да не остана със сестрите си? Баба Карла поне умее да готви…

— Три деца са много за тъща ми.

— На петнайсет години съм, татко, достатъчно голям съм, за да ме попиташ поне за мнението ми. Не е честно да ме пращаш при Кейт, сякаш съм пакет. Винаги става така, ти взимаш решенията и аз трябва да ги изпълнявам. Вече не съм дете! — добави ядосан Алекс.

— Понякога се държиш като дете — възрази Джон Колд, сочейки порязаната ръка.

— Беше инцидент, на всеки може да се случи. Ще се държа добре при Карла, обещавам ти.

— Знам, че си мирен, сине, но понякога губиш самообладание.

— Казах ти, че ще платя това, което счупих! — изкрещя Алекс, удряйки с юмрук по масата.

— Виждаш ли как губиш контрол? Във всеки случай, Александър, това няма нищо общо с поразиите в стаята ти. Всичко е уговорено предварително с тъща ми и с майка ми. Вие тримата ще трябва да отидете при бабите, няма друг изход. Ще заминеш за Ню Йорк след няколко дни — каза бащата.

— Сам?

— Сам. Опасявам се, че оттук нататък много неща ще трябва да правиш сам. Ще си вземеш и паспорта, защото мисля, че те чака едно истинско приключение с майка ми.

— Къде?

— По Амазонка…

— По Амазонка! — възкликна Алекс ужасен. — Гледах един документален филм за Амазонка, там е пълно с комари, каймани и бандити. Има всякакви болести, включително и проказа!

— Предполагам, че майка ми знае какво върши; тя не би те завела на място, където животът ти ще бъде застрашен, Александър.

— Кейт е способна да ме напъха в река, пълна с пирани, татко. С баба като моята, неприятели не ми трябват — измърмори момчето.

— Съжалявам, но, така или иначе, ще трябва да отидеш, сине.

— А училището? В период на изпити сме. Освен това не мога да изоставя оркестъра от днес за утре…

— Трябва да бъдем гъвкави, Александър. Семейството ни преживява криза. Знаеш ли кои са китайските знаци, за да се напише криза! Опасност плюс възможност. Може би опасността от болестта на Лиза ти предоставя невероятна възможност. Върви да си събереш багажа.

— Какво да събирам? Това, което имам, не е много — измънка Алекс, все още ядосан на баща си.

— Тогава ще вземеш малко. Сега отиди да целунеш майка си, която е много по-разстроена от това, което се случва. На Лиза й е далеч по-трудно, отколкото на всеки един от нас, Александър. Трябва да бъдем силни като нея — каза тъжно Джон Колд.

Допреди няколко месеца Алекс се чувстваше щастлив. Никога не бе проявявал особено любопитство и не се бе опитвал да наднича отвъд сигурните граници на своето съществуване; смяташе, че ако не прави щуротии, всичко ще се подреди някак си. Имаше непретенциозни планове за бъдещето, искаше да стане известен музикант, като дядо си Джоузеф Колд, да се ожени за Сесилия Бърнс в случай, че тя приеме, да има две деца и да живее близо до планините. Беше доволен от живота си, като ученик и спортист бе добър, макар и не отличен, бе дружелюбен и не се забъркваше в сложни проблеми. Смяташе, че е напълно нормален човек, най-малкото в сравнение с родените изверги, каквито имаше по този свят, като онези момчета, които влязоха с автомати в един колеж в Колорадо и избиха своите съученици. Нямаше нужда да отива толкова далеч — и в неговото училище имаше неколцина нагли типове. Не, той не беше от тях. Истината е, че единственото, което желаеше, бе да се върне към живота отпреди няколко месеца, когато майка му беше здрава. Не искаше да отива в Амазонка с Кейт Колд. Тази баба малко го плашеше.

Два дни по-късно Алекс се сбогува с мястото, където бяха преминали петнайсетте години на неговото съществуване. Отнесе със себе си образа на майка си, застанала на вратата на къщата, с шапка, покриваща бръснатата й глава, усмихваща се и махаща с ръка за сбогом, докато сълзите й се стичаха по бузите. Изглеждаше дребничка, уязвима и красива, въпреки всичко. Момчето се качи на самолета, мислейки си за нея и за ужасяващата вероятност да я загуби. Не! Не мога да го допусна, трябва да мисля позитивно, майка ми ще оздравее — шептеше отново и отново по време на дългото пътуване.

2

Ексцентричната баба

Александър Колд стоеше на летището в Ню Йорк сред забързана тълпа, която минаваше покрай него, влачеше куфари и дисаги, блъскаше се и се настъпваше. Половината се движеха с клетъчни телефони, залепени на ухото, говореха като умопобъркани във въздуха и приличаха на автомати. Беше сам, с раницата на гърба си и с една смачкана банкнота в ръката. Носеше още три, сгънати и поставени в ботушите му. Баща му го беше посъветвал да е предпазлив, защото този огромен град не беше като селището на калифорнийския бряг, където живееха и където никога нищо не се случваше. Трите Колдови деца бяха израсли на улицата, там играеха с другите деца, познаваха всички и влизаха в къщите на съседите като в собствения си дом.

Момчето беше пътувало шест часа, пресичайки континента от единия до другия му край, седнало до един потящ се дебелак, чиито тлъстини преливаха извън седалката и стесняваха наполовина неговото пространство. През цялото време човекът се навеждаше с мъка, протягаше ръка към една чанта с провизии и се заемаше да дъвче някакъв сладкиш като нито му позволяваше да спи, нито да гледа кротко филма. Алекс се чувстваше страшно уморен, броеше часовете, които оставаха до приключването на това изпитание, докато най-сетне се приземиха и успя да опъне краката си. Слезе с облекчение от самолета, търсейки с поглед баба си, но не я видя на вратата, както очакваше.

Един час по-късно Кейт Колд все още не се появяваше и Алекс започна наистина да се притеснява. Беше я викал два пъти по високоговорителя, без да получи отговор, и сега трябваше да смени банкнотата си за монети и да използва телефона. Зарадва се на добрата си памет: успя да си спомни номера без колебание, така, както помнеше и нейния адрес, без никога да е бил там, само от картичките, които от време на време й пишеше. Телефонът на баба му звъня дълго, докато той се стараеше със силата на мисълта си да накара някой да го вдигне. „Какво да правя сега?“ — промърмори разстроен. Хрумна му да позвъни на баща си и да го помоли за напътствия, но междуградският разговор можеше да му струва всичките джобни. От друга страна, не му се искаше да се държи като сополанко. Какво можеше да направи баща му от толкова далеч? Не, не трябва да се паникьосва, само защото баба му беше малко закъсняла, каза си той. Не е изключено да я е хванало задръстването или може да обикаля да го търси из летището и да са се разминали, без да се видят.

Мина още половин час и тогава усети такъв гняв срещу Кейт Колд, че ако му се появеше пред очите, сигурно би я нагрубил. Спомни си дебелашките шеги, които тя години наред си правеше с него, като кутията шоколадови бонбони, пълни с лютив сос, която му изпрати за един рожден ден. Няма нормална баба, която би си направила труда да извади със спринцовка съдържанието на всеки бонбон, да го замени с табаско, да увие шоколадите в станиол и да ги постави обратно в кутията, само за да се пошегува с внуците си.

Спомни си също страшните истории, с които ги плашеше, когато ги посещаваше и как настояваше да ги разказва на тъмно. Сега тези измислици вече не бяха толкова въздействащи, но като малък едва не умираше от страх. Сестрите му все още сънуваха кошмари с вампири и зомбита, избягали от гробовете си, които тази баба злодей призоваваше в мрака. В същото време не можеше да отрече, че бяха пристрастени към злокобните й приказки. Не се уморяваха също да я слушат как разказва за опасностите, били те истински или измислени, с които се бе сблъсквала по време на пътуванията си по света. Любимият й разказ беше за един питон в Малайзия, дълъг осем метра, който погълнал фотоапарата й. „Жалко, че не е глътнал теб, бабо“ — коментира Алекс първия път, когато чу разказа, но тя не се обиди. Същата тази жена го научи да плува за по-малко от пет минути, като го бутна в един басейн, когато беше на четири години. Излезе от другата страна с плуване от едното отчаяние, но можеше и да се удави. Неслучайно Лиза Колд ставаше много нервна, когато свекърва й идваше на гости: трябваше да удвои бдителността си, за да запази здравето на своите деца.

След час и половина чакане на летището Алекс вече не знаеше какво да прави. Представи си колко би се наслаждавала Кейт Колд, ако го види така разтревожен, и реши да не й доставя такова удоволствие; трябваше да действа като мъж. Оправи дрехите си, намести раницата на раменете си и излезе на улицата. Контрастът между топлината, глъчката и ярката светлина в сградата и студа, тишината и мрака на нощта навън едва не го събори. Не предполагаше, че зимата в Ню Йорк може да бъде толкова неприятна. Носеше се миризма на бензин, тротоарът беше покрит с мръсен сняг и ледена виелица шибаше лицето като с игли. Даде си сметка, че от вълнението при раздялата със семейството си беше забравил ръкавиците и шапката, които никога не му се бе налагало да използва в Калифорния и които пазеше в един сандък в гаража заедно с останалата част от ски екипировката. Усети пробождане в раната на лявата ръка, която не го бе притеснявала до този момент, и си помисли, че ще трябва да си смени превръзката веднага щом пристигне при баба си. Нямаше представа на какво разстояние беше нейният апартамент, нито колко би му струвал пътят с такси. Нужна му беше карта, но не знаеше откъде да я намери. С вледенени уши и ръце, пъхнати в джобовете, стигна до спирката на автобусите.

— Здравей! Сам ли си? — доближи се до него едно момиче.

Момичето носеше брезентова торба през рамо, шапка, нахлупена до веждите, ноктите й бяха боядисани в синьо и имаше сребърна халка, пробождаща носа й. Алекс остана втренчено очарован — беше почти толкова хубава, колкото тайната му любов Сесилия Бърнс, като се изключат парцаливите й панталони, войнишките й ботуши и по-скоро мръсният й и изгладнял вид. Единствената й горна дреха беше късо яке от изкуствена кожа с цвят на портокал, което едвам й стигаше до кръста. Не носеше ръкавици. Алекс измърмори някакъв неясен отговор. Баща му го беше предупредил да не говори с непознати, но това момиче не можеше да представлява никаква заплаха, беше едва няколко години по-голямо, почти толкова слабо и ниско като майка му. В действителност до нея Алекс се почувства силен.

— Къде отиваш? — настоя непознатата, запалвайки цигара.

— В къщата на баба ми, живее на ъгъла на Четиринадесета улица и Второ авеню. Знаеш ли как да стигна дотам? — опита се да разузнае Алекс.

— Разбира се, аз отивам в същата посока. Можем да вземем автобуса. Аз съм Моргана — представи се девойката.

— Никога не съм чувал подобно име — забеляза Алекс.

— Сама си го избрах. Тъпата ми майка ми е дала едно толкова вулгарно име, каквато е тя самата. А ти? Как се казваш? — попита, издухвайки пушек през ноздрите си.

— Александър Колд. Викат ми Алекс — отговори, леко скандализиран, че говори за семейството си с такива думи.

В продължение на десетина минути чакаха на унилата, потрепвайки с крака в снега, за да се стоплят; Моргана се възползва от това, за да изложи сбито резюме на своя живот: от години вече не ходела на училище — то било само за тъпаци; избягала от дома си, защото не понасяла втория си баща, който бил една противна свиня.

— Ще се включа в рок състав, това е мечтата ми — добави. — Единственото, от което имам нужда, е електрическа китара. Каква е тази кутия, която носиш вързана на раницата си?

— Флейта.

— Електрическа?

— Не, с батерии — присмя се Алекс.

Точно когато ушите му вече се превръщаха в ледени висулки, се появи автобусът и двамата се качиха. Момчето плати билета си и получи рестото, докато Моргана тършуваше ту в единия, ту в другия джоб на своето портокалово сако.

— Портмонето ми! Май са ми го откраднали… — запелтечи.

— Съжалявам, момиче. Ще трябва да слезеш — нареди й шофьорът.

— Не е моя вината, че са ме обрали — избухна почти с крясъци тя пред смутения Алекс, който изпитваше ужас при мисълта, че може да привлече вниманието на околните.

— И аз не съм виновен. Обърни се към полицията — отвърна сухо шофьорът.

Момичето разтвори брезентовата си торба и изпразни цялото й съдържание на входа на превозното средство: дрехи, козметика, пържени картофки, разнообразни кутии и пакетчета с най-различни размери и едни обувки с високи токчета, които сякаш принадлежаха на друг човек — толкова беше трудно да си я представиш с тях. Прегледа всяха част от дрехите с поразителна мудност, като обръщаше дрехата наопаки, отваряше всяка кутийка и всяко пакетче, тръскаше бельото пред погледите на всички. Алекс се извърна, още по-смутен. Не му се искаше хората да си помислят, че това момиче и той са заедно.

— Не мога да чакам цяла нощ, момиче. Трябва да слезеш — повтори шофьорът, този път със заплашителна интонация. Моргана не му обърна внимание. Беше си съблякла оранжевото яке и ровеше подплатата, докато останалите пътници в автобуса започнаха да протестират заради забавянето.

— Дай ми назаем! — поиска най-накрая тя, обръщайки се към Алекс.

Момчето усети как ледът от ушите му се стопява и предположи, че те са започнали да се оцветяват, както се случваше в кулминационни моменти. Те бяха неговата прокоба: тези уши винаги го издаваха, особено когато стоеше пред Сесилия Бърнс — момичето, в което беше влюбен от детската градина, без да има каквато и да било надежда за взаимност. Алекс бе стигнал до заключението, че няма никаква причина Сесилия да се спре на него, след като можеше да избира сред най-добрите атлети на колежа. Той не се отличаваше с нищо, единствените му таланти бяха да се катери по планините и да свири на флейта, но нито едно момиче с малко ум в главата не се интересуваше от планини и флейти. Беше му отредено да я обича мълчаливо до края на живота си, освен ако не се случеше чудо.

— Дай ми назаем за билет — повтори Моргана.

При нормални обстоятелства за Алекс нямаше голямо значение дали ще си загуби парите, но в този момент не беше в състояние да проявява щедрост. От друга страна, реши той, няма мъж, който би могъл да изостави една жена в такава ситуация. Стигаха му точно, за да й услужи, без да прибягва до банкнотите, сгънати в ботушите му. Плати втория билет. Моргана му отправи шеговита целувка с върха на пръстите си, изплези се на шофьора, който я гледаше възмутен, събра си бързо нещата и последва Алекс към задната седалка на превозното средство, където седнаха заедно.

— Спаси ми кожата. Веднага щом мога, ще ти върна парите — увери го тя.

Алекс не отговори. Имаше един принцип: ако заемеш пари на някого и повече не го видиш, парите са добре похарчени. Моргана предизвикваше у него смесени чувства: и го привличаше, и го отблъскваше, беше съвсем различна от което и да било момиче в неговото селище, включително и от „най-отворените“. За да не я гледа като глупак с отворена уста, пропътува по-голямата част от дългия път мълчаливо, с поглед, вперен в тъмното стъкло на прозореца, в което се отразяваха Моргана и собственото му мършаво лице с кръгли очила и тъмна като на майка му коса. Кога ли ще започне да се бръсне? Не се беше развил като мнозина от своите приятели; все още беше голобрад хлапак, един от най-ниските в класа. Дори Сесилия Бърнс беше по-висока от него. Единственото му преимущество бе, че за разлика от други подрастващи от колежа, имаше здрава кожа, защото, появеше ли му се пъпка, баща му веднага й впръскваше кортизон. Майка му го уверяваше, че няма за какво да се тревожи: някои израстват по-рано, други — по-късно; в семейство Колд всички мъже бяха високи, но той знаеше, че наследствеността е капризно нещо и може да се е метнал на майчиния си род. Лиза Колд беше ниска, дори и за жена; гледана отзад, приличаше на четиринадесетгодишно момиченце, особено откакто болестта я беше смалила. Мислейки за нея, усети как сърцето му се свива и дъхът му спира, сякаш гигантска ръка го беше стиснала за гърлото.

Моргана беше свалила коженото си яке с цвят на портокал. Отдолу носеше къса блуза от черна дантела, която оставяше корема й гол, и една кожена каишка с метални краища, като на зло куче.

— Умирам за една цигари — каза.

Алекс й посочи надписа, който забраняваше да се пуши в автобуса. Тя хвърли поглед наоколо. Никой не им обръщаше внимание. Около тях имаше много празни седалки, а другите пътници четяха или дремеха. Като се увери, че никой не ги наблюдава, тя бръкна под блузата си и извади от сутиена си една кирлива торбичка. Направи му таен знак, поклащайки торбичката пред ноздрите му.

— Трева — прошепна.

Александър Колд отказа с поклащане на главата. Ни най-малко не се смяташе за пуритан, беше пробвал марихуана и алкохол на няколко пъти, като почти всички свои съученици от гимназията, но не можеше да разбере кое бе толкова привлекателно в тях, като се изключи фактът, че бяха забранени. Не му допадаше да губи контрол. Катерейки се по планините, беше изпитал удоволствието от усещането, че владееш тялото и ума си. Връщаше се от тези екскурзии с баща си изтощен, натъртен и изгладнял, но щастлив, пълен с енергия, горд, че е победил за пореден път своите страхове и препятствията на планината. Усещаше се наелектризиран, силен, почти непобедим. В тези случаи баща му го потупваше приятелски по гърба като награда за геройството, но не казваше нищо, за да не подхранва суетата му. Джон Колд не си падаше по ласкателствата, искаше се много, за да спечелиш похвална дума от него, но синът му и не чакаше да я чуе, достатъчно му беше и това мъжко потупване.

Подражавайки на баща си, Алекс се беше научил да изпълнява задълженията си по най-добрия възможен начин, без да се надценява, макар че тайно се гордееше с три добродетели, които смяташе че притежава: мъжеството да катери планини, таланта да свири на флейта и яснотата в мисленето. По-трудно беше да признае недостатъците си, макар да си даваше сметка, че имаше най-малко два, които трябваше да се опита да поправи, както не един път му беше обръщала внимание майка му: неговият скептицизъм, който го караше да се съмнява почти във всичко, и лошият му характер, поради който избухваше в най-неподходящия момент. Това бе нещо ново за него, защото само допреди няколко месеца беше доверчив и винаги в добро настроение. Майка му твърдеше, че това са неща, свързани с възрастта, и ще отминат, но той не беше толкова сигурен като нея. Във всеки случай не го привличаше предложението на Моргана. Когато беше пробвал дрога, не бе усещал да лети в рая, както твърдяха някои от приятелите му, само дето главата му се пълнеше с пушек и краката му омекваха. За него нямаше по-висше преживяване от това, да се люлее на сто метра височина, увиснал на въже във въздуха, знаейки точно коя е следващата стъпка, която трябва да направи. Не, дрогата не беше за него. Нито пък цигарите, защото имаше нужда от здрави дробове, за да се катери и да свири на флейта. Усмихна се неволно като си спомни метода, използван от баба му Кейт, за да изкорени окончателно изкушението на тютюна. Тогава той беше на единайсет години и независимо от това, че баща му му бе говорил много за рака на белите дробове и други последствия от никотина, имаше навика да пуши тайно с приятелите си зад гимнастическия салон. Кейт Колд пристигна, за да изкара Коледа с тях, и с обонянието си на хрътка не закъсня да открие миризмата, независимо от дъвката и одеколона, с които той се стараеше да я прикрие.

— Толкова отрано ли пушим, Александър? — попита го в много добро настроение. Той се опита да отрече, но тя не му даде време. — Ела с мен, хайде да се поразходим — каза.

Момчето се качи в колата, затегна добре предпазния колан и измърмори през зъби едно заклинание за късмет, защото баба му беше същинска терористка на волана. Оправдавайки се, че в Ню Йорк никой нямал кола, караше, сякаш я преследваха. Стигнаха с лашкане и спиране до супермаркета, откъдето тя се сдоби с четири големи пури черен тютюн, след това го отведе на една спокойна уличка, спря далеч от недискретните погледи и се зае да запали по една пура за всеки. Пушеха и пушеха на затворени врати и прозорци, докато димът не започна да им пречи да виждат. Алекс усещаше как му се завива свят и как в стомаха му нещо се повдига и спуска. Скоро вече не можеше да издържа повече, отвори вратата и се изсипа на улицата като торба, измъчен до дъното на душата си. Баба му почака усмихната да приключи с изпразването на стомаха си, без да предложи да му държи челото или да го успокои, както би сторила майка му, а после запали друга пура и му я подаде.

— Хайде, Александър, докажи ми, че си мъж, и изпуши още една — предизвикваше го, забавлявайки се.

През следващите два дни момчето трябваше да остане на легло, зелено като гущер и убедено, че гаденето и главоболието ще го довършат. Баща му реши, че е вирусно, а майка му бе на път да заподозре свекърва си, но не посмя да я обвини пряко в отровителство на внучето. Оттогава навикът да се пуши, който имаше такъв успех сред някои от приятелите му, преобръщаше червата на Алекс.

— Тази трева е от най-добрата — настоя Моргана, сочейки съдържанието на торбичката. — Имам също и това, ако предпочиташ — добави, показвайки две бели хапчета в дланта си.

Алекс се извърна и втренчи поглед в прозореца на автобуса, без да отговори. Знаеше от опит, че е по-добре да замълчи, или да смени темата. Каквото и да кажеше, щеше да прозвучи глупаво и момичето щеше да си помисли, че е сополанко, или че има религиозни фундаменталистки възгледи. Моргана сви рамене и запази съкровищата си в очакване на по-подходящ момент. Бяха пристигнали на автобусната спирка в центъра на града и трябваше да слизат.

В този час потокът от хора все още не беше намалял, нито пък движението по улиците, макар че канцелариите и търговските обекти вече бяха затворени; за сметка на това имаше отворени барове, театри, кафенета и ресторанти. Алекс се разминаваше с хората, без да различава лицата им; виждаше само прегърбените им фигури, увити в тъмни палта, които крачеха забързано. Забеляза неясни туловища, проснати на земята точно до някакви скари на тротоара, откъдето излизаха струи пара. Досети се, че това са скитници, сгушени до отоплителните отвори на сградите, които бяха единственият източник на топлина в зимната нощ.

Студените неонови светлини и фаровете на колите придаваха на мокрите и мръсни улици нереален вид. По ъглите имаше камари от черни чували, някои скъсани, с разпилени боклуци. Някаква просякиня, загърната в парцаливо палто, човъркаше в чувалите с пръчка, докато рецитираше безкрайна литания на някакъв измислен език. Алекс трябваше да отскочи настрани, за да избегне един плъх с отхапана и кървяща опашка, който стоеше по средата на тротоара и не помръдна, когато минаха покрай него. Ръмженето на трафика, полицейските сирени и от време на време воят на някоя линейка прорязваха въздуха. Един млад мъж, много висок и недодялан, мина, крещейки, че наближава краят на света, и пъхна в ръката му смачкан лист хартия, на който се виждаше полуразголена блондинка с дебели устни, предлагаща масажи. Някакъв човек с ролкови кънки и слушалки на ушите го блъсна, запращайки го до стената. „Гледай къде вървиш, тъпанар!“ — викна нападателят.

Алекс усети, че раната на ръката започва отново да тупти. Помисли, че е попаднал в научнофантастичен кошмар, в един страховит мегаполис от цимент, стомана, стъкло, мръсотия и самота. Заля го вълна от носталгия по мястото непосредствено до морето, където бе прекарал живота си. Това спокойно и скучно селище, откъдето така често беше искал да избяга, сега му се струваше очарователно. Моргана прекъсна мрачните му мисли.

— Умирам от глад. Не можем ли да хапнем нещо? — предложи.

— Късно е вече, трябва да стигна при баба ми — извини се той.

— Спокойно, човече, ще те заведа при баба ти. Близо сме, но ще ни дойде добре да пъхнем нещо в коремите — настоя тя.

Без да му даде възможност да откаже, го повлече за ръката към вътрешността на някакъв шумен локал, който миришеше на бира, на горчиво кафе и на фританга[2]. Зад голям тезгях от гетинакс стояха двама азиатци, които сервираха мазни манджи. Моргана се настани на един стол пред тезгяха и се зае да изучава менюто, написано с тебешир върху една дъска на стената. Алекс разбра, че ще му се наложи да плати яденето, и се запъти към банята, за да извади банкнотите, които носеше скрити в ботушите си.

Стените на тоалетната бяха покрити с мръсни думи и неприлични рисунки, на земята имаше смачкани хартии и локви вода, която капеше от ръждясалия водопровод. Влезе в една кабинка, затвори вратата с резето, остави раницата на пода и, независимо от погнусата, се наложи да седне на нужника, за да си свали ботушите, което съвсем не бе лека задача в това тясно пространство и с тази превързана ръка. Помисли за заразите и за безбройните болести, които можеш да пипнеш в една обществена тоалетна, както казваше баща му. Трябваше да опази ограничения си капитал.

Преброи парите си с въздишка; той нямаше да яде и се надяваше Моргана да се задоволи с евтино ядене — не изглеждаше да е от онези, които се хранят обилно. Докато не стигнеше невредим в апартамента на Кейт Колд, трите банкноти, сгънати веднъж и после още веднъж, бяха всичко, което притежаваше на този свят; те представляваха разликата между спасението и това — да умре от глад и студ, проснат на улицата като просяците, които беше видял малко преди това. Ако не намереше адреса на баба си, винаги можеше да се върне на летището, да изкара нощта свит в някой ъгъл и на следващия ден да се прибере у дома, тъй като разполагаше с билет за връщане. Сложи си отново ботушите, пъхна парите в едно отделение на раницата и излезе от кабинката. В тоалетната нямаше никой друг. Минавайки пред умивалника, пусна раницата си на пода, намести превръзката на лявата си ръка, изми старателно дясната със сапун, наплиска добре лицето си, за да разсее умората, и след това се подсуши с хартия. Когато се наведе да си вземе раницата, с ужас установи, че тя е изчезнала.

С разтуптяно сърце изхвърча като стрела от тоалетната. Кражбата беше станала преди по-малко от минута; крадецът не можеше да е далеч; ако се затичаше, можеше да го настигне, преди да се е изгубил в уличната тълпа. В заведението всичко беше постарому: същите потящи се сервитьори зад тезгяха, същите безизразни редовни клиенти, същата мазна манджа, същият шум от чинии и рокмузика, надута докрай. Никой не забеляза вълнението му, никой не се обърна да го погледне, когато изкрещя, че са го обрали. Единствената разлика беше, че Моргана не седеше на стола пред бара, където я бе оставил. От нея нямаше и помен.

Алекс в миг отгатна кой го беше последвал скришом, кой го бе причакал от другата страна на вратата на тоалетната, издебвайки сгоден момент, кой беше успял да отмъкне раницата му за секунди. Плесна се по челото. Как можа да прояви такава наивност! Моргана го беше измамила, сякаш беше бебе, ограбвайки му всичко, с изключение на дрехите, с които бе облечен. Беше загубил парите си, самолетния билет за връщане и дори драгоценната си флейта. Единственото, което му оставаше, беше паспортът, който по случайност носеше в джоба на сакото си. Трябваше да направи огромно усилие, за да надвие желанието да се разреве като глупак.

3

Противният човек от джунглата

С питане до Цариград се стига — беше една от аксиомите на Кейт Колд. Нейната работа я принуждаваше да пътува по далечни места, където сигурно много пъти бе прилагала тази поговорка на практика. Алекс беше по-срамежлив, притесняваше се да спре някой непознат и да пита нещо, но нямаше друг изход. Едва успя да се успокои и да си възвърне говора, приближи се до някакъв човек, който дъвчеше хамбургер, и се поинтересува как може да стигне до Четиринадесета улица и Второ авеню. Онзи сви рамене и не отговори. Почувствало се засегнато, момчето се изчерви. Поколеба се няколко минути и накрая се обърна към един от персонала зад тезгяха. Човекът посочи с ножа, който държеше в ръка, в неясна посока и, надвиквайки шума в ресторанта, му даде някакви напътствия с толкова силен акцент, че той не разбра нито дума. Реши, че е въпрос на логика: трябваше да разузнае от коя страна се пада Второ авеню и да брои улиците — много просто; но не беше всъщност толкова лесно, след като откри, че се намира на Четиридесет и втора улица и Осмо авеню, и пресметна колко път трябва да извърви в този смразяващ студ. Благодарен беше на тренинга си да катери планини: щом може да изкара шест часа, пълзейки като муха по скалите, ще да успее да премине някакви си улици по равен терен. Вдигна яката на якето, сгуши глава между раменете си, сложи ръце в джобовете и закрачи.

Минаваше полунощ и започваше да вали сняг, когато момчето стигна до улицата на баба си. Кварталът му се стори западнал, мръсен и грозен, никъде нямаше нито едно дръвче, а от известно време не се срещаха и хора. Помисли, че само нещастник като него можеше да крачи в този час по опасните улици на Ню Йорк; не беше станал жертва на нападение, само защото нямаше такъв бандит, който би дръзнал да излезе в този студ. Сградата представляваше сива купа сред много други подобни купи, заобиколена от ограда. Натисна звънеца и тутакси дрезгавият и суров глас на Кейт Колд попита кой се осмелява да я безпокои в този час на нощта. Алекс отгатна, че тя го чака, макар че, естествено, никога нямаше да си го признае. Беше измръзнал до мозъка на костите и никога в живота си не бе чувствал такава нужда да се хвърли в нечии обятия, но когато най-накрая вратата на асансьора се отвори на единадесетия етаж и той се озова пред баба си, бе решен да не й позволи да го види умърлушен.

— Здравей, бабо — поздрави възможно най-ясно, като се има предвид колко много тракаха зъбите му.

— Казвала съм ти да не ми викаш „бабо“! — смъмри го тя.

— Здравей, Кейт.

— Идваш доста късно, Александър.

— Не се ли разбрахме, че ще ме посрещнеш на летището? — отговори той, като се стараеше да не потекат сълзите му.

— Нищо не сме се разбирали. Ако не можеш да стигнеш от летището до дома ми, още по-малко ще си в състояние да дойдеш с мен в джунглата — каза Кейт Колд. — Съблечи си якето и ботушите, щети дам чаша шоколад и ще ти приготвя топла вана, но да знаеш, че го правя само за да ти спестя пневмонията. Трябва да си здрав за пътуването. Не се надявай да те глезя в бъдеще, разбрахме ли се?

— Никога не съм очаквал да ме глезиш — отвърна Алекс.

— Какво ти е на ръката? — попита тя при вида на напоената с кръв превръзка.

— Дълго е за разказване.

Малкият апартамент на Кейт Колд беше тъмен, претъпкан и неподреден. Два от прозорците — с нечисти стъкла, гледаха към осветен вътрешен двор, а третият — към една тухлена стена с пожарна стълба. Видя куфари, раници, торби и сандъци, нахвърляни из ъглите, книги, вестници и списания, накамарени върху масите. Имаше няколко човешки черепа, донесени от Тибет, лъкове и стрели от пигмеите в Африка, погребални делви от пустинята Атакама, вкаменели бръмбари от Египет и хиляди други предмети. Дълга змийска кожа се простираше по протежение на цяла една стена. Беше принадлежала на прочутия питон, който погълнал фотоапарата й в Малайзия.

Дотогава Алекс не бе виждал баба си в нейна среда и трябваше да си признае, че сега, като я гледаше заобиколена от вещите й, му се стори много по-интересна. Кейт Колд беше на шестдесет и четири години, беше слаба и мускулеста, само жили, с обрулена от ветровете кожа; сините й очи, видели много свят, бяха проницателни и остри като ками. Сивата й коса, която тя подстригваше сама с ножица, без да се гледа в огледалото, стърчеше във всички посоки, сякаш никога не беше вчесвана. Гордееше се със зъбите си — едри и силни, способни да трошат орехи и да отпушват бутилки; хвалеше се също, че никога не си е чупила кост, че никога не е посещавала лекар и че е преживяла от пристъпи на малария до ухапвания на скорпион. Пиеше чиста водка и пушеше черен тютюн с моряшка лула. Зиме и лете се обличаше с едни и същи панталони и елек с джобове отвсякъде, където носеше необходимото за оцеляване в случай на бедствие. Понякога, когато трябваше да се облече елегантно, си сваляше жилетката и си слагаше колие от мечешки зъби — подарък от един апахски вожд.

Лиза, майката на Алекс, се ужасяваше от Кейт, но децата очакваха посещенията й с нетърпение. Тази чудата баба, героиня на невероятни приключения, им носеше вести от толкова екзотични места, които човек трудно можеше да си представи. Трите деца колекционираха нейните пътеписи, появяващи се в различни вестници и списания, и пощенските картички и снимки, които тя им пращаше от четирите краища на света. Макар че понякога се стесняваха да я представят на своите приятели, всъщност се чувстваха горди, че член на тяхното семейство беше почти знаменитост.

Половин час по-късно Алекс се беше затоплил от банята и седеше увит в една хавлия, с вълнени чорапи, лакомо поглъщайки кюфтета от месо с картофено гаоре — едно от малкото неща, които ядеше с удоволствие, и единственото, което Кейт умееше да готви.

— Това са остатъците от вчера — каза тя, но Алекс изчисли, че ги беше приготвила специално за него. Не искаше да й разказва за премеждието си с Моргана, за да не изглежда като глупак, но трябваше да си признае, че му бяха откраднали всичко, което носеше.

— Предполагам, ще ми кажеш, че трябва да се науча да не се доверявам на никого — смънка засрамено момчето.

— Напротив, тъкмо щях да ти кажа да се научиш да вярваш в себе си. Ето, Александър, независимо от всичко, ти успя да стигнеш до апартамента ми без проблеми.

— Без проблеми? Едва не умрях от измръзване по пътя. Щяха да намерят трупа ми по време на пролетното топене на ледовете — отвърна той.

— Едно пътуване от хиляди мили винаги започва с премеждия. А паспорта? — разпитваше Кейт.

— Оцеля, защото го носех в джоба си.

— Залепи си го с лейкопласт за гърдите, защото ако го загубиш — край!

— Най-много съжалявам за флейтата ми — каза Алекс.

— Ще трябва да ти дам флейтата на дядо ти. Смятах да я запазя, докато проявиш някакъв талант. Допускам обаче, че ще й е по-добре в твоите ръце, отколкото да се търкаля някъде тук — предложи Кейт.

Потърси по рафтовете, които покриваха стените на апартамента й от пода до тавана, и му връчи една прашна кутия от черна кожа.

— Вземи, Александър. Дядо ти я ползва четиридесет години, пази я.

В кутията беше флейтата на Джоузеф Колд — най-известния флейтист на столетието, както твърдяха критиците, след като умря. Щеше да е по-добре, ако го бяха казали докато бедният Джоузеф беше жив — бе коментарът на Кейт, когато го прочете в пресата. Бяха разведени отпреди тридесет години, но в завещанието си Джоузеф Колд остави половината от имуществото си на бившата си съпруга, включително и най-добрата си флейта, която неговият внук сега държеше в ръцете си. Алекс отвори благоговейно повредената кожена кутия и погали флейтата: беше прекрасна. Взе я нежно и я допря до устните си. Като духна, звуците се отрониха от инструмента с такава прелест, че самият той се изненада. Звучеше много по-различно от флейтата, която Моргана му открадна.

Кейт Колд даде възможност на внука си да разучи инструмента и разточително да й благодари, както тя очакваше. След това му подаде едно пожълтяло книжле с разлепени корици: Наръчник за здравето на храбрия пътешественик. Момчето го отвори напосоки и прочете симптомите на една смъртоносна болест, която може да се хване от ядене на мозъка на предците.

— Не ям органи — каза.

— Никога не знаеш какво слагат в кюфтетата — отвърна баба му.

Стреснат, Александър погледна недоверчиво остатъците от порцията си. Около Кейт Колд беше необходимо да се действа много предпазливо. Опасно беше да имаш предци като нея.

— Утре ще трябва да се ваксинираш срещу половин дузина тропически болести. Дай ми да погледна тази ръка, не можеш да пътуваш с инфекция — изкомандва Кейт.

Прегледа го грубо, реши, че синът й Джон бе свършил добра работа, за всеки случай изсипа върху раната половин флакон дезинфекционен разтвор и му съобщи, че на следващия ден сама ще му махне конците. Било много лесно, каза, всеки можел да го направи. Алекс подскочи. Баба му имаше лошо зрение и носеше издраскани очила, които беше купила „втора ръка“ на някакъв пазар в Гватемала. Докато му слагаше нова превръзка, Кейт му обясни, че списанието Интернешънъл Джеографик финансирало експедиция в сърцето на тропическата гора по Амазонка, между Бразилия и Венецуела, чиято цел била да търси гигантско създание, вероятно хуманоид, което било забелязвано неколкократно. Били открити огромните му следи. Онези, които успели да се доближат до него, твърдели, че това животно или примитивно човешко същество било по-високо от мечка, имало много дълги ръце и цялото било покрито с черни косми. Определяли го като горския тропически двойник на хималайския йети.

— Може да е маймуна… — допусна Алекс.

— Не смяташ ли, че не един се е сетил за тази възможност? — прекъсна го баба му.

— Но няма доказателства, че наистина съществува… — подхвърли Алекс.

— Не притежаваме акт за раждане на Звяра, Александър. А! Важна подробност: казват, че излъчвал толкова остра миризма, че животните и хората припадали или се парализирали близо до него.

— Щом хората припадат, значи никой него е виждал.

— Точно така, но от следите личи, че се движи на два крака. И не използва обувки, в случай, че това е следващият ти въпрос.

— Не, Кейт! Следващият ми въпрос е дали употребява шапка! — избухна нейният внук.

— Не вярвам.

— Опасен ли е?

— Не, Александър. От най-милите е. Не краде, не отвлича деца и не руши частна собственост. Само убива. Прави го чисто, без шум, трошейки костите и изкормвайки жертвите си с истинска елегантност, като професионалист — подигра се баба му.

— Колко души е убил? — разузнаваше Алекс все по-обезпокоен.

— Не много, ако отчетем излишъка от население в света.

— Колко, Кейт?

— Неколцина търсачи на злато, двама войници, някакви търговци… Накратко, не се знае точният брой.

— Убивал ли е индианци? Колко? — попита Алекс.

— В действителност не е известно. Индианците знаят да броят само до две. Освен това за тях смъртта е относителна. Ако решат, че някой им е откраднал душата или е стъпвал върху техните следи, или е завладял сънищата им например, за тях това е по-лошо, отколкото да си мъртъв. Същевременно някой, който е умрял, може да продължи да живее като дух.

— Сложно е — каза Алекс, който не вярваше в духове.

— Кой ти каза, че животът е прост?

Кейт Колд му обясни, че експедицията ще бъде ръководена от един известен антрополог, професор Людовик Льоблан, който години наред изследвал следите на така нареченото йети, или страховития снежен човек, по границата между Китай и Тибет, без да го открие. Живял също сред някакво индианско племе от Амазонка и твърдял, че те били най-дивите на планетата: при първата небрежност изяждали своите пленници. Тази информация не е особено успокояваща, призна Кейт. За водач щял да им служи един бразилец на име Сезар Сантос, който бил прекарал живота си в тази област и бил в добри отношения с индианците. Човекът имал малък самолет — малко разнебитен, но все още в добро състояние, с който можели да се опитат да проникнат до територията на индианските племена.

— В училище учихме за Амазонка в час по екология — съобщи Алекс, чиито очи вече се затваряха.

— Край с този урок, не е нужно да знаеш нищо повече — отсече Кейт. И добави: — Предполагам, че си уморен. Можеш да спиш на дивана, а утре рано започваш да работиш за мен.

— Какво трябва да правя?

— Каквото ти наредя. Засега ти нареждам да спиш.

— Лека нощ, Кейт… — прошепна Алекс, търкулвайки се върху възглавниците на дивана.

— Я го гледай ти! — измърмори баба му. Почака да заспи и го зави с две одеяла.

4

Река Амазонка

Кейт и Александър Колд пътуваха в търговски самолет, прелитайки над Северна Бразилия. Часове наред бяха наблюдавали от въздуха една безкрайна горска шир, цялата в един и същ наситен яркозелен цвят, пресечена от реки, които се плъзгаха като блестящи змии. Най-грамадната от всички беше с цвят на кафе с мляко.

„Река Амазонка е най-широката и най-дългата на Земята, пет пъти по-голяма от всяка друга. Само астронавтите, на път към Луната, са успели да я видят цялата от разстояние“ — прочете Александър в туристическия пътеводител, който баба му купи в Рио де Жанейро. Не пишеше, че тази необятна област, последният рай на планетата, се унищожава систематично поради алчността на предприемачи и авантюристи, както беше учил в училище. Строяха път — прорез през тропическата гора, откъдето масово прииждаха заселници и изнасяха тонове дървен материал и минерали.

Кейт уведоми внука си, че ще се изкачат по река Негро до Горно Ориноко — един почти неизследван триъгълник, където беше концентрирана по-голямата част от индианските племена. Предполагаше се, че оттам произхождаше Звярът.

— Тук в книгата пише, че тези индианци живеят като през каменната ера. Още не са измислили колелото — изкоментира Алекс.

— Не им е необходимо. Не върши работа на такъв терен, нямат какво да пренасят и за никъде не бързат — отговори Кейт Колд, която не обичаше да я прекъсват, докато пишеше. През по-голяма част от пътя тя си водеше записки в своите бележници със ситен и нечетлив, подобен на следи от мухи почерк.

— Не познават писмеността — добави Алекс.

— Сигурно е, че имат добра памет — каза Кейт.

— Няма прояви на изкуство, само си боядисват телата и се украсяват с пера — обясни Алекс.

— Малко ги интересува бъдещето, нито това да са различни сред останалите. По-голямата част от нашите така наречени „артисти“ би трябвало да последват примера им — отвърна баба му.

Отиваха в Манаос — най-населения град в областта на Амазонка, който е бил в разцвета си, когато се разраснал добивът на каучук в края на деветнадесети век.

— Ще се запознаеш с най-мистериозната тропическа гора в света, Александър. Там има места, където духовете се появяват посред бял ден — обясни Кейт.

— Да бе, както и „противния човек от джунглата“, когото отиваме да търсим — усмихна се саркастично внукът й.

— Наричат го „Звяра“. Може да не е само един екземпляр, а няколко, цяло семейство или племе от зверове.

— Много си доверчива за твоята възраст, Кейт — произнесе се момчето, без да успее да скрие ироничната си интонация, виждайки, че баба му вярва в тези истории.

— С възрастта се придобива известна скромност, Александър. Колкото повече години трупам, толкова по-невежа се чувствам. Само младите имат обяснение за всичко. На твоята възраст можеш да се държиш арогантно и не е толкова важно дали се правиш на глупак — отвърна сухо тя.

Като слязоха от самолета в Манаос, усетиха климата по кожата си — като пешкир, напоен с гореща вода. Там щяха да се съберат с останалите членове от експедицията на Интернешънъл Джеографик. Освен Кейт Колд и внука й Александър, в нея участваха Тимоти Брус — английски фотограф с дълго конско лице и жълти от никотина зъби, заедно с мексиканския си помощник Жоел Гонсалес и прочутият антрополог Людовик Льоблан. Алекс си представяше Льоблан като мъдрец с бяла брада и внушителна фигура, а се оказа, че е едно човече около петдесетте — ниско, кльощаво, нервно, с непроменящо се изражение на презрение или на жестокост върху устните и с хлътнали като на плъх очи. Ходеше облечен като ловец на зверове от филмите — от оръжията, които висяха на колана му до тежките ботуши и австралийската шапка, украсена с цветни перца. Кейт изкоментира под носа си, че му липсва само един мъртъв тигър, върху който да си опре победоносно крака. През младежките си години Льоблан прекарал известно време по Амазонка и написал обемист трактат за индианците, който предизвикал сензация в академичните среди. Бразилският водач Сесар Сантос, който трябваше да ги вземе от Манаос, не успя да пристигне, защото малкият му самолет бил разглобен, така че щял да ги чака в Санта Мария де ла Ювия, докъдето групата трябваше да стигне с лодка.

Алекс се увери, че Манаос, разположен там, където се сливат реките Амазонка и Негро, е голям и модерен град с високи здания и убийствени задръствания, но баба му обясни, че природата там била неподвластна на хората и по време на наводнения във вътрешните дворове на къщите и в шахтите на асансьорите се появявали каймани и змии. Това бил също така град на трафиканти, законът бил слаб и лесно се нарушавал: дрога, диаманти, злато, скъпоценна дървесина, оръжия… Преди по-малко от две седмици открили една лодка, натоварена с риба… и всяка рибка била пълна с кокаин.

За американското момче, което беше излизало от страната си само за да се запознае с Италия — земята на прадедите на майка му, беше изненадващо да види цялата смесица от контрасти между богатството на едни и крайната бедност на други. Селяните без земя и работниците без работа пристигаха масово да търсят нови хоризонти, но мнозина оставаха подслонени в колиби, без средства и без надежда. Този ден се честваше някакъв празник и беше весело, като на карнавал: по улицата минаваха групи музиканти, хората танцуваха и пиеха, мнозина се бяха маскирали. Настаниха се в един модерен хотел, но не успяха да заспят поради силната музика, трясъка на фишеците и ракетите. На следващия ден професор Льоблан се събуди в много мрачно настроение след тежката нощ и настоя да потеглят възможно най-рано, защото не желаел да прекара нито минута повече от необходимото в този безсрамен град, както го окачестви.

Групата на Нешънъл Джеографик се изкачи срещу течението на река Негро[3], наречена така поради цвета си, получен от наносите, които влачеха водите й, и се насочи към Санта Мария де ла Ювия — едно селище изцяло на индианска територия. Лодката беше достатъчно голяма, със стар, шумен и пушещ мотор и импровизиран покрив от пластмаса за защита от слънцето и дъжда, който се изливаше като горещ душ по няколко пъти на ден. Плавателният съд се движеше претъпкан с хора, дисаги, сакове, гроздове банани и няколко домашни животни в клетки или само с вързани крака. Разполагаха с тезгяси, широки пейки за сядане и поредица хамаци, закачени едни върху друг по мачтите.

Екипажът и повечето от пътниците бяха кабоклос[4], както се наричаха хората от Амазонка, смесица от различни раси: бяла, индианска и негърска. Пътуваха и няколко войници, двойка млади американци — мормони мисионери, и една лекарка от Венецуела, Омайра Торес, чиято цел бе ваксинирането на индианците. Беше красива мулатка на около тридесет и пет години, с черна коса, кожа с кехлибарен цвят и зелени бадемови очи на котка. Движеше се грациозно, сякаш танцуваше под звуците на таен ритъм. Мъжете я следваха с очи, но тя сякаш не си даваше сметка за впечатлението, предизвикано от хубостта й.

— Трябва да отидем добре подготвени — каза Льоблан — сочейки оръжията си. Говореше по принцип, но беше очевидно, че се обръща само към доктор Торес. — Да срещнем Звяра не е страшно. Най-лошото ще са индианците. Те са брутални, жестоки и коварни войни. Както пиша в моята книга, те убиват, за да докажат своята значимост, и колкото повече убийства извършват, толкова по-високо се нареждат в йерархията на племето си.

— Може ли да обясните това, професоре? — попита Кейт Колд, без да скрива ироничния си тон.

— Много е просто, госпожо… Как казахте, че е името ви?

— Кейт Колд — поясни тя за трети или четвърти път. Очевидно професор Льоблан имаше лоша памет за женските имена.

— Повтарям: много просто. Става дума за пагубното състезание, което съществува в природата. Най-свирепите мъже управляват примитивните общества. Предполагам, че сте чували термина „мачо алфа“. Между вълците например, най-агресивният мъжкар контролира всички останали и запазва за себе си най-добрите женски. Сред хората е същото: най-свирепите мъже командват, получават повече жени и предават своите гени на повече деца. Другите трябва да се задоволят с онова, което е останало, разбирате ли? Това е правото на по-силния — обясни Льоблан.

— Искате да кажете, че жестокостта е нещо естествено?

— Точно така. Състраданието е модерна измислица. Нашата цивилизация се грижи за слабите, бедните, болните. От гледна точка на генетиката, това е ужасна грешка. Затова човешката раса дегенерира.

— Какво бихте направили със слабите в обществото, професоре? — попита тя.

— Това, което прави природата: оставя ги да изчезнат. В това отношение индианците са по-мъдри от нас — отговори Льоблан.

Лекарката Омайра Торес, която беше слушала внимателно разговора, не можеше да не каже своето мнение.

— При цялото ми уважение, професоре, ми се струва, че индианците не са толкова жестоки, колкото ги описвате. Напротив, за тях войната е по-скоро церемония: това е ритуал за доказване на мъжеството. Боядисват си телата, приготвят оръжията си, пеят, танцуват и предприемат нашествие в шабоното на друго племе. Заплашват се взаимно и си нанасят по няколко удара с тояги, но рядко има повече от един или двама мъртви. В нашата цивилизация е обратното: няма церемония, само сеч.

— Ще ви подаря един екземпляр от моята книга, госпожице. Всеки сериозен учен ще ви каже, че Людовик Льоблан е авторитет в тази област… — прекъсна я професорът.

— Не съм толкова учена като вас — усмихна се доктор Торес. — Аз съм само една селска лекарка, която е работила повече от десет години по тези места.

— Повярвайте ми, уважаема докторке, тези индианци са живо доказателство, че човекът не е нищо повече от маймуна убиец — отвърна Льоблан.

— А жената? — намеси се Кейт Колд.

— Съжалявам, че го казвам, но жените в примитивните общества не се броят за нищо. Те са само военна плячка.

Доктор Торес и Кейт Колд се спогледаха и развеселени се усмихнаха.

Първата част от пътуването по река Негро се оказа преди всичко изпитание по търпеливост. Напредваха със скоростта на костенурка и щом слънцето залезеше, трябваше да спират, за да избегнат сблъсъците с дънерите, които течението влачеше. Горещината беше силна, но по здрач захлаждаше и за да заспиш, трябваше да се покриеш с някаква завивка. На места, където реката течеше чиста и спокойна, ловяха риба или плуваха. Първите два дни се разминаваха с различни видове плавателни съдове — от моторни лодки и плаващи къщи до обикновени канута, издълбани от ствола на дърво, но след това останаха сами сред необятността на този пейзаж. Това беше една планета от вода: животът течеше, движейки се бавно, в унисон с ритъма на реката, с приливите и отливите, с дъждовете, с наводненията. Вода, отвсякъде вода. Съществуваха стотици семейства, които се раждаха и умираха в нейните плаващи къщи, без да са прекарали и една нощ на твърда земя; други живееха в наколни жилища по бреговете на реката. Транспортът се извършваше по реката, а единствената възможност да изпратиш или да получиш съобщение беше радиото. На американското момче му се стори невероятно, че може да се живее без телефон. Една радиостанция от Манаос излъчваше непрекъснато лични съобщения — така хората се осведомяваха за новините, за търговията, за семействата си. Нагоре по реката парите не бяха много в обръщение, съществуваше обменна търговия — разменяха риба за захар или бензин за кокошки, или услуги за каса бира.

Тропическата гора се издигаше заплашително по Двата бряга на реката. Нарежданията на капитана бяха ясни: да не се отдалечават по никакъв повод, защото в Джунглата се губи чувството за ориентация. Известни бяха случаи с чужденци, които бяха загинали в отчаяние на няколко метра от реката, без да успеят да я намерят. На разсъмване виждаха розови делфини, които скачаха във водите, и стотици птици, стрелкащи се из въздуха. Видяха също и ламантини — големи водни бозайници, чиито женски са в основата на легендата за сирените. Нощем в гъсталаците се появяваха цветни точки — това бяха очите на кайманите, дебнещи в мрака. Един кабокло научи Алекс да определя големината на животното по разстоянието между двете му очи. Когато попадаха на малък екземпляр, този кабокло го заслепяваше с фенер, след това скачаше във водата и го хващаше, държейки челюстите му с едната си ръка, а опашката — с другата. Ако разстоянието между очите беше значително, бягаше от него като от чума.

Времето минаваше бавно, часовете се влачеха безкрайни, но независимо от това Алекс не се отегчаваше. Сядаше в предната част на кораба да наблюдава природата, да чете и да свири на флейтата на дядо си. Джунглата сякаш оживяваше и отвръщаше на звуците на инструмента; дори шумният екипаж и пасажерите замлъкваха, за да го слушат. Това бяха единствените случаи, когато Кейт Колд му обръщаше внимание. Писателката беше пестелива на думи, прекарваше деня, четейки или пишейки в своите бележници и, общо взето, се правеше, че не го забелязва, или се държеше с него както с всеки друг член на експедицията. Беше безполезно да се обръща към нея с въпроси, свързани чисто и просто с оцеляването, като яденето, здравето или сигурността например. Гледаше го отдолу нагоре, с явно пренебрежение, и му отговаряше, че има два вида проблеми — едни, които се решават от само себе си, и други, които нямат решение, така че да не я занимава с глупости. Добре че ръката му беше оздравяла бързо, в противен случай тя би била в състояние да разреши въпроса, предлагайки му да я ампутира. Беше жена на крайните мерки. Даде му книги и карти на Амазонка, за да може сам да търси информацията, която го интересува. Ако Алекс коментираше четивата си за индианците или развиваше теориите си за Звяра, тя отговаряше, без да вдигне поглед от страницата пред себе си. „Никога не трябва да изпускаш подходящия случай да си държиш устата затворена, Александър.“

Всичко в това пътуване се оказа толкова различно от света, в който момчето бе израсло, че се чувстваше като пришълец от друга галактика. Вече не разчиташе на удобствата, които ползваше дотогава, без да се замисля, като легло, баня, течаща вода, електричество. Посвети са на снимане с фотоапарата на баба си, за да отнесе доказателства като се завърне в Калифорния. Приятелите никога не биха му повярвам, че е държал в ръцете си кайман, дълъг почти метър!

Най-сериозният му проблем беше с какво да се храни. Винаги е бил капризен по отношение на яденето, а сега му сервираха неща, които дори не знаеше какво представляват. Единственото, което можеше да идентифицира на борда, бяха боб в консерва, сушено осолено месо и кафе, но нищо от това не му беше вкусно. Екипажът беше свалил с изстрели двойка маймуни и през нощта, когато корабът акостира на брега, ги опекоха. Толкова напомняха на хора, че се поболя само при вида им: приличаха на две обгорели деца. Следващата сутрин уловиха една пираруку — огромна риба, чието месо се оказа великолепно за всички, с изключение на него, защото отказа да го опита. На тригодишна възраст беше решил, че рибите не са му вкусни. Майка му, уморена да воюва, за да го накара да яде, се беше примирила и оттогава му сервираше само храните, които обичаше. Не бяха много. Тези ограничения го държаха гладен по време на пътуването; разполагаше само с банани, една консерва кондензирано мляко и няколко пакета бисквити. На баба му, както и на останалите, не им правеше впечатление, че гладува. Никой не му обръщаше внимание.

Многократно през деня падаше кратък и проливен дъжд; трябваше да свикне с постоянната влага, с факта, че дрехите му никога не изсъхваха напълно. При появата на слънцето ги нападаха облаци комари. Чужденците се предпазваха, мажейки се с лосион против насекоми, особено Людовик Льоблан, който не пропускаше случая да издекламира списъка на болестите, пренасяни от насекоми — от тифуса до маларията. Беше завързал плътен воал около австралийската си шапка, за да предпази лицето си, и прекарваше голяма част от деня под прикритието на мрежа срещу комари, която накара да провесят в задната част на кораба. Кабоклосите в замяна на това бяха сякаш имунизирани срещу ухапванията.

На третия ден, посред една лазурна утрин, корабът спря, защото възникна проблем с двигателя. Докато капитанът се опитваше да отстрани повредата, останалите отидоха да си починат под навеса. Беше прекалено топло, за да се движиш, но Алекс реши, че това е идеалното място, където може да се освежи. Скочи във водата, която изглеждаше равна и гладка като чиния със супа, и потъна като камък.

— Само един глупак пробва дълбочината с два крака — забеляза баба му, когато той си подаде главата на повърхността, изхвърляйки вода и от ушите си.

Момчето се отдалечи с плуване от кораба — бяха му казали, че кайманите предпочитали бреговете — и дълго се носи, легнал по гръб в хладката вода, с разперени ръце и крака, загледан в небето и замислен за астронавтите, които познаваха неговата безбрежност. Чувстваше се така сигурен, че когато нещо мина, докосвайки леко ръката му, реагира с един миг закъснение. Без да има представа каква опасност го дебне — може пък кайманите да не се задържат само по бреговете, в края на краищата, — заплува с всички сили обратно към кораба, но го спря гласът на баба му, която му изкрещя да не мърда. Подчини се по навик, въпреки че инстинктът му диктуваше обратното. Задържа се на повърхността възможно най-тихо и тогава видя до себе си огромна риба. Помисли, че е акула, и сърцето му за миг спря, но рибата описа малък кръг и се върна, любопитна, като се доближи толкова, че можеше да види усмивката й. Този път сърцето му подскочи и едва се въздържа, за да не извика от радост. Плуваше с един делфин!

Следващите двадесет минути, през които игра с него както правеше с кучето си Пончо, бяха най-щастливите в живота му. Великолепното животно кръжеше около него с голяма скорост, прескачаше го, спираше на няколко сантиметра от лицето му, наблюдавайки го със симпатия. Понякога минаваше съвсем близо и Алекс можеше да докосне кожата му, която не беше мека, както очакваше, а грапава. На момчето му се искаше този миг никога да не свършва, беше готов завинаги да остане в реката, но изведнъж делфинът махна с опашка за сбогом и изчезна.

— Видя ли, бабо? Никой няма да ми повярва за това! — викна, като се върна на кораба така възбуден, че едва успяваше да говори.

— Тук са доказателствата — усмихна се тя, показвайки му фотоапарата. Фотографите на експедицията — Брус и Гонсалес — също бяха уловили сцената.

Колкото по-навътре навлизаха по река Негро, толкова растителността ставаше по-пищна, въздухът — по-гъст и ароматен, времето — по-бавно, а разстоянията — по-неизмерими. Напредваха като насън през изумителни места. От време на време корабът се изпразваше, пътниците слизаха със своите дисаги и своите животни и се насочваха към колибите и малките чифлици по брега. Радиоприемниците на борда вече не получаваха личните послания от Манаос, нито дънеха популярни мелодии; хората замлъкнаха, докато природата вибрираше с оркестър от птици и маймуни. Само шумът на мотора издаваше присъствието на човека в безкрайната самота на джунглата. Най-накрая, когато пристигнаха в Санта Мария де ла Ювия, на борда бяха останали само екипажът, групата на Интернешънъл Джеографик, доктор Омайра Торес и двама войници. Там бяха също и двамата млади мормони, нападнати от някаква чревна бактерия. Въпреки антибиотиците, предписани от лекарката, те бяха толкова зле, че едва успяваха да си отворят очите и на моменти объркваха горещата джунгла със снежните планини в Юта.

— Санта Мария де ла Ювия е последният анклав на цивилизацията — каза капитанът на кораба, когато по един завой на реката се появи чифликът.

— Оттук нататък е магическа територия, Александър — съобщи Кейт Колд на своя внук.

— Останали ли са индианци, които не са имали никакъв контакт с цивилизацията? — попита той.

— Смята се, че съществуват някъде около две или три хиляди, но в действителност никой не го знае със сигурност — отговори доктор Омайра Торес.

Санта Мария де ла Ювия изглеждаше като човешка грешка сред една изумителна природа, която заплашваше всеки миг да я погълне. Състоеше се от около двадесетина къщи, склад, който понякога се превръщаше с хотел, друг, по-малък, където имаше болница, обслужвана от две монахини, две малки бакалници, една католическа църква и казарма за войската. Войниците контролираха границата и трафика между Венецуела и Бразилия. Съгласно закона трябваше също да защитават индианците от злоупотребите на заселниците и авантюристите, но на практика те не го правеха. Чужденците постепенно завладяваха региона, без някой да им се противопостави, като изтласкваха индианците все повече и повече към непревзимаемите зони или като ги убиваха безнаказано. На пристанището в Санта Мария де ла Ювия ги чакаше един висок човек с остър като на птица профил, с мъжествени черти и открито лице, с обрулена от ветровете кожа и тъмна грива, хваната на опашка на темето.

— Добре дошли. Аз съм Сесар Сантос, а това е дъщеря ми Надя — представи се той.

Алекс изчисли, че момичето беше на възрастта на сестра му Андреа, дванадесет или тринадесетгодишна. Имаше буйна къдрава коса, изсветляла от слънцето, очите и кожата й бяха медни на цвят; беше с шорти, фланелка и пластмасови джапанки. Носеше различни цветни лентички, завързани на китките, жълто цвете на едното ухо и дълго зелено перо, преминаващо през месестата част на другото. Алекс си помисли, че ако Андреа видеше тези украшения, веднага щеше да ги изкопира и че ако Никол, по-малката му сестра, видеше черната маймунка, която момичето носеше на рамото си, би умряла от завист.

Докато доктор Торес, подпомогната от двете монахини, които бяха там, за да я посрещнат, отвеждаше мисионерите мормони в малката болница, Сесар Сантос ръководеше разтоварването на многобройните вързопи на експедицията. Извини се, че не ги е чакал в Манаос, както се бяха уговорили. Обясни, че малкият му самолет, прелетял над цяла Амазонка, бил вече много стар и през последните седмици започнали да се разпадат части от двигателя. И понеже този двигател бил пред разкапване, решил да поръча друг, който трябвало да пристигне тези дни, и добави с усмивка, че не можел да си позволи да остави дъщеря си Надя сираче. След това ги отведе в хотела, който представляваше дървена конструкция, изградена върху пилони на брега на реката, наподобяваща другите разнебитени колиби в селото. Навсякъде бяха струпани каси от бира, а върху тезгяха бяха подредени бутилки с ликьор. Докато пътуваха, Алекс забеляза, че независимо от горещината, мъжете пиеха по всяко време литри алкохол. Тази примитивна сграда трябваше да служи за военен щаб, убежище, ресторант и бар за посетителите. На Кейт Колд и Людовик Льоблан отредиха стаи, отделени от останалата част с чаршафи, закачени на въжета. Другите щяха да спят в хамаци, защитени с комарници.

Санта Мария де ла Ювия беше задрямало и толкова отдалечено селище, че едва се виждаше на картата.

Няколко заселници отглеждаха крави с много дълги рога; други извличаха злато от дъното на реката или дървен материал и каучук от горите; малцина се осмеляваха да се отправят сами в джунглата в търсене на диаманти; по-голямата част обаче вегетираха с надеждата, че някаква възможност ще им падне като по чудо от небето. Това бяха видимите дейности. Тайните се състояха в трафик на екзотични птици, наркотици и оръжие. Групи войници със своите пушки на рамо и напоени с пот ризи играеха карти и пушеха, седнали на сянка. Оскъдното население изнемогваше, полузамаяно от горещината и скуката. Алекс видя различни индивиди без коса, без зъби, полуслепи, с обриви по кожата, които жестикулираха и си говореха сами; бяха миньори, умствено разстроени от живака, които постепенно гаснеха. Далдисваха на дъното на реката, за да всмукват с мощни тръби наситения със златен прах пясък. Някои умираха удавени; други умираха, защото конкурентите прерязваха шланговете им с кислород; останалите умираха бавно, отровени от живака, който използваха, за да отделят пясъка от златото.

Децата на селото, за сметка на това, играеха щастливи в калта, съпроводени от няколко домашни маймуни и дръгливи кучета. Имаше неколцина индианци, по фланелки или къси панталони, и други, съвършено голи, като децата. Отначало Алекс, смутен, не се осмеляваше да поглежда към гърдите на жените, но бързо свикна и след пет минути те престанаха да му правят впечатление. Тези индианци бяха изкарали няколко години в досег с цивилизацията и бяха загубили много от традициите и навиците си, както обясни Сесар Сантос. Дъщерята на водача, Надя, говореше с тях на техния език и в отговор те се държаха с нея, сякаш беше от същото племе.

Ако това бяха жестоките индианци, описани от Льоблан, те не се оказаха толкова впечатляващи: бяха ниски, мъжете не превишаваха метър и петдесет на ръст, а децата имаха вид на човешки миниатюри. За първи път в живота си Алекс се почувства висок. Кожата им беше бронзова на цвят, имаха високи скули; мъжете носеха косата си подстригана на кръг, като чиния, на височината на ушите, което подчертаваше азиатския им вид. Произхождаха от населението на Северен Китай, което бе дошло от Аляска между десет и двадесет хиляди години по-рано. Спасили се от поробване по време на Конкистата през XVI век, защото останали встрани от пътя й. Испанските и португалските войници не успели да победят блатата, комарите, растителността, огромните реки и водопади в района на Амазонка.

Щом се настаниха в хотела, Сесар Сантос се зае с подготовката на багажа за експедицията и с планирането на останалата част от пътуването с писателката Кейт Колд и фотографите, защото професор Льоблан реши да си почине, докато времето малко се захлади. Не му понасяше горещината. Междувременно Надя, дъщерята на водача, покани Алекс да обиколят околностите.

— След залез-слънце не се отдалечавайте извън селото, опасно е — предупреди ги Сесар Сантос.

Следвайки съветите на Льоблан, който говореше като експерт по опасностите в джунглата, Алекс си напъха панталоните в чорапите и ботушите, за да не могат кръвожадните пиявици да му изсмучат кръвта. Надя, която вървеше кажи-речи боса, се разсмя.

— Ще свикнеш с насекомите и горещината — му каза. Говореше много добре английски, защото майка й беше канадка. — Мама си тръгна преди три години — обясни момичето.

— Защо си отиде?

— Не можа да свикне тук, имаше крехко здраве и то се влоши, когато Звярът започна да ни наобикаля. Усещаше миризмата му, искаше да отиде някъде далеч, не можеше да стои сама, викаше… Най-накрая доктор Торес я отведе с един хеликоптер. Сега е в Канада — каза Надя.

— Баща ти не отиде ли с нея?

— Какво би правил баща ми в Канада?

— Защо не те взе със себе си? — настоя Алекс, който никога не бе чувал за майка, която да изостави децата си.

— Защото е в един санаториум. Освен това не искам да се разделям с баща ми.

— Не те ли е страх от Звяра?

— Всички ги е страх. Но ако дойде, Бороба ще ме предупреди навреме — отвърна момичето, милвайки черната маймунка, която никога не се отделяше от нея.

Надя разведе новия си приятел из селото; това им отне само половин час, защото нямаше много за гледане. Ненадейно се разрази буря — светкавици разсичаха небето във всички посоки и започна да вали като из ведро. Беше топъл като супа дъжд, който превърна тесните улички в димящо тресавище. Хората, общо взето, търсеха убежище под някой покрив, но децата и индианците продължаваха своите дейности, напълно безразлични към потопа. Алекс разбра, че баба му имаше право, като го посъветва да замени дънките си с леки памучни дрехи, по-тънки и по-лесни за сушене. За да избягат от дъжда, двете деца влязоха в църквата, където ги посрещна един висок и як мъж с огромни рамене на дървосекач и бяла коса, когото Надя представи като отец Валдомеро. Той бе лишен напълно от достолепието, което би могло да се очаква от един свещеник: беше по долни гащи, гол до кръста и боядисваше стените с вар, покатерен на една стълба. Държеше бутилка ром на пода.

— Отец Валдомеро е живял тук още преди нашествието на мравките — представи го Надя.

— Пристигнах, когато се основа това селище, преди почти четиридесет години, и бях тук, когато дойдоха мравките. Трябваше да изоставим всичко и да се спасяваме, бягайки надолу по реката. Пристигнаха като огромно тъмно петно, напредваха неумолимо, разрушавайки всичко по пътя си — разказа свещеникът.

— Какво се случи след това? — попита Алекс, който не можеше да си представи едно селище да стане жертва на насекоми.

— Подпалихме къщите, преди да побегнем. Пожарът отклони мравките и няколко месеца по-късно можехме да се върнем. Нито една от къщите, които виждаш тук, не е на повече от петнадесет години — обясни той.

Свещеникът имаше странно животно — куче — амфибия, което, както каза, произхождало от Амазонка, но видът му бил почти на изчезване. Прекарвало голяма част от живота си в реката и можело да издържи няколко минути с глава, потопена в кофа с вода. Посрещна посетителите от благоразумно разстояние, недоверчиво. Лаят му беше като птичи трели и наподобяваше песен.

— Отец Валдомеро го отвлякоха индианците. Какво ли не бих дала да имам такъв късмет! — възкликна Надя.

— Не ме отвлякоха, дъще. Загубих се в джунглата и те ми спасиха живота. Живях с тях няколко месеца. Добри и свободни хора са, за тях свободата е по-важна от самия живот, не могат да живеят без нея. Плененият индианец е мъртъв индианец: затваря се в себе си, престава да яде и да диша и умира — разказа отец Валдомеро.

— Според някои версии те са кротки, а според други са напълно диви и свирепи — каза Алекс.

— Най-опасните хора, които съм виждал по тези краища, не са индианците, а трафикантите на оръжие, дрога и диаманти, търсачите на каучук, на злато, войниците, дърварите, които замърсяват и експлоатират този район — отвърна свещеникът и добави, че индианците са примитивни, що се отнася до материалното, но много напреднали в умствено отношение, че са свързани с природата, както синът с майка си.

— Разкажете ни за Звяра. Истина ли е, че сте го видели със собствените си очи, отче? — попита Надя.

— Мисля, че го видях, но беше през нощта и очите ми вече не са така добри, като преди — отвърна отец Валдомеро, изсипвайки голяма глътка ром в гърлото си.

— Кога беше това? — попита Алекс, мислейки, че баба му ще е благодарна за тази информация.

— Преди няколко години…

— Какво точно видяхте?

— Разказвал съм го много пъти: един гигант, висок повече от три метра, който се движеше бавно и около него се носеше ужасна миризма. Останах парализиран от страх.

— Не ви ли нападна, отче?

— Не. Каза нещо, след това се обърна и изчезна в гората.

— Каза нещо? Предполагам, искате да кажете, че е издал звуци, подобни на ръмжене, така ли? — настоя Алекс.

— Не, сине. Съществото проговори ясно. Не различих нито една дума, но без съмнение беше членоразделна реч. Загубих съзнание… Когато се събудих, не бях сигурен в това, което се бе случило, но беше останала онази просмукваща миризма, пропита в дрехите, в косата, в кожата ми. Така разбрах, че не съм сънувал.

5

Шаманът

Бурята спря така ненадейно, как то бе започнала, и настъпи ясна нощ. Алекс и Надя се върнаха в хотела, където членовете на експедицията се бяха събрали около Сесар Сантос и доктор Торес и разучаваха една карта на областта, обсъждайки приготовленията за пътуването. Професор Льоблан, малко отпочинал, бе с тях. Беше се намазал с препарат срещу насекоми от главата до петите и беше наел един индианец, наречен Каракауе, да му вее с бананово листо. Льоблан настояваше експедицията да се отправи към Горно Ориноко още на следващия ден, защото той не можел да си губи времето в това незначително село. Разполагал само с три седмици, за да залови онова странно същество от джунглата.

— За няколко години никой не е успял да стори това, професоре… — уточни Сесар Сантос.

— Ще трябва скоро да се появи, защото аз имам серия от конференции в Европа — отвърна той.

— Надявам се Звярът да прояви разбиране към вашите основания — каза водачът, но професорът с нищо не показа, че е доловил иронията.

Кейт Колд беше разказала на внука си, че Амазонка е опасно място за антрополозите, защото имало случаи, когато загубвали разсъдъка си. Измисляли най-противоречиви теории, карали се и спорели; други тормозели племената и накрая започвали да се смятат за бесове. А един от тях полудял и трябвало да го закарат вързан обратно в страната му.

— Известно ви е, предполагам, че аз също съм част от експедицията, професор Льоблан — каза доктор Омайра Торес, която антропологът току поглеждаше крадешком, впечатлен от щедрата й хубост.

— Нищо не би ми доставило по-голямо удоволствие, госпожице, но…

— Доктор Торес — прекъсна го лекарката.

— Може да ми викате Людовик — осмели се Льоблан кокетно.

— Наричайте ме доктор Торес — отвърна сухо тя.

— Не бих могъл да ви взема, драга ми докторке. Едва има място за нас, които сме наети от Интернешънъл Джеографик. Бюджетът е щедър, но не и неограничен — отговори Льоблан.

— Тогава и вие няма да отидете, професоре. Принадлежа към Националната здравна служба. Тук съм, за да опазя индианците. Нито един чужденец не може да общува с тях без необходимите защитни мерки. Много са уязвими по отношение на болестите, особено към тези на белите — каза лекарката.

— И най-обикновената настинка е смъртоносна за тях. Преди три години цяло племе умря от дихателна инфекция, когато дойдоха няколко журналисти да снимат документален филм. Единият от тях кашляше, дал на някой от индианците да си дръпне от цигарата му и така зарази цялото племе — добави Сесар Сантос.

В този момент пристигнаха капитан Ариосто, началникът на казармата, и Мауро Кариас, най-богатият предприемач в околността. Надя обясни шепнешком на Алекс, че Кариас бил много могъщ — търгувал с президентите и генералите на различни южноамерикански страни. Добави, че нямал сърце в гърдите си, а го носел в кесия — и посочи коженото куфарче, което Кариас държеше в ръка. Людовик Льоблан от своя страна беше много впечатлен от Мауро Кариас, защото експедицията бе сформирана благодарение на международните контакти на този човек. Той беше привлякъл вниманието на списание Интернешънъл Джеографик върху легендата за Звяра.

— Това странно същество всява страх сред добрите хора от Горно Ориноко. Никой не иска да припари в триъгълника, където се предполага, че живее — каза Кариас.

— Вероятно тази зона не е била изследвана — обади се Кейт Колд.

— Така е.

— Предполагам, че трябва да е много богата на минерали и скъпоценни камъни — добави писателката.

— Богатството на Амазонка е преди всичко в земята и в дървения материал — отговори той.

— И в растенията — намеси се доктор Омайра Торес. — Не познаваме и десет на сто от лековитите билки, които растат тук. С изчезването на шаманите и на индианските лечители ще загубим завинаги тези знания.

— Предполагам, че Звярът също е пречка за вашите сделки по тези краища, господин Кариас, така както са пречка и племената — продължи Кейт Колд, която заинтересуваше ли се от нещо, не пускаше плячката.

— Звярът е проблем за всички. Дори войниците се страхуват от него — призна Мауро Кариас.

— Ако Звярът съществува, ще го намеря. Все още не се е родил човекът, а още по-малко животното, което може да се подиграва с Людовик Льоблан — обади се професорът, който имаше навика да говори за себе си в трето лице.

— Разчитайте на войниците ми, професоре. Независимо от твърденията на моя добър приятел Кариас, те са смели хора — предложи капитан Ариосто.

— Разчитайте също и на всичките ми съоръжения, уважаеми професор Льоблан. Разполагам с моторна лодка и добро радиооборудване — добави Мауро Кариас.

— А на мен разчитайте при здравословни проблеми или нещастни случаи, които могат да възникнат — добави меко доктор Омайра Торес, сякаш беше забравила за отказа на Льоблан да я включи в експедицията.

— Както ви казах, госпожице…

— Доктор… — поправи го отново тя.

— Както ви казах, бюджетът на тази експедиция е ограничен, не можем да взимаме туристи — каза Льоблан превзето.

— Не съм туристка. Експедицията не може да започне без упълномощен лекар и без необходимите ваксини.

— Докторката има право. Капитан Ариосто ще ви обясни закона — намеси се Сесар Сантос, който познаваше лекарката и очевидно изпитваше влечение към нея.

— Е, ами… даа… истина е, че… — измърмори военният, гледайки объркано Мауро Кариас.

— Няма да има проблеми да се включи Омайра. Лично аз ще финансирам всичките й разходи — усмихна се предприемачът, слагайки ръка върху раменете на младата лекарка.

— Благодаря, Мауро, но няма да има нужда; разноските ми са платени от държавата — каза тя, отдръпвайки се леко.

— Добре. В такъв случай няма за какво повече да говорим. Надявам се да намерим Звяра, ако ли не, това пътуване ще е безполезно — коментира Тимоти Брус, фотографът.

— Разчитайте на мен, младежо. Имам опит с такъв тип животни; самият аз съм проектирал съвършени капани. Може да видите моделите на моите капани в трактата ми върху страховития човек от Хималаите — обясни професорът с израз на задоволство, докато даваше знак на Каракауе да му вее по-енергично.

— Успяхте ли да го хванете? — попита Алекс с престорена невинност, тъй като много добре знаеше отговора.

— Той не съществува, младежо. Това предполагаемо същество от Хималаите е една лъжа. Може и този прословут Звяр да е същото.

— Има хора, които са го виждали — спомена Надя.

— Несъмнено невежи хора, момиче — отсече професорът.

— Отец Валдомеро не е невежа — настоя Надя.

— Кой е пък този?

— Един католически мисионер, който бе отвлечен от диваците и оттогава е луд — намеси се капитан Ариосто. Говореше английски със силен венецуелски акцент и тъй като винаги държеше пура между зъбите си, не му се разбираше много.

— Не е бил отвлечен, нито пък е луд! — избухна Надя.

— Успокой се, хубавице — усмихна се Мауро Кариас, погалвайки косата на Надя, която веднага се дръпна.

— В действителност отец Валдомеро е учен. Говори множество индиански езици, познава флората и фауната по Амазонка по-добре от всеки друг, намества счупени кости, вади кътници и няколко пъти е оперирал перде на очите с ланцет, направен от самия него — добави Сесар Сантос.

— Да, но не е имал успех в борбата с пороците в Санта Мария де ла Ювия, нито в християнизирането на индианците, нали виждаме, че все още си ходят голи — пошегува се Мауро Кариас.

— Не смятам, че индианците трябва да бъдат покръствани — отвърна Сесар Сантос.

Обясни, че били много духовни хора, вярвали, че всяко нещо има душа: дърветата, животните, реките, облаците. За тях духът и материята не били разделени. Не разбирали религията на чужденците, казвали, че тя е само една повтаряща се история, докато те знаели много различни истории за богове, демони, духове на небето и на земята. Отец Валдомеро решил, че няма смисъл повече да им обяснява, че Христос е умрял на кръста, за да спаси човечеството от греха, защото идеята за такава саможертва била необяснима за индианците. Те не познавали греха. Не разбирали и необходимостта да използват дрехи в този климат или да трупат имущество, щом като след смъртта си не можели да вземат нищо в отвъдния свят.

— Жалко е, че са обречени на изчезване, те са мечтата на всеки антрополог, нали професор Льоблан? — каза шеговито Мауро Кариас.

— Така е. Цял късмет е, че успях да пиша за тях преди прогресът да ги унищожи. Благодарение на Людовик Льоблан те ще фигурират в историята — отвърна професорът, който изобщо не схващаше сарказма на другия.

Тази вечер яденето се състоеше от печени късове месо от тапир, боб и питки от маниока — нищо от което Алекс не пожела да опита, независимо че го измъчваше вълчи глад.

След вечерята, докато баба му пиеше водка и пушеше лулата си в компанията на мъжете от групата, Алекс отиде с Надя на пристанището. Луната светеше като жълта лампа в небето. Заобикаляха ги шумовете на джунглата, като музикален фон: птичи крясъци, викове на маймуни, квакания на жаби и песен на щурци. Хиляди светулки се стрелкаха покрай него и докосваха лицето му. Надя хвана една с ръка и я вплете в къдриците си, където тя продължи да блещука като звездичка. Момичето беше седнало на кея с потопени в тъмната вода на реката крака. Алекс я попита за пираните, които беше видял препарирани в магазините за туристи в Манаос, напомнящи миниатюрни акули: бяха големи една педя, с великолепни челюсти и зъби, остри като ножове.

— Пираните са много полезни, чистят водата от трупове и мръсотии. Баща ми казва, че нападат само ако подушат кръв и когато са гладни — обясни тя.

Разказа му, че веднъж видяла как един кайман, ранен лошо от ягуар, се довлякъл до водата, където пираните се вмъкнали през раната и го оглозгали отвътре за няколко минути, оставяйки кожата невредима.

В този момент момичето застана нащрек и му направи знак с ръка да пази тишина. Бороба, маймунката, много възбудена, започна да подскача и да издава крясъци, но Надя я успокои за миг, прошепвайки й нещо на ухото. Алекс остана с впечатлението, че животното прекрасно разбира думите на своята стопанка. Виждаше само сенките на растенията и черното огледало на водата, но очевидно нещо бе привлякло вниманието на Надя, защото тя се беше изправила. Отдалеч от селото долитаха приглушените звуци на някой, който докосваше струните на китара. Ако се обърнеше, можеше да види светлинките на къщите зад гърба си, но тук бяха сами.

Надя нададе продължителен и остър вик, който прозвуча на момчето като крясък на кукумявка, и миг по-късно друг подобен вик отвърна от брега отсреща. Тя повтори повикването два пъти, като и двата пъти получи същия отговор. Тогава хвана Алекс за ръката и му даде знак да я последва. Момчето си спомни за предупреждението на Сесар Сантос да не напускат границите на селището след мръкване, както и историите, които беше слушал за пепелянки, зверове, бандити и въоръжени пияници. Още по-добре щеше да е, ако можеше да не мисли за жестоките индианци, описани от Льоблан, или за Звяра… Но не искаше да изглежда като страхливец в очите на момичето и я последва, без да каже дума, стискайки швейцарското си войнишко ножче.

Оставиха зад себе си последните колиби на селото и продължиха внимателно напред само под светлината на луната. Джунглата се оказа по-лесно проходима, отколкото смяташе Алекс; растителността беше гъста по бреговете на реката, но после оредяваше и бе възможно да се напредва без големи затруднения. Не бяха стигнали много далеч, когато подвикването на кукумявката се повтори. Намираха се на една поляна в гората, откъдето можеше да се види блестящата на небосвода луна. Надя спря и застина неподвижно; дори Бороба стоеше кротко, сякаш знаеше какво чакаха. Изведнъж Алекс подскочи удивен: на по-малко от три метра от тях се материализира една фигура, сякаш изникнала от нощта, неочаквана и тайнствена като призрак. Момчето вдигна ножа си, готово да се защитава, но спокойното поведение на Надя спря ръката му във въздуха.

— Аиа — прошепна момичето с тих глас.

— Аиа, аиа… — отвърна глас, който се стори на Алекс не от човешко същество, звучеше като довеян от вятъра.

Фигурата пристъпи крачка и застана много близо до Надя. Очите на Алекс вече бяха малко свикнали с тъмнината и той успя да види на лунната светлина един невероятно стар човек. Изглеждаше като че ли е живял векове, въпреки изправената си стойка и гъвкавите си движения. Бе много дребен, Алекс прецени, че е по-нисък от сестра му Никол, която беше само на девет години. Носеше къса препаска от растителни влакна и дузина гердани от раковини, семена и зъби от глиган, които покриваха гърдите му. Кожата, набръчкана като на хилядолетен слон, се диплеше върху крехкия му скелет. Носеше късо копие, бастун, на който висяха множество кожени торбички и един кварцов цилиндър, звънтящ като бебешка дрънкалка. Надя повдигна ръка към косата си, отдели светулката и му я поднесе; старецът я прие, намествайки я между огърлиците си. Надя клекна и показа на Алекс да стори същото в знак на уважение. Индианецът веднага се наведе и тримата останаха така, на една и съща височина.

Бороба подскочи и се покатери на раменете на стареца, дърпайки го за ушите; стопанката му я свали с един замах и старецът се разсмя от сърце. На Алекс му се стори, че няма нито един зъб в устата си, но не можеше да е сигурен, тъй като светлината бе оскъдна. Индианецът и Надя се впуснаха в дълъг разговор с жестове и звуци на език, чиито думи звучаха гальовно, като бриз, ромолене на вода и птичи глъч. Предположи, че говорят за него, защото го сочеха. В един момент човекът се изправи и много ядосано размаха късото си копие, но тя го успокои с дълги обяснения. Накрая старецът откъсна един амулет от врата си, парче от дялана кост, и го поднесе към устните си, за да духне в него. Звукът беше също като песента на кукумявката, чута по-рано, която Алекс разпозна, защото в околностите на неговата къща в Северна Калифорния имаше много от тези птици. Странният старец закачи амулета около врата на Надя, сложи ръцете си на раменете й като за сбогуване и изчезна мигновено, също така тайнствено, както се беше появил. Момчето можеше да се закълне, че не го видя да се отдалечава, той просто като че ли се изпари.

— Това беше Уалимаи — прошепна Надя на ухото му.

— Уалимаи? — попита той, впечатлен от странната среща.

— Шшт! Не го казвай на висок глас! Никога не трябва да произнасяш истинското име на един индианец в негово присъствие, това е табу. Още по-малко можеш да назоваваш мъртвите, това е още по-голямо табу, ужасна обида — обясни Надя.

— Кой е той?

— Той е шаман, много могъщ магьосник. Говори чрез сънища и видения. Може да пътува в света на духовете, когато поиска. Той е единственият, който знае пътя за Ел Дорадо.

— Ел Дорадо? Златният град, измислен от конкистадорите? Това е абсурдна легенда! — отвърна Алекс.

— Уалимаи е бил там много пъти с жена си. Винаги се движи с нея — възрази момичето.

— Нея не я видях — призна Алекс.

— Тя е дух. Не всички могат да я видят.

— Ти видя ли я?

— Да. Тя е млада и много хубава.

— Какво ти каза магьосникът? За какво си говорихте? — попита Алекс.

— Даде ми един талисман. С него винаги ще бъда в безопасност. Никой — нито хората, нито животните, нито призраците няма да могат да ми навредят. Служи също така, за да го викам; достатъчно е да духна в него, и той ще дойде. Досега не можех да го викам, трябваше да чакам сам да се появи. Уалимаи казва, че ще имам нужда от него, защото се задава голяма опасност — Рааканариуа, страховитият дух на птицата канибал, броди на свобода. Появи ли се, сее смърт и разруха, но аз ще съм защитена от талисмана.

— Доста странно момиче си… — въздъхна Алекс, без да вярва и на половината от това, което Надя казваше.

— Уалимаи казва, че чужденците не трябва да търсят Звяра. Казва, че неколцина от тях ще умрат. Но ти и аз трябва да отидем, защото сме повикани, защото имаме бяла душа.

— Кой ни вика?

— Не зная, но щом Уалимаи го казва, е така.

— Наистина ли вярваш в тези неща, Надя? Вярваш в магьосници, в птици канибали, в Ел Дорадо, в невидими съпруги, в Звяра?

Без да отговори, момичето се обърна и се запъти към селото, а той я последва отблизо, за да не се загуби.

6

Планът

Тази нощ Александър Колд спа на пресекулки. Имаше чувството, че е под открито небе, сякаш крехките стени, които го отделяха от джунглата, се бяха разтворили и той беше изложен на всички опасности в този непознат свят. Хотелът, построен от дъски върху колове, с цинков покрив и без стъкла на прозорците, едва успяваше да ги предпази от дъжда. Външните шумове от жаби и други животни се добавяха към хъркането на другарите му по стая. На два пъти пада от хамака, просвайки се по очи на пода, преди да си спомни как точно да го използва и че трябва да се настани по диагонал, за да пази равновесие. Не беше топло, но той се потеше. Дълго време остана да бодърства в тъмнината под комарника, напоен с течност срещу насекоми, като си мислеше за Звяра, за тарантулите, за скорпионите, за змиите и за другите опасности, дебнещи в мрака. Замисли се за странната сцена, която бе видял между индианеца и Надя. Шаманът бе предрекъл, че неколцина членове на експедицията ще умрат.

На Алекс му се стори невероятно, че за няколко дни животът му така рязко се беше променил, че изведнъж се бе озовал на едно фантастично място, където — както беше съобщила баба му — духовете се разхождат сред живите. Действителността изглеждаше нереална, вече не знаеше какво да мисли. Почувства силна носталгия по своята къща и семейството си, включително по кучето си Пончо. Беше много самотен и много далеч от всичко познато. Поне да можеше да разбере как е болната му майка! Но да се обади по телефона от това село до една болница в Тексас беше все едно да се опиташ да се свържеш с планетата Марс. Кейт не беше особено добра компания, нито утеха. Като баба, от нея имаше много какво да се желае; тя дори не си правеше труда да отговаря на въпросите му, защото смяташе, че единственото, което човек научава, е онова, в което сам се увери. Твърдеше, че опитът е това, с което се сдобиваме, само когато имаме нужда от него.

Въртеше се в хамака, без да може да заспи, когато му се стори, че чува шепот. Може би беше само брътвеж на джунглата, но реши да провери. Бос и по бельо се приближи тихичко до хамака в другия край на общото помещение, където Надя спеше до баща си. Сложи ръка върху устата на момичето и прошепна името й в ухото й, стараейки се да не събуди останалите. Тя отвори уплашена очи, но като го позна, се успокои и слезе от люлката лека като котка, правейки решителен жест към Бороба да стои мирно. Маймунката веднага й се подчини, изтъркулвайки се в хамака, и Алекс я сравни с кучето си Пончо, което никога не успяваше да разбере и най-простата му заповед. Излязоха предпазливо, промъквайки се покрай стената на хотела до терасата, където Алекс бе доловил гласовете. Скриха се в ъгъла до вратата, прилепени до стената, и оттам забелязаха капитан Ариосто и Мауро Кариас седнали до една масичка, да пушат, да пият и да говорят приглушено. Лицата им се виждаха добре на светлината от цигарите и от една горяща на масата спирала против насекоми. Алекс бе доволен, че е извикал Надя, защото мъжете говореха на испански.

— Вече знаеш какво трябва да правиш, Ариосто — каза Кариас.

— Няма да е лесно.

— Ако беше лесно, нямаше да ми трябваш, нито пък щях да ти плащам, човече — отбеляза Мауро Кариас.

— Не ми харесват фотографите, може да се забъркаме в каша. А що се отнася до писателката, нека ти кажа, че дъртата ми изглежда много коварна — рече капитанът.

— Антропологът, писателката и фотографите са необходими за нашия план. Ще си тръгнат оттук разказвайки точно историята, която ни устройва — това ще отклони всяко подозрение към нас. Така Конгресът няма да изпрати комисия, която да разследва фактите, както стана по-рано. Този път ще има група от Интернешънъл Джеографик за свидетел — отвърна Кариас.

— Не разбирам защо правителството закриля тази шепа диваци. Заемат хиляди квадратни километри, които би трябвало да се разпределят между заселниците, така прогресът ще дойде в този ад — коментира капитанът.

— Всяко нещо с времето си, Ариосто. Тук има изумруди и диаманти. Преди да дойдат заселниците, за да режат дървета и да отглеждат крави, ти и аз ще сме богати. Все още не искам авантюристи по тези краища.

— Няма и да има дотогава. Войската затова е тук, приятелю Кариас, за да се спазва законът. Не трябваше ли случайно да охраняваме индианците? — каза капитан Ариосто и двамата се разсмяха.

— Всичко съм планирал, едно мое доверено лице ще тръгне с експедицията.

— Кой?

— Засега предпочитам да не разкривам името му. Звярът е поводът, за да могат глупакът Льоблан и журналистите да отидат точно там, където искаме, и да отразят новината. Те неизбежно ще осъществят контакт с индианците. Не могат да проникнат в триъгълника на Горно Ориноко, за да търсят Звяра, без да се натъкнат на индианците — подчерта предприемачът.

— Твоят план ми се вижда много сложен. Разполагам с много дискретни хора, можем да свършим работата, без никой да узнае — увери го капитан Ариосто, вдигайки чашата към устните си.

— Не, човече! Не ти ли обясних, че трябва да имаме търпение — възрази Кариас.

— Обясни ми отново плана — настоя Ариосто.

— Не се притеснявай, с плана се заемам аз. За по-малко от три месеца ще сме освободили зоната.

В този миг Алекс усети нещо върху крака си и нададе сподавен вик: една змия се плъзгаше по голата му кожа. Надя сложи пръст на устните си, давайки му знак да не мърда. Кариас и Ариосто се изправиха стреснати и едновременно извадиха оръжията си. Капитанът запали фенера си и огледа околността. Снопът светлина премина на няколко сантиметра от мястото, където се криеха децата. Ужасът на Алекс беше толкова голям, че на драго сърце би се изправил пред пистолетите, стига да можеше да избяга от змията, която сега се увиваше около глезена му, но пръстите на Надя го дърпаха за ръката и той разбра, че не можеше да изложи на опасност и нейния живот.

— Кой е там? — прошепна капитанът, без да повишава глас, за да не привлече вниманието на онези, които спяха в хотела.

— Да тръгваме, Ариосто — заповяда Кариас.

Военният отново обходи мястото с фенера си, после двамата отстъпиха до стълбата, която водеше към улицата, все така с оръжията в ръце. Минаха една или две минути, преди децата да усетят, че вече могат да помръднат, без да привлекат вниманието им. В това време змията обгръщаше прасеца на Алекс, главата й беше на височината на коляното му и от тялото на момчето течеше обилна пот. Надя свали фланелката си, уви я около дясната си ръка и много внимателно хвана змията близо до главата. Алекс усети веднага, че влечугото стегна примката си, размахвайки яростно опашка, но момичето го стискаше здраво и после го отдели внимателно от крака на новия си приятел, като задържа змията да виси от дланта й. Раздвижи ръката си като вентилатор, набирайки скорост, и после запрати змията над перилата на терасата към тъмнината. След това най-спокойно облече блузата си.

— Отровна ли беше? — попита треперещото момче, щом гласът му се възвърна.

— Да, мисля, че беше суруку, но не много голяма. Имаше малка уста и не би могла да си отвори достатъчно челюстта, можеше да ти ухапе пръста, но не крака — отвърна Надя. След това се зае да му преведе разговора на Кариас и Ариосто.

— Какъв е планът на тези злодеи? Какво можем да направим? — попита Надя.

— Не знам. Единственото, което ми хрумва, е да разкажа всичко на баба ми, но не зная дали ще ми повярва; твърди, че съм параноик, че виждам врагове и опасности отвсякъде — отвърна момчето.

— Засега можем само да се надяваме и да бдим, Алекс… — предложи тя.

Децата се върнаха в хамаците си. Алекс заспа веднага, изтощен, и се събуди на разсъмване от оглушителния крясък на маймуните. Гладът му беше толкова неутолим, че би изял с охота две от бащините си палачинки, но нямаше нищо, което да пъхне в устата си, и трябваше да почака два часа, докато другарите му по пътуване се приготвят за закуска. Предложиха му черно кафе, хладка бира и студените остатъци от тапира от предишната нощ. Отказа всичко отвратен. Никога не беше виждал тапир, но си представяше, че ще е нещо като голям плъх; няколко дни по-късно щеше да остане изненадан, като разбра, че става дума за повече от стокилограмово животно, подобно на свиня, чието месо беше много ценено. Протегна ръка към един банан, ала той се оказа горчив, и го остави с изтръпнал език, после научи, че този сорт банани били за готвене. Надя, която беше излязла рано, за да се изкъпе в реката с другите момичета, се върна със свежо цвете, закичено на едното ухо и същото зелено перо на другото, като носеше Бороба, прегърнала врата й, и половин ананас в ръката. Алекс беше чел, че единственият безопасен плод в тропическите ширини е този, който сам си обелиш, но реши, че рискът да пипне тифус е за предпочитане пред недояждането. Погълна ананаса, който тя му подаде, с благодарност.

Сесар Сантос, водачът, се появи малко след това, също така добре изкъпан като дъщеря си, канейки останалата част от потните членове на експедицията да се гмурнат в реката. Всички го последваха, без професор Льоблан, който изпрати Каракауе да търси няколко бидона додау, за да се изкъпе на терасата, защото идеята да плува в компанията на опашата манта не го привличаше. Някои бяха с размерите на голям килим и силните им опашки не само режеха като триони, но и инжектираха отрова. Алекс сметна, че след изпитанието със змията от предишната нощ няма причина да отстъпва пред риска да се натъкне на някаква риба, колкото и да е лоша славата й. Скочи във водата с главата напред.

— Ако те нападне опашата манта, това означава, че тези води не са за теб — беше единственият коментар на баба му, която отиде с жените да се къпе на друго място.

— Опашатите манти са боязливи и живеят на дъното на реката. Общо взето, усетят ли движение във водата, бягат, но във всеки случай е благоразумно да ходиш влачейки крака, за да не ги настъпиш — инструктира го Сесар Сантос.

Къпането се оказа прелестно и той се почувства свеж и чист.

7

Черният ягуар

Преди да потеглят, членовете на експедицията бяха поканени в лагера на Мауро Кариас. Доктор Омайра Торес се извини — каза, че трябва да изпрати младите мормони обратно в Манаос с военен хеликоптер, защото състоянието им се е влошило. Лагерът се състоеше от няколко каравани, пренесени с хеликоптери и наредени в кръг на една поляна в гората, на няколко километра от Санта Мария де ла Ювия. Оборудването им беше луксозно в сравнение с колибите с цинкови покриви в селото. Разполагаше с електрически генератор, антена за радио и панели за слънчева енергия.

Кариас имаше подобни бази в различни стратегически пунктове на Амазонка, за да контролира разнообразния си бизнес — от извличането на дървен материал до златните мини, но живееше далеч оттук. Разправяха, че в Каракас, Рио де Жанейро и Маями притежавал имения достойни за принц, и във всяко от тях издържал по една съпруга. Движеше се със своя джет и спортния си самолет, използваше също и колите на армията, които някои негови приятели генерали му предоставяха. В Санта Мария де ла Ювия нямаше летище, където да може да кацне неговият джет, така че използваше двумоторния си самолет, който изглеждаше впечатляващ в сравнение с малкия самолет на Сесар Сантос — една грохнала птица с ръждясали ребра. На Кейт Колд й направи впечатление, че охраняваният от пазачи лагер е ограден с телени мрежи, по които течеше електрически ток.

— Какво ли трябва да държи този човек тук, което да изисква такава охрана? — каза тя на внука си.

Мауро Кариас беше между малцината авантюристи, успели да натрупат богатство в Амазонка. Хиляди и хиляди гаримпейрос проникваха пеша или с канута в джунглата и по реките, в търсене на златни мини и диамантени находища, пробивайки си път през тропическата растителност с мачете, изяждани от мравки, пиявици и комари. Мнозина умираха от малария, други — от куршуми, трети — от глад и самота; телата им гниеха в анонимни гробове или ставаха храна на животните.

Казваха, че Кариас започнал да трупа богатството си с кокошки: пускал ги в тропическата гора и после отварял гушите им с нож, за да прибере златните зрънца, които нещастниците поглъщали. Но това, както и хилядите други клюки за миналото на този човек, явно бе преувеличено, защото в действителност златото не беше посято като царевица в земята на Амазонка. Във всеки случай, на Кариас никога не му се бе налагало да рискува здравето си като нещастните гаримпейрос, защото имаше достатъчно връзки и нюх за бизнеса, умееше да командва и да внушава респект; това, което не получаваше с добро, взимаше със сила. Мнозина шушукаха зад гърба му, че бил престъпник, но никой не се осмеляваше да му го каже в лицето; не можеше да се докаже, че ръцете му са изцапани с кръв. На външен вид в него нямаше нищо заплашително или съмнително — беше симпатичен човек, спретнат, почернял, с ръце, за които се полагаха грижи, и с блестящо бели зъби, облечен с фини спортни дрехи. Говореше с мелодичен глас и гледаше право в очите, сякаш искаше да докаже с всяко изречение искреността си.

Предприемачът посрещна членовете на експедицията на Интернешънъл Джеографик в една от караваните, пригодена за салон с всички удобства, които не съществуваха в селото. Придружаваха го две млади и привлекателни жени, които сервираха питиетата и палеха пурите, но не казваха нито дума. Алекс реши, че не говорят английски. Сравни ги с Моргана — момичето, което му открадна раницата в Ню Йорк, защото се държаха също така нагло. Изчерви се при мисълта за Моргана и пак се запита, как можеше да прояви такава наивност и да се остави да бъде измамен по този начин. Те бяха единствените жени, които се виждаха в лагера, останалите бяха мъже, въоръжени до зъби. Домакинът им поднесе разкошна закуска от сирена, студени меса, морски деликатеси, плодове, сладоледи и други прелести, донесени от Каракас. За първи път, откакто бе излязло от страната си, американското момче яде с желание.

— Изглежда познаваш много добре този район, Сантос. Откога живееш тук? — попита Мауро Кариас водача.

— Открай време. Не бих могъл да живея на друго място — отвърна той.

— Казаха ми, че жена ти се е разболяла тук. Много съжалявам… Не се учудвам, твърде малко чужденци оцеляват в тази изолация и при този климат. А това момиче не ходи ли на училище? — и Кариас протегна ръка, за да докосне Надя, но Бороба му показа зъбите си.

— Няма за какво да ходя на училище. Знам да чета и да пиша — каза Надя надуто.

— Наистина нямаш нужда от нищо повече, хубавице — усмихна се Кариас.

— Надя познава също така природата, говори английски, испански, португалски и няколко индиански езика — добави бащата.

— Какво е това, което носиш на врата си, хубавице? — попита Кариас със своята мила интонация.

— Името ми е Надя — каза тя.

— Покажи ми огърлицата си, Надя — усмихна се предприемачът, блестейки с прекрасните си зъби.

— Чудодейна е, не мога да я сваля.

— Искаш ли да ми я продадеш? Купувам я — пошегува се Мауро Кариас.

— Не! — извика тя, отдръпвайки се.

Сесар Сантос се намеси, за да се извини за сприхавостта на дъщеря си. Беше изненадан, че този толкова важен човек си губи времето, закачайки се с едно дете. Преди никой не се заглеждаше в Надя, но през последните месеци дъщеря му беше започнала да привлича вниманието и това никак не му харесваше. Мауро Кариас каза, че след като момичето е живяло винаги около Амазонка, не е подготвено за обществото. Какво бъдеще я очаква? Изглеждала напълно зряла и с едно добро образование можела да стигне далеч, добави. Предложи да я вземе в града, където можел да я прати на училище и да я превърне в една госпожица, както се полага.

— Не мога да се отделям от дъщеря си, но във всеки случай съм ви благодарен — отвърна Сантос.

— Помисли за това, човече. Аз бих могъл да стана нещо като неин кръстник… — добави предприемачът.

— Освен това мога да говоря с животните — прекъсна го Надя.

Всеобщ смях посрещна думите на Надя. Единствените, които не се разсмяха, бяха баща й, Алекс и Кейт Колд.

— Ако можеш да говориш с животните, може би ще ми послужиш като преводач с един от моите питомци. Елате с мен — покани ги предприемачът любезно.

Последваха Мауро Кариас до един вътрешен двор, образуван от разположени в кръг каравани, в центъра на който имаше импровизирана клетка, направена от пръчки и оградена с телена мрежа и стълбове като курник. Вътре обикаляше голяма котка с дивото изражение на уловен звяр. Беше черен ягуар — един от най-красивите екземпляри, които бяха виждани по тези места, с лъскава козина и хипнотични очи с цвят на топаз. Бороба нададе остър писък, скочи от рамото на Надя и избяга с голяма скорост, следвана от момичето, което напразно я викаше. Алекс се изненада, тъй като не беше виждал дотогава маймунката да се отделя доброволно от стопанката си. Фотографите веднага насочиха обективите си към звяра, Кейт Колд също извади от чантата си своя малък автоматичен фотоапарат. Професор Льоблан се държеше на предпазливо разстояние.

— Черните ягуари са най-страховитите животни на Южна Америка. От нищо не се страхуват, смели са — каза Кариас.

— Щом толкова му се възхищавате, защо не го пуснете на свобода? Тази нещастна котка по-скоро ще умре, отколкото да живее като затворник — подчерта Сесар Сантос.

— Да го пусна?! В никакъв случай, човече! Имам малък зоопарк в къщата ми в Рио де Жанейро. Чакам да пристигне подходяща клетка, за да го изпратя там.

Алекс се беше приближил като в транс, запленен от вида на огромната котка. Баба му изкрещя някакво предупреждение, което той не чу, и продължи напред, докато не хвана с двете си ръце телената мрежа, която го отделяше от животното. Ягуарът спря, изръмжа страховито и след това впери жълтия си поглед в Алекс; беше неподвижен, с напрегнати мускули и пулсираща кожа с цвят на черен кехлибар. Момчето свали очилата си, които носеше от седемгодишен, и ги пусна на земята. Бяха толкова близо един до друг, че можеше да различи всяко златисто петънце по ирисите на котката, след което между очите на двамата започна мълчалив диалог. Всичко изчезна: озова се сам пред животното в една просторна златна равнина, заобиколена от високи черни кули, под бяло небе, където като медузи плуваха шест прозрачни луни. Видя, че котката разтвори устата си, в която блестяха големите й бисерни зъби, и с човешки глас, излизащ сякаш от дъното на пещера, произнесе името му: Александър. И той отговори със собствения си глас, който обаче също звучеше като от дън земя: Ягуар. Животното и момчето повториха три пъти тези думи: „Александър, Ягуар, Александър, Ягуар, Александър, Ягуар“, и тогава пясъкът на равнината зафосфоресцира, небето стана черно и шестте луни започнаха да се въртят около орбитите си и да се местят като бавни комети.

Междувременно Мауро Кариас се беше разпоредил и един от неговите служители донесе някаква маймуна, влачейки я завързана с въже. Като видя ягуара, маймуната реагира по същия начин като Бороба — започна да пищи, да скача и да жестикулира, но не успя да се освободи. Кариас я хвана за врата и преди някой да успее да отгатне неговите намерения, отвори клетката с едно-единствено точно движение и хвърли ужасеното животинче вътре.

Фотографите, слисани от изненада, трябваше да преодолеят стъписването си, за да си спомнят, че държат камери в ръцете си. Льоблан следеше като омагьосан всяко движение на нещастната маймуна, която се блъскаше в телената ограда, търсейки изход, и на звяра, който я следеше с поглед дебнешком, готвейки се за скок. Без да мисли какво върши, Алекс се втурна напред, като настъпи и разби на парчета очилата си, които останаха да лежат на земята. Хвърли се към вратата на клетката, готов да освободи и двете животни: маймуната — от сигурна смърт, и ягуара — от неговия затвор. Като видя внука си да отваря ключалката, Кейт също се затича, но преди да стигне до него, двама от служителите на Кариас бяха хванали момчето за ръцете и го дърпаха назад. Всичко стана за секунди и толкова бързо, че после Алекс не можеше да си спомни последователност на събитията. С един удар с лапа ягуарът повали маймуната и захапвайки я със страховитите си челюсти, я смаза. Кръвта плисна във всички посоки. В същия момент Сесар Сантос извади пистолета от колана си и уцели котката с точен удар в челото. Алекс почувства попадението, сякаш изстрелът бе улучил самия него между очите и щеше да падне по гръб, ако пазачите на Кариас не го държаха за ръцете, всъщност във въздуха.

— Какво направи, нещастнико! — извика предприемачът, който също извади оръжието си, извръщайки се към Сесар Сантос.

Пазачите му пуснаха Алекс, който загуби равновесие и падна на земята, и се обърнаха към водача на експедицията, но не посмяха да предприемат нищо, защото той все още държеше димящия пистолет.

— Върнах му свободата — отговори Сесар Сантос с ледено спокойствие.

Мауро Кариас положи усилие, за да се овладее. Усети, че не може да насочи оръжие срещу него пред журналистите и Льоблан.

— Спокойно! — заповяда Мауро Кариас на пазачите си.

— Уби го! Уби го! — повтаряше Льоблан, зачервен от възбуда. Беше като обезумял от смъртта на маймуната и на ягуара и се държеше като пиян.

— Не се притеснявайте, професор Льоблан, мога да имам толкова животни, колкото поискам. Извинете, опасявам се, че това не беше подходящ спектакъл за нежни сърца — каза Кариас.

Кейт Колд помогна на внука си да стане, след това хвана Сантос за ръка и го дръпна към изхода, за да не позволи положението да стане по-неудържимо. Гидът се остави да бъде отведен от писателката и те излязоха, последвани от Алекс. Вън срещнаха Надя с уплашената Бороба, усукана около колана й.

Алекс се опита да обясни на Надя какво се бе случило между ягуара и него, преди Мауро Сантос да вкара маймуната в клетката, но всичко в главата му се преплиташе. Преживяването беше толкова истинско, че момчето можеше да се закълне, че за няколко минути е било в друг свят, в света на светещите пясъци и шестте луни, въртящи се на небосвода — свят, в който ягуарът и той се бяха слели в един и същи образ. Въпреки че му липсваха думи, за да разкаже на своята приятелка какво бе почувствал, тя изглежда го разбираше и не беше необходимо да слуша подробности.

— Ягуарът те е познал, защото е твоето животно тотем — каза. — Всички имаме дух на животно, което ни съпровожда. То е все едно нашата душа. Не всички срещат своето животно, само големите воини и шаманите, но ти го откри, без да го търсиш. Твоето име е Ягуар — каза Надя.

— Ягуар?

— Александър е името, което са ти дали родителите ти. Ягуар е твоето истинско име, но за да го използваш, трябва да имаш характера на ягуара.

— И какъв е неговият характер? Жесток и кръвожаден? — попита Алекс, мислейки за челюстите на котката, смазващи маймуната в клетката на Кариас.

— Животните не са жестоки като хората; убиват само за да се защитят, или когато са гладни.

— И ти ли имаш животно тотем?

— Да, но още не ми се е разкрило. Да срещне своето животно не е толкова важно за една жена, защото ние получаваме силата си от земята. Ние сме природата — каза тя.

— Откъде знаеш всичко това? — попита Алекс, който вече по-малко се съмняваше в думите на своята нова приятелка.

— Научих го от Уалимаи.

— Шаманът ти е приятел?

— Да, Ягуар, но не съм казвала на никого, че говоря с Уалимаи, дори и на баща ми.

— Защо?

— Защото Уалимаи предпочита самотата. Единствената компания, която понася, е тази на духа на съпругата му. Само понякога се появява в някое шабоно, за да излекува болест или да участва в церемония на мъртвите, но никога не се явява пред нааб.

— Нааб?

— Чужденци.

— Но ти самата си чужденка, Надя.

— Уалимаи казва, че не принадлежа на нито една страна, че не съм нито индианка, нито чужденка, нито жена, нито дух.

— Какво си тогава? — попита Ягуар.

— Аз съм си аз, нищо повече — отговори тя.

Сесар Сантос обясни на членовете на експедицията, че ще се изкачват по реката с моторни лодки, прониквайки в индианските земи до подножието на водопадите на Горно Ориноко. Там ще построят лагера и, ако е възможно, ще разчистят ивица от гората, за да се получи импровизирана малка писта за кацане. Той щял да се върне в Санта Мария де ла Ювия, за да вземе самолета си, който щял да се използва за бърза връзка със селото. Каза, че дотогава новият мотор трябвало да пристигне и оставало само да се монтира. Със самолета ще могат да достигнат до непристъпната част на планината, където според свидетелствата на някои индианци и авантюристи, би могъл да се укрива митологичният Звяр.

— Как се качва и слиза едно толкова голямо същество по този терен, по който се предполага, че ние не можем да се изкачим? — попита Кейт Колд.

— Ще проверим — отговори Сесар Сантос.

— Как се придвижват индианците там без самолет? — настоя тя.

— Познават терена. Индианците могат да се изкатерят по една много висока палма, чийто ствол е като настръхнал от бодли. Могат също да изпълзят по скалистите стени на водопадите, които са хлъзгави като огледала — каза водачът.

Прекараха голяма част от утрото в товарене на лодките. Професор Льоблан носеше повече багаж от фотографите, включително една пратка кашони с бутилирана вода, която употребяваше дори за бръснене, защото се страхуваше, че водата съдържа живак. Безполезно бе Сесар Сантос да му повтаря, че ще вземат вода отгоре, далеч от златните мини, при настаняването им в лагера. По съвет на водача, Льоблан беше наел като свой персонален асистент Каракауе — индианеца, който предишната вечер го разхлаждаше с ветрило, за да го обслужва по време на останалата част от прехода. Обясни, че страдал от болки в гърба и не можел да носи и най-малката тежест.

Още в началото на тази авантюра Александър трябваше да поеме отговорността да съхранява вещите на баба си. Това беше част от неговата работа, за която тя му даваше минимално възнаграждение; то щеше да бъде изплатено при връщането, стига да се справеше добре. Всеки ден Кейт Колд отбелязваше в бележника си работните часове на своя внук и го караше да подпише страницата — така водеха сметка. В момент на откровение той й беше разказал как бе разбил всичко в стаята си преди началото на пътешествието. Това не й се стори толкова страшно, защото смяташе, че на човек му трябва много малко на този свят, но му предложи заплата, ако възнамерява да възстанови щетите. Бабата пътуваше с три ката памучни дрехи, водка, тютюн, шампоан, сапун, мазило против насекоми, комарник, шал, хартия и кутия с моливи — всичко събрано в една брезентова торба. Носеше също един автоматичен фотоапарат — от най-обикновените, който бе предизвикал подигравателен смях у професионалните фотографи Тимоти Брус и Жоел Гонсалес. Кейт ги остави да се смеят, без да коментира. Алекс носеше дори по-малко дрехи от баба си, плюс една карта и няколко книги. На колана си беше закачил своето швейцарско войнишко ножче, флейтата и един компас. Като видя този уред, Сесар Сантос му обясни, че той изобщо няма да му послужи в джунглата, където не можеше да се напредва по права линия.

— Забрави за компаса, момче. Най-добре е да ме следваш, без да ме губиш нито за миг от погледа си — го посъветва.

Но на Алекс му харесваше идеята, че може да посочи север, където и да се намираше. Часовникът му, в замяна на това, не служеше за нищо, защото времето по Амазонка не беше като в останалата част на планетата — не се измерваше в часове, а в утрини, приливи и отливи, годишни времена, дъждове.

Петимата войници, подпомогнати от капитан Ариосто и Матууе — индианския водач, нает от Сесар Сантос, дойдоха добре въоръжени. Матууе и Каракауе бяха приели тези имена, за да се разбират с чужденците. Само роднините и близките им приятели можеха да ги наричат с истинските им имена. Двамата бяха напуснали своите племена много млади, за да се изучат в училищата на мисионерите, където бяха покръстени, но поддържаха връзки с индианците. Никой не можеше да се ориентира в района по-добре от Матууе, който никога не беше ползвал карта, за да знае къде се намира. Възприемаха Каракауе като „градски човек“, защото често пътуваше до Манаос и Каракас и защото беше, както мнозина градски люде, подозрителен.

Сесар Сантос носеше всичко необходимо, за издигането на бивак: палатки, храна, съдове за готвене, лампи и радио с батерии, инструменти, мрежи за капани, мачете, ножове и някакви дрънкулки от стъкло и пластмаса за размяна с индианците. В последния момент се появи дъщеря му със своята черна маймунка, вързана за единия крак, с амулета от Уалимаи на шията и без друг багаж, освен една памучна жилетка, метната на врата, съобщавайки, че е готова за тръгване. Беше предупредила баща си, че не смята да остане в Санта Мария де ла Ювия с монахините от болницата, както обикновено, защото Мауро Кариас се мотаеше там и не й харесваше начина, по който я гледаше и се опитваше да я докосне. Страхуваше се от човека „носещ сърцето си в кесия“. Професор Льоблан отново избухна. Преди това твърдо бе възразил срещу присъствието на внука на Кейт Колд, но понеже беше невъзможно да го изпрати обратно в Щатите, трябваше да го търпи; сега обаче не бе склонен да позволи и на дъщерята на водача също да тръгне с тях, независимо от претекста.

— Това не е детска градина, а много рискована научна експедиция; очите на света са насочени към Людовик Льоблан — добави, бесен.

Понеже никой не му обърна внимание, отказа да се качи на кораба. Без него не можеха да тръгнат, единствено огромният престиж на името му служел за гаранция пред Интернешънъл Джеографик — каза.

Сесар Сантос се постара да го убеди, че дъщеря му винаги е ходила с него и че изобщо не би попречила, напротив, може много да им помогне, понеже говори няколко индиански диалекта. Льоблан бе непреклонен. Половин час по-късно горещината достигна четиридесет градуса, вода се лееше от всички повърхности и настроенията на членовете на експедицията бяха толкова прегрели, колкото и климатът. Тогава се намеси Кейт Колд.

— И мен ме боли гърбът, професоре. Необходим ми е личен асистент. Наех Надя Сантос, за да носи моите бележници и да ми вее с бананово листо — каза.

Всички прихнаха да се смеят. Момичето се качи с достойнство на кораба и седна до писателката. Маймунката се настани в полата й и оттам започна да се плези и да гримасничи срещу професор Льоблан, който също се бе качил, зачервен от възмущение.

8

Експедицията

Групата отново потегли нагоре по реката. Този път бяха тринадесет възрастни и две деца в две моторни лодки, и двете принадлежащи на Мауро Кариас, който ги бе предоставил на разположение на Льоблан.

Алекс изчака сгоден момент, за да разкаже на четири очи на баба си странния диалог между Мауро Кариас и капитан Ариосто, който Надя му бе превела. Кейт го изслуша внимателно и не показа недоверчивост, както се опасяваше внукът й, напротив, изглеждаше много заинтригувана.

— Не ми харесва Кариас. Какъв ли ще е планът му, за да премахне индианците? — попита.

— Не зная.

— Единственото, което можем да направим за момента, е да изчакваме и да стоим нащрек — реши писателката.

— Същото казва и Надя.

— Това момиче трябваше да бъде моя внучка, Александър.

Пътуването по реката приличаше на предишното — от Манаос до Санта Мария де ла Ювия, въпреки че пейзажът се бе променил. Момчето беше решило да прави вече като Надя и вместо да се бори срещу комарите с мазила против насекоми, ги оставяше да го нападат, надвивайки изкушението да се чеше. Махна си също и ботушите, като се убеди, че те бяха постоянно мокри и че пиявиците го хапеха независимо дали бе с тях, или без тях. В началото не си даваше сметка за това, докато баба му не му посочи краката: чорапите му бяха окървавени. Свали ги и видя гадните твари впити в кожата му, набъбнали от кръв.

— Не боли, защото инжектират упойка, преди да смучат кръвта — обясни Сесар Сантос.

После му показа как да маха пиявиците, горейки ги с цигара, за да не останат зъбите им впити в кожата, с риск да предизвикат инфекция. Този метод се оказа малко сложен за Алекс, понеже не пушеше, но мъничко от горещия тютюн на лулата на баба му имаше същият ефект. Беше по-лесно да ги махаш от себе си, отколкото да живееш потънал в мисли, как да ги избегнеш.

От самото начало Алекс имаше чувството, че между възрастните в експедицията съществува осезаемо напрежение: никой не се доверяваше на никого. Също така не можеше да се освободи от усещането, че е шпиониран, че има хиляди очи, наблюдаващи всяко движение на лодките. Постоянно поглеждаше през рамото си, никой обаче не ги следваше по реката.

Петимата войници бяха кабоклос, родом от тази област; Матууе — водачът, нает от Сесар Сантос, беше индианец и щеше да им служи за преводач с племената. Другият чист индианец беше Каракауе, помощникът на Льоблан. Според доктор Омайра Торес Каракауе не се държеше като останалите индианци и вероятно никога нямаше да може да се върне в своето племе.

Между индианците всичко се поделяше и единствената собственост бяха малкото оръжия или примитивните инструменти, които всеки един можеше да носи със себе си. Всяко племе имаше едно шабоно — голяма обща колиба с овална форма, покрита със слама и отворена към вътрешно патио. Живееха всички заедно, делейки както храната, така и грижите по отглеждането на децата. Контактът с чужденците обаче започваше малко по малко да унищожава племената: те не само заразяваха с болести телата им, но по своеобразен начин заразяваха и душите им. Щом индианците се докосваха до мачете, до нож или до какъвто и да било друг метален предмет, животът им завинаги се променяше. Само с едно мачете можеха да умножат хилядократно добива от малките градини, където отглеждаха маниока и царевица. С един нож всеки войн се чувстваше като бог. Индианците страдаха от същата страст към стоманата, каквато чужденците изпитваха към златото. Каракауе беше преодолял етапа на мачетето и се намираше в този на огнестрелните оръжия: не се отделяше от своя старомоден пистолет. Такъв като него, който мислеше повече за себе си, отколкото за общността, нямаше място в племето. Индивидуализмът се смяташе за един вид безумие, все едно че си обсебен от някакъв демон.

Каракауе беше мрачен и неразговорчив, отговаряше само с една или две думи, когато някой му зададеше неизбежен въпрос; не се разбираше нито с чужденците, нито с кабоклосите, нито с индианците. Служеше на Людовик Льоблан с неохота и в очите му блестеше неприязън, когато трябваше да се обърне към антрополога. Не се хранеше с останалите, не пиеше и капка алкохол и се отделяше от групата, когато лагеруваха нощем. Надя и Алекс го изненадаха веднъж, когато ровеше в багажа на доктор Омайра Торес.

— Тарантула — каза вместо обяснение.

Александър и Надя решиха, че трябва да го наблюдават.

Колкото повече напредваха, толкова навигацията ставаше все по-трудна, защото реката се стесняваше, устремена в бързеи, които заплашваха да преобърнат лодките. На други места водата беше като застояла и в нея плуваха трупове на животни, гнили стволове и клони, които пречеха да се върви напред. Налагаше се да гасят моторите и да продължават с гребла, използвайки прътове от бамбук, за да отстранят отломките. Няколко пъти се оказваше, че това са големи каймани, които, погледнати отгоре, приличаха на дънери. Сесар Сантос обясни, че когато водата е ниска, се появяват ягуарите, когато е висока, идват змиите. Видяха двойка гигантски костенурки и една змиорка, дълга метър и половина, която според Сесар Сантос атакувала със силен електрически заряд. Растителността беше гъста и отделяше миризма на разлагаща се органична материя, но понякога по здрач се разтваряха едни големи цветове, увити около дърветата, и тогава въздухът се изпълваше със сладък аромат на ванилия и мед. Бели чапли ги наблюдаваха неподвижни от високите си пасбища, които се стелеха покрай бреговете на реката, и отвсякъде пърхаха пеперуди с ярки цветове.

Сесар Сантос имаше навика да спира лодките под дървета, чиито клони бяха надвиснали над водата, и бе достатъчно да протегнеш ръка, за да откъснеш плодовете им. Алекс никога не ги бе виждал и не поиска да ги опита, но останалите ги ядяха с наслада. Един път водачът отклони плавателния съд, за да откъсне растение, което, както каза, действало удивително за зарастване на рани. Доктор Омайра Торес се съгласи с него и препоръча на американското момче да натърка белега на ръката си със сока на растението, макар че всъщност това вече да не беше необходимо, защото раната бе зараснала добре. Едва личеше една червена линия, която изобщо не го притесняваше.

Кейт Колд разказа, че много хора са търсили в този район митичния град Ел Дорадо, където според легендата улиците били павирани със злато и децата играели със скъпоценни камъни. Много авантюристи прониквали в джунглата и се качвали по Амазонка и река Ориноко, без да успеят да достигнат до сърцето на това прелестно място, където светът бил все така невинен, както при появата на човешкия живот на планетата. Умирали или се отказвали, отблъснати от индианците, насекомите, зверовете, тропическите болести, климата и трудностите на терена.

Намираха се вече на венецуелска територия, макар че тук границите не означаваха нищо — навсякъде се ширеше същият праисторически рай. За разлика от река Негро, водите на тези реки течаха самотни. Не ги кръстосваха други плавателни съдове, не виждаха канута, нито наколни жилища, нито едно-едничко човешко същество. За сметка на това флората и фауната бяха великолепни, фотографите ликуваха — никога не бяха имали в обсега на обективите си толкова видове дървета, растения, цветя, насекоми, птици и животни. Видяха зелени и червени папагали, елегантни фламинго, кълвачи с толкова големи и тежки клюнове, че едва ги удържаха на крехките си черепи, стотици канарчета и папагалчета. Много от тези птици бяха застрашени от изчезване, защото трафикантите ги ловяха безмилостно, за да ги продават контрабандно в други страни. Различни видове маймуни със своите почти човешки изражения и игри сякаш ги поздравяваха от дърветата. Имаше елени, мечки мравояди, катерици и други малки бозайници. Разнообразни великолепни папагали — или гуакамаяс, както също ги наричаха — ги следваха в продължение на дълги разстояния. Тези големи пъстроцветни птици летяха с невероятна грация над лодките, сякаш бяха любопитни да видят странните същества, които пътуваха на борда им. Льоблан стреля по тях със своя пистолет, но Сесар Сантос успя да му нанесе внезапен удар по ръката, отклонявайки куршума. Изстрелът изплаши маймуните и птиците, небето се изпълни с крила, но малко след това папагалите невъзмутимо се върнаха.

— Не се ядат, професоре, месото е горчиво. Няма причина да се убиват — каза укорително Сесар Сантос на антрополога.

— Харесват ми перата — отвърна Льоблан, смутен от намесата на водача.

— Купете си в Манаос — каза сухо Сесар Сантос.

— Гуакамаите могат да се опитомяват. Майка ми има една в къщата ни в Боа Виста. Придружава я навсякъде, като лети винаги на два метра над главата й. Когато майка ми отива на пазар, гуакамаята следва автобуса, докато слезе, чака я на едно дърво докато пазарува и после се връща с нея като любимо кученце — разказа доктор Омайра Торес.

Алекс още веднъж се убеди, че музиката на неговата флейта вълнува маймуните и птиците. Бороба изглеждаше особено привлечена от флейтата. Когато свиреше, маймунката замръзваше неподвижна и заслушана, с тържествено и любознателно изражение; понякога скачаше отгоре му и дърпаше инструмента, молейки за музика. На Алекс това му харесваше, възхитен, че най-сетне може да разчита на нечий интерес, след като години наред беше воювал със сестрите си да го оставят на мира, за да се упражнява с флейтата. Членовете на експедицията чувстваха успокоение от музиката, която ги съпровождаше, а в това време пейзажът ставаше все по-враждебен и мистериозен. Момчето свиреше без усилие, звуците се лееха сами, сякаш този деликатен инструмент имаше памет и помнеше съвършеното майсторство на предишния си стопанин — прочутия Джоузеф Колд.

Усещането, че са следени, завладя всички. Без да го споменават, понеже онова, което не се изрича, сякаш не съществува, те дебнеха природата наоколо. Професор Льоблан прекарваше деня с бинокъл в ръка, изучавайки бреговете на реката; напрежението го бе направило още по-неприятен. Единствените, които не се бяха заразили от колективната изнервеност, бяха Кейт Колд и англичанинът Тимоти Брус. Двамата бяха работили много пъти заедно, бяха обиколили половината свят заради пътеписите си, бяха присъствали на различни войни и революции, бяха катерили планини и слизали на морското дъно, така че много малко неща можеха да нарушат съня им. Освен това им харесваше да демонстрират безразличие.

— Не ти ли се струва, че ни наблюдават, Кейт? — попита я внукът й.

— Да.

— Не се ли страхуваш?

— Има различни начини да надмогнеш страха, Александър. Нито един не действа — отвърна тя.

Едва беше произнесла тези думи, когато един от войниците, който пътуваше на нейната лодка, падна безмълвно в краката й. Кейт Колд се надвеси над него, без отначало да разбира какво се е случило, докато не видя нещо като дълъг шип, забит в гърдите на мъжа. Увери се, че е умрял мигновено: бодилът беше минал точно между ребрата и бе пронизал сърцето му. Алекс и Кейт алармираха останалите от екипажа, които не си бяха дали сметка за случилото се — толкова мълчалива бе атаката. Миг по-късно половин дузина огнестрелни оръжия се изпразниха срещу гъсталака. Когато се разпръснаха пукотевицата, барутният дим и глъчката на птиците, които покриха небето, видяха, че в джунглата не бе помръднало нищо. Онези, които изстреляха смъртоносното копие, се спотайваха неподвижни и мълчаливи. С рязко дръпване Сесар Сантос измъкна острието от тялото и всички видяха, че то бе дълго приблизително един фут и бе здраво и гъвкаво като стомана.

Водачът нареди да продължават с пълен ход, защото в тази част реката беше тясна и плавателните съдове бяха лесна мишена за стрелите на нападателите. Не спряха през следващите два часа, докато не прецени, че са в безопасност. Едва тогава успяха да разгледат копието, украсено със странни знаци с червена и черна боя, които никой не успя да разшифрова. Каракауе и Матууе твърдяха, че никога не са ги виждали, че не принадлежат на техните племена, нито на друго, което да им е известно, но смятаха, че всички индианци от областта използват сербатанас[5]. Доктор Омайра Торес обясни, че дори ако копието не беше уцелило сърцето с такава впечатляваща точност, при всички случаи щеше да убие човека за няколко минути, макар и по по-мъчителен начин, защото върхът му е напоен в кураре — смъртоносна отрова, използвана от индианците, за да ловуват и за да воюват, срещу която не е известна противоотрова.

— Това е недопустимо! Тази стрела можеше да улучи мен! — протестира Льоблан.

— Вярно е — съгласи се Сесар Сантос.

— Вината е ваша! — добави професорът.

— Моя? — попита Сесар Сантос, объркан от необичайния обрат, който приемаше сюжетът.

— Вие сте водачът! Вие сте отговорен за нашата сигурност, затова ви плащаме!

— Не сме на туристическо пътешествие, професоре — отвърна Сесар Сантос.

— Правим обратен завой и веднага се връщаме. Давате ли си сметка каква би била загубата за научния свят, ако нещо се случи на Людовик Льоблан? — възкликна професорът.

Ужасени, членовете на експедицията запазиха мълчание. Никой не знаеше какво да каже, докато не се намеси Кейт Колд.

— Ангажирали са ме, за да напиша статия за Звяра и смятам да го направя с отровни стрели или без тях, професоре. Ако желаете да се върнете, можете да го направите пеша или с плуване, както предпочитате. Ние ще продължим в съответствие с плана — каза тя.

— Дърта нахалница, как се осмелявате да… — изпищя професорът.

— Внимавайте как ми говорите, човече — прекъсна го със смразяващ тон писателката, като го хвана здраво за ризата, парализирайки го с погледа на страховитите си сини очи.

Алекс си помисли, че антропологът ще удари шамар на баба му и се приближи, готов да му попречи, но не стана нужда. Погледът на Кейт Колд успя като с магическа пръчка да успокои духа на сприхавия Льоблан.

— Какво ще правим с тялото на този нещастен човек? — попита лекарката, сочейки трупа.

— Не можем да го вземем, Омайра, нали знаеш, че разлагането при този климат е много бързо. Предполагам, че трябва да го хвърлим в реката… — предложи Сесар Сантос.

— Духът му ще се ядоса и ще ни преследва, за да ни убие — намеси се покрусен индианският водач Матууе.

— Тогава да направим като индианците, когато трябва да отложат една кремация — да го оставим на открито, за да се възползват от останките му птиците и животните — реши Сесар Сантос.

— Няма ли да има церемония, както се полага? — настоя Матууе.

— Нямаме време. Едно подобаващо погребение ще отнеме няколко дни. Освен това този човек беше християнин — обясни Сесар Сантос.

Най-накрая решиха да го увият в брезент и да го сложат върху малка платформа от кората на дънер, която поставиха в короната на едно дърво. Кейт Колд, която не беше религиозна жена, но имаше добра памет и помнеше молитвите от детството си, импровизира кратък християнски ритуал. Тимоти Брус и Жоел Гонсалес филмираха и заснеха тялото и погребението като доказателство за случилото се. Сесар Сантос издялка кръстове по дърветата на брега и отбеляза на картата по най-добрия възможен начин мястото, за да го открие, когато след това се върнат да вземат костите, за да ги предадат на семейството на починалия в Санта Мария де ла Ювия.

От този момент нататък пътуването тръгна все по на зле. Растителността стана още по-гъста и слънчевата светлина стигаше до тях само когато се движеха по средата на реката. Пътуваха така наблъскани и притеснени, че не можеха да спят на плавателните съдове, и независимо от опасността, която представляваха индианците и дивите зверове, се налагаше да нощуват на брега. Сесар Сантос разпределяше хранителните продукти, организираше лова или риболова и определяше дежурствата между мъжете за нощна стража. Изключи от тях професор Льоблан, понеже беше очевидно, че и при най-малкия шум той си изпускаше нервите. Кейт Колд и доктор Омайра Торес настояха те също да участват в охраната, струваше им се обидно да бъдат освободени заради това, че са жени. Тогава двете деца също поискаха да се включат, отчасти понеже се опитваха да шпионират Каракауе. Бяха го видели да слага в торбите си шепи с патрони и да обикаля около радиостанцията, с която от време на време с големи мъки Сесар Сантос успяваше да се свърже с радиста от Санта Мария де ла Ювия, за да съобщи своето местоположение. Растителният купол на джунглата действаше като чадър, осуетявайки преминаването на радиовълните.

— Кое е по-лошото, индианците или Звярът? — попита Алекс шеговито Людовик Льоблан.

— Индианците, младежо. Те са канибали — не само изяждат враговете си, но и мъртвите от собственото си племе — отговори надуто професорът.

— Така ли? Никога не съм чувала за това — отбеляза иронично доктор Омайра Торес.

— Четете книгата ми, госпожице.

— Доктор… — поправи го тя за хиляден път.

— Тези индианци убиват, за да си осигурят жени — увери ги Льоблан.

— Може би вие бихте убили за това, професоре, но не и индианците, защото не им липсват жени, по-скоро са им в излишък — отвърна лекарката.

— Проверил съм го със собствените си очи: нападат други шабонос, за да откраднат момичета.

— Доколкото знам, те не могат да принудят момичетата да останат с тях против волята им. Ако поискат, те си отиват. Когато две шабонос воюват, то е защото едното е направило магия, за да навреди на другото, за отмъщение; или понякога си обявяват церемониални войни, по време на които се удрят с тояги, но не с намерението да убият някого — прекъсна ги Сесар Сантос.

— Бъркате, Сантос. Вижте документалния филм на Людовик Льоблан и ще разберете моята теория — заяви Льоблан.

— Ясно ми е, че сте раздавал мачете и ножове в едно шабоно и сте обещал на индианците да им дадете още подаръци, ако играят пред камерите според вашите инструкции… — подхвърли водачът.

— Това е клевета! Според моята теория…

— Други антрополози и журналисти също са идвали по Амазонка със собствените си представи за индианците. Имаше един, който засне документален филм, в който момчетата вървяха облечени като момичета, гримираха се и използваха дезодорант — добави Сесар Сантос.

— Е! Този колега винаги е имал малко странни идеи… — призна професорът.

Водачът показа на Алекс и Надя как да зареждат и да ползват пистолетите. Момичето не прояви голяма сръчност, нито интерес; изглеждаше неспособна да улучи целта и от три крачки разстояние. Алекс обаче беше очарован. Тежестта на пистолета в ръката му създаваше усещане за непобедимост; за първи път разбираше пристрастяването на толкова много хора към оръжията.

— Родителите ми не понасят огнестрелните оръжия. Мисля, че ще припаднат, ако ме видят с това — каза.

— Няма да те видят — увери го баба му, докато го снимаше.

Алекс отстъпи, престори се, че стреля, както правеше, когато беше дете.

— Най-сигурният начин да пропуснеш целта е да се прицелиш и да стреляш прибързано — каза Кейт Колд. — Ако ни нападнат, точно това ще направиш, Александър, но не се тревожи, защото никой няма да те наблюдава. Най-вероятно е, че дотогава всички вече ще сме мъртви.

— Не вярваш, че бих могъл да те защитя, нали?

— Не. Предпочитам да умра убита от индианците край Амазонка, отколкото от старост в Ню Йорк — отговори баба му.

— Уникална си, Кейт — усмихна се момчето.

— Всички сме уникални, Александър — прекъсна го тя.

На третия ден от плаването забелязаха на една малка полянка на брега семейство елени. Животните, свикнали със сигурността на гората, не изглеждаха смутени от присъствието на плавателните съдове. Сесар Сантос заповяда да спрат и уби единия с пушката си, а останалите побягнаха уплашени. Същата вечер пътешествениците щяха да хапнат много добре — еленското месо бе високо ценено, въпреки жилавостта си, и вечерята щеше да се превърне в пиршество след толкова дни на рибна диета. Матууе бе взел със себе си отрова, която индианците от неговото племе хвърляха в реката. Когато отровата попадаше във водата, рибите се парализираха и можеха лесно да се извадят с копие или със завързана за лиана стрела. Отровата не оставяше следи в месото на рибата, нито във водата — останалите риби се съвземаха след няколко минути.

Намираха се на едно спокойно място, където реката образуваше малка лагуна, идеално, за да се отпуснеш за няколко часа, да хапнеш и да възстановиш силите си. Сесар Сантос ги предупреди да внимават, защото водата бе мътна и няколко часа преди това бяха видели каймани, но всички се чувстваха прегрели и жадни. Пазачите дълго бъркаха във водата с прътове и като не откриха следи от каймани, всички решиха да се изкъпят, с изключение на професор Людовик Льоблан, който по никакъв повод не би влязъл в реката. Бороба, маймунката, беше враг на банята, но Надя я караше от време на време да се намокри, за да й махне бълхите. Покатерено на главата на своята стопанка, животинчето надаваше викове на неподправен страх всеки път, когато някоя капка достигаше до него.

Членовете на експедицията цамбуркаха известно време, докато Сесар Сантос и двама от неговите хора разфасоваха елена и палеха огън, за да го изпекат.

Алекс видя как баба му съблече панталоните и блузата си, за да плува по бельо, без всякакъв свян, въпреки че като се намокреше, изглеждаше почти като гола. Опита се да не я гледа, но скоро разбра, че тук, сред природата, толкова далеч от познатия свят, срамът от тялото нямаше място. Беше израснал в близък контакт с майка си и сестрите си и в училище беше свикнал с компанията на другия пол, но напоследък всичко женско го привличаше като някакво далечно и забранено тайнство. Знаеше причината — това бяха хормони, които бушуваха и не го оставяха да мисли на спокойствие. Юношеството е голяма бъркотия — най-лошата между лошите, реши. Би трябвало да измислят апарат с лазерни лъчи, където да влезеш за минута и — пуф! — да излезеш преобразен като възрастен. Носеше бушуващ ураган в себе си: понякога крачеше еуфорично, като цар на света, готов да се бие с голи ръце с лъв; друг път се чувстваше като най-обикновен скапаняк. Откакто започна това пътуване обаче, не се беше сещал за хормоните, нито пък му бе оставало време да се пита дали си струва да се живее — въпрос, който по-рано го връхлиташе най-малко веднъж на ден. Сега сравняваше тялото на баба си — слабо, възлесто, с набръчкана кожа — с меките позлатени извивки на доктор Омайра Торес, която носеше ненатрапчив черен бански, и с все още детската грация на Надя. Помисли си как се променя тялото в различните възрасти и реши, че и трите жени бяха по свой начин еднакво красиви. Изчерви се при тази мисъл. Никога не би предположил, две седмици по-рано, че може да смята за привлекателна собствената си баба. Дали хормоните не разбъркваха и мозъка му?

Един ужасяващ вопъл извади Алекс от тези толкова важни размишления. Викът идваше от устата на Жоел Гонсалес — единия от фотографите, който отчаяно се бореше с нещо в калта до брега. В началото никой не можа да разбере какво става, виждаха само как ръцете на мъжа се размахват във въздуха и как главата му се потапя и отново се показва. Алекс, който участваше в отбора по плуване на своето училище, беше първият, който с две-три загребвания стигна до него. Като се доближи, видя абсолютно ужасен как една змия, дебела колкото издут пожарникарски маркуч, се увива около тялото на фотографа. Алекс хвана Гонсалес за едната ръка и се опита да го извлече към твърдата земя, но тежестта на мъжа и змията бяха прекалено големи за него. Опита се с две ръце да отдели животното, теглейки с всичка сила, но пръстените на влечугото стегнаха още повече неговата жертва. Спомни си ужасяващото преживяване със змията сурукуку, която преди няколко нощи се беше увила около крака му. Това беше хиляди пъти по-лошо. Фотографът вече не се бореше, нито викаше — беше в безсъзнание.

— Татко, татко! Анаконда! — извика Надя, чийто глас се смеси се с виковете на Алекс.

Междувременно Кейт Колд, Тимоти Брус и двама от войниците се бяха приближили и всички заедно се бореха със силната змия, за да я отделят от тялото на нещастния Гонсалес. Цялата тази бъркотията вдигна тинята от дъното на лагуната, преобръщайки тъмната и гъста като шоколад вода. В суматохата не се виждаше какво става — всеки дърпаше нещо и крещеше разпореждания без никакъв резултат. Усилията им изглеждаха безполезни, докато не дойде Сесар Сантос с ножа, с който бе рязал месото на елена. Водачът не посмя да го използва напосоки от страх да не нарани Жоел Гонсалес или някой от другите хора, които се бореха с влечугото; трябваше да изчака момента, когато главата на анакондата се показа за кратко от калта, за да я отреже с точен замах. Водата се обагри с кръв и придоби ръждив цвят. Бяха им необходими още пет минути, за да освободят фотографа, защото стягащите пръстени продължаваха рефлекторно да го притискат.

Изтеглиха Жоел Гонсалес до брега, където той продължи да лежи проснат като мъртъв. Професор Льоблан толкова се беше изплашил, че стреляше напосоки във въздуха от едно защитено място, допринасяйки още повече за бъркотията и всеобщия смут, докато Кейт Колд не му взе пистолета и не го заплаши, за да млъкне. Докато останалите се бореха във водата с анакондата, доктор Омайра Торес се беше покатерила обратно в лодката, за да си вземе куфарчето, и сега беше коленичила до припадналия мъж със спринцовка в ръка. Действаше мълчаливо и спокойно, сякаш нападението на една анаконда беше съвсем нормална случка в живота й. Инжектира адреналин на Гонсалес и щом се увери, че диша, започна да го преглежда.

— Има много счупени кости и е в шок — каза. — Да се надяваме, че дробовете му не са пробити от някоя кост и че не му е счупен вратът. Трябва да го обездвижим.

— Как да направим това? — попита Сесар Сантос.

— Индианците използват кори от дърво, кал и лиани — каза Надя, все още трепереща от това, на което бе станала свидетел.

— Много добре, Надя — окуражи я лекарката.

Водачът даде необходимите нареждания и лекарката, подпомогната от Кейт и Надя, бързо омота ранения от бедрата до врата в парцали, напоени с прясна кал. Сложиха отгоре широки ивици кора и го овързаха. С изсъхването на калта този примитивен пакет, щеше да има същия ефект като един модерен ортопедичен корсет. Жоел Гонсалес, замаян и унесен, все още не си даваше сметка какво се бе случило, но беше дошъл в съзнание и успяваше да изрече отделни думи.

— Трябва да отведем веднага Жоел в Санта Мария Де ла Ювия. Оттам ще могат да го закарат със самолета на Мауро Кариас в болница — реши лекарката.

— Това е ужасна нелепица! Имаме само две лодки. Не можем да изпратим едната обратно — противопостави се професор Льоблан.

— Какво?! Вчера искахте да разполагате с лодката, за да избягате, а сега не искате да я изпратите с моя тежко ранен приятел? — попита Тимоти Брус, който полагаше усилия, за да запази спокойствие.

— Без специални грижи Жоел може да умре — обясни лекарката.

— Не преувеличавайте, драга ми госпожо. Този човек не е толкова зле, само е изплашен. С малко почивка ще се възстанови след няколко дни — каза Льоблан.

— Много благоразумно от ваша страна, професоре — процеди Тимоти Брус, стискайки юмруци.

— Стига, господа! Утре ще решим. Вече е твърде късно за плаване, скоро ще мръкне. Трябва да лагеруваме тук — реши Сесар Сантос.

Доктор Омайра Торес се разпореди да запалят огън близо до ранения, за да го поддържат сух и топъл през нощта, която винаги беше студена. За да му помогне да понесе болките, му сложи морфин, а за да предотврати инфекциите, започна да му дава антибиотици. Смеси няколко лъжици вода и малко сол в една бутилка и нареди на Тимоти Брус да дава на приятеля си с лъжичка от течността, за да избегне обезводняването, тъй като беше очевидно, че няма да може да гълта твърда храна в близките дни. Английският фотограф, който рядко сменяше изражението си на безволев кон, беше истински притеснен и се подчини на разпорежданията й с майчинска загриженост. Дори зле настроеният професор Льоблан трябваше дълбоко в себе си да се съгласи, че присъствието на лекарката в авантюра като тази беше задължително.

Междувременно трима от войниците и Каракауе бяха извлекли тялото на анакондата до брега. Като я премериха, видяха, че е дълга почти шест метра. Професор Льоблан настоя да се снима с анакондата, увита около тялото му по такъв начин, че да не се вижда, че й липсва главата. След това войниците одраха кожата на влечугото и я окачиха на един ствол, за да я изсушат; по този начин можеха да увеличат дължината й с около двадесет процента и туристите щяха да платят добра цена за нея. При това не им се наложи да я носят в града, защото професор Льоблан, след като се убеди, че няма да му я дадат гратис, предложи да я купи там, на място. Кейт Колд прихна да се смее като чу внука си да казва, че със сигурност след няколко седмици антропологът щял да показва на конференциите си анакондата като трофей и да разказва как я е уловил с голи ръце. Така си беше спечелил славата на герой сред студентите по антропология в целия свят, впечатлени от идеята, че убийците имат два пъти повече жени и три пъти повече деца от миролюбивите хора. Теорията на Льоблан за предимствата на всевластния мъжкар, способен да извърши всякакво насилие, за да предаде гените си, привличаше много отегчените студенти, осъдени да живеят опитомени сред цивилизацията.

Войниците потърсиха главата на анакондата в лагуната, но не успяха да я намерят — тя бе потънала в тинята на дъното или течението я беше отнесло. Не се осмеляваха да ровят прекалено много, защото се твърдеше, че тези влечуги винаги се движели по двойки, и никой нямаше желание да се сблъска с друг подобен екземпляр. Доктор Омайра Торес обясни, че индианците, както и кабокло си приписват на змиите лечебна и пророческа сила. Сушаха ги, стриваха ги и използваха праха, за да лекуват туберкулоза, плешивост и заболявания на костите, както и за да им помага при тълкуване на сънищата. Главата на един екземпляр с подобни размери щеше да бъде оценена много високо, увери тя, жалко, че се беше загубила.

Мъжете нарязаха месото на влечугото, осолиха го и се заловиха да го пекат, нанизвайки го на шишове. Алекс, който дотогава беше отказвал да пробва пираруку, мравояд, кълвач, маймуна или тапир, усети внезапно любопитство да опита какво ли е на вкус месото на такава огромна водна змия. Изчисли преди всичко колко щеше да порасне престижът му пред Сесилия Бърнс и приятелите му в Калифорния, когато узнаят, че е вечерял анаконда посред амазонската джунгла. Позира пред кожата на змията с парче от месото й в ръка, настоявайки баба му да остави фотографско свидетелство. Животното, доста овъглено, защото никой от членовете на експедицията не беше добър готвач, се оказа, че има месо като на риба тон, и вкус, напомнящ донякъде на пиле. В сравнение с елена, беше безвкусно, но Алекс реши, че във всеки случай е за предпочитане пред гумените палачинки, които приготвяше баща му. Внезапният спомен за семейството му го разтърси като шамар. Остана с набученото на клечка парче анаконда, загледан замислено в нощта.

— Какво виждаш? — попита го Надя шепнешком.

— Виждам майка ми — каза момчето и от устните му се откъснаха издайнически хлипания.

— Как е?

— Болна, много болна — отговори той.

— Твоята има болно тяло, моята — болна душа.

— Можеш ли да я видиш? — попита Алекс.

— Понякога — каза тя.

— Това е първият път, когато мога да видя някого по този начин — обясни Алекс. — Имах много странно усещане, сякаш виждах майка ми напълно ясно на един екран, без да мога да я докосна или да говоря с нея.

— Всичко е въпрос на практика, Ягуар. Човек може да се научи да вижда със сърцето си. Шаманите като Уалимаи могат също така да пипат и да говорят отдалеч, със сърцето — каза Надя.

9

Хората от мъглата

Същата нощ закачиха хамаците между дърветата и Сесар Сантос определи реда на дежурствата, по два часа всяко, за стоене на пост и за поддържане на огъня. След смъртта на мъжа, станал жертва на стрелата, и нещастния случай с Жоел Гонсалес, останаха десет възрастни и двете деца, тъй като Льоблан не се броеше, за да покрият осемте часа тъмнина. Людовик Льоблан се изживяваше като ръководител на експедицията и като такъв трябваше „да бъде свеж“; без пълноценен сън през нощта, не би се чувствал с бистър ум, за да взима решения, обоснова се той. Останалите се зарадваха, защото всъщност никой не искаше да стои на пост с човек, който ставаше неспокоен при вида на една катеричка. Първата смяна, която обикновено бе най-лесна, защото хората все още бяха нащрек и все още не беше много студено, бе определена за доктор Омайра Торес, един кабокло и Тимоти Брус, който не можеше да се успокои след случилото се с колегата му. Брус и Гонсалес бяха работиш заедно в продължение на много години и се чувстваха като братя. Втората смяна се падна на друг войник, на Алекс и Кейт Колд; третата — на Матууе, Сесар Сантос и дъщеря му Надя. Смяната на зазоряване бе поверена на двама войници и Каракауе.

На всички бе трудно да заспят, защото към стенанията на нещастния Жоел Гонсалес се прибавяше една странна и натрапчива миризма, която сякаш бе просмукала гората. Бяха чували да се говори за зловонието, което, както се твърдеше, било характерно за Звяра. Сесар Сантос обясни, че вероятно са разположили лагера си до някое семейство ирарас — вид невестулка с много симпатична муцунка, но с миризма, подобна на сорилите. Тази интерпретация не успокои никого.

— Вие ми се свят и ми се повръща — каза Алекс пребледнял.

— Ако миризмата не те убие, ще те направи силен — каза Кейт, която единствена беше безразлична към смрадта.

— Ужасно е!

— Да кажем, че е различно. Сетивата са субективни, Александър. Това, което отвращава теб, за друг може да е привлекателно. Току виж Звярът излъчва тази миризма като любовна песен, за да повика своя партньор — каза усмихвайки се баба му.

— Пфу! Мирише на разложен плъх, урина на слон, изгнила храна и…

— С други думи, мирише като чорапите ти — прекъсна го баба му.

Членовете на експедицията продължаваха да имат чувството, че от гъсталака ги наблюдават стотици очи. Така, осветени от потрепващата светлина на огъня и от две петромаксови лампи, се усещаха като изложени на показ. Първата част на нощта, до смяната на Алекс, Кейт и единия от войниците, мина без големи произшествия. Момчето прекара първия час загледано в мрака и отраженията във водата, бдейки над съня на останалите. Мислеше си за това, колко се беше променил за няколко дни. Сега можеше да прекара много време неподвижен и мълчалив, зает със собствените си мисли, без да се нуждае както по-рано от своите видеоигри, велосипеда си или телевизията. Откри, че е способен да се приближи до онова интимно състояние на спокойствие и тишина, което трябваше да постига, когато се катереше по планините. Първият урок по планинарство на неговия баща гласеше, че когато си напрегнат, неспокоен или притеснен, половината от силите ти се разпиляват. За да се победи планината, се изисква спокойствие. Можеше да прилага на практика този урок, когато се катереше, но до този момент той не му бе послужил много в други аспекти от живота му. Даде си сметка, че има много неща, за които може да размишлява, но картината, която най-често се повтаряше, бе все така образът на майка му. Ако тя умре… Винаги спираше дотук. Беше решил да не допуска тази мисъл в главата си, защото бе равносилно сам да повикаш нещастието. Обратно, съсредоточаваше се за да й изпрати позитивна енергия; това беше неговият начин да й помогне.

Изведнъж някакъв шум прекъсна мислите му. Чу го абсолютно ясно, сякаш стъпки на гигант мачкаха близките дървета. Усети спазъм в гърдите си, все едно се задушаваше. За първи път, откакто загуби очилата си в имението на Мауро Кариас, почувства липсата им, •защото зрението му ставаше много по-слабо нощем. Държейки пистолета с двете си ръце, за да преодолее треперенето си, както беше виждал по филмите, почака, без да знае какво да прави. Когато усети, че растителността се движи съвсем наблизо, сякаш там имаше армия от скрити неприятели, нададе протяжен, стряскащ вик, който прозвуча като корабна сирена и събуди всички. Миг след това баба му беше до него, хващайки пушката. Двамата се озоваха лице в лице с грамадната глава на едно животно, което в началото не успяха да разпознаят. Беше дива свиня, един голям глиган. Не мърдаха, парализирани от изненада, и това ги спаси, защото и животното, също като Алекс, не виждаше добре в тъмнината. За късмет вятърът духаше в обратна посока, така че то не можа да ги подуши. Сесар Сантос бе първият, който се измъкна предпазливо от хамака и прецени ситуацията, въпреки лошата видимост.

— Никой да не мърда… — заповяда почти шепнешком, за да не привлече вниманието на глигана.

Месото му беше много вкусно и би им стигнало да пируват дни наред, но нямаше видимост за стрелба и никой не посмя да сграбчи някое мачете и да се нахвърли срещу толкова опасно животно. Свинята се разходи спокойно между хамаците, подуши провизиите, които висяха на въженца, за да ги запазят от плъхове и мравки, и най-накрая навря зурлата си в палатката на професор Людовик Льоблан, който за малко не получи инфаркт от страх. Нямаше друг вариант, освен да изчакат огромният посетител да се отегчи да обикаля лагера и да си тръгне, минавайки толкова близо до Алекс, че той можеше да протегне ръка и да докосне настръхналата му козина. След като напрежението спадна и вече можеха да се пошегуват, момчето се почувства като някакъв истерик, че беше изкрещяло по този начин, но Сесар Сантос го увери, че е постъпил правилно. Водачът повтори своите инструкции в случай на тревога: първо, да се наведеш и да извикаш, а после да стреляш. Не беше приключил с обясненията, когато прозвуча изстрел: беше Людовик Льоблан, който стреляше във въздуха десет минути след като опасността бе преминала. На професора определено му пламваше лесно фитилът, както се изрази Кейт Колд.

Дежурството през третата смяна, когато нощта беше най-студена и тъмна, се падаше на Сесар Сантос, Надя и един от войниците. Водачът се поколеба дали да събуди дъщеря си, която спеше дълбоко, прегърнала Бороба, но се сети, че тя няма да му прости, ако не го стори. Момичето се измъкна от съня с помощта на две глътки черно, силно подсладено кафе и се загърна възможно най-добре с чифт фланелки, жилетката си и сакото на баща си. Алекс бе успял да поспи само два часа и беше много уморен, но когато забеляза на слабата светлина на огъня, че Надя се готви да заеме поста си, също се надигна с намерението да я придружи.

— Спокойна съм, не се притеснявай. Талисманът ме пази — прошепна тя, за да го успокои.

— Върни се в хамака си — заповяда му Сесар Сантос. — Всички имаме нужда от сън, затова се правят смените.

Алекс се подчини с неохота, решен да стои буден, но след няколко минути сънят го победи. Не можа да прецени колко време бе спал, но трябва да беше повече от два часа, защото когато се събуди, стреснат от шума наоколо, смяната на Надя току-що беше свършила. Едва започваше да се развиделява, мъглата беше като мляко и студът — остър, но всички вече бяха на крак. Във въздуха се носеше толкова гъста миризма, че можеше да се реже с нож.

— Какво става? — попита, изтъркулвайки се от хамака си, все още замаян от съня.

— Никой да не напуска лагера по никаква причина! Хвърлете повече дърва в огъня! — заповяда Сесар Сантос, който беше вързал кърпа на главата си и стоеше с пушка в едната си ръка и фенер в другата, оглеждайки трептящата сива мъгла, която нахлуваше в гората на разсъмване.

Кейт, Надя и Алекс се втурнаха да разпалват огъня с повече цепеници и светлината малко се увеличи. Каракауе беше подал сигнал за тревога: един от кабоклосите, който дежуреше с него, бе изчезнал. Сесар Сантос стреля два пъти във въздуха, призовавайки го, но понеже не получи отговор, реши да отиде с Тимоти Брус и двама войници на обиколка из околностите, оставяйки останалите, въоръжени с пистолети, около огъня. Всички бяха принудени да последват примера на водача и да закрият устите си с кърпи, за да могат да дишат.

Минаха няколко минути, които изглеждаха като цяла вечност, без някой да пророни дума. В този час обикновено започваха да се събуждат маймуните в короните на дърветата и виковете им, които прозвучаваха като лай на кучета, възвестяваха началото на деня; тази сутрин обаче цареше поразително мълчание. Животните и дори птиците сякаш бяха избягали. Изведнъж отекна изстрел, последван от гласа на Сесар Сантос, а после и от възклицанията на другите мъже. Минута по-късно дотича Тимоти Брус, който не можеше да си поеме дъх: бяха намерили изчезналия кабокло.

Мъжът беше паднал по корем сред стръкове папрат. Независимо от това, главата му беше с лицето нагоре, сякаш някаква властна ръка я бе завъртяла на деветдесет градуса към гърба строшавайки костите на врата. Очите му бяха изцъклени и изражение на абсолютен ужас деформираше лицето му. Като го обърнаха видяха, че гръдният кош и коремът му са набраздени от дълбоки прорези. По тялото пъплеха стотици странни насекоми, кърлежи и малки бръмбари. Доктор Омайра Торес потвърди очевидното: беше мъртъв. Тимоти Брус изтича да си вземе фотоапарата, за да документира случилото се, докато Сесар Сантос събра някои от насекомите и ги сложи в найлоново пликче, за да ги занесе в Санта Мария де ла Ювия на отец Валдомеро, който разбираше от ентомология и колекционираше видове от района. На това място смрадта беше много по-зловонна и им бе необходимо голямо усилие на волята, за да не побегнат.

Сесар Сантос нареди единият от войниците да се върне да охранява Жоел Гонсалес, който бе останал сам в лагера, а Каракауе и друг войник да проверят околностите. Матууе, индианският водач, гледаше трупа дълбоко разстроен; беше посивял, сякаш бе видял призрак. Надя се сгуши в баща си и скри главата си в гърдите му, за да не вижда зловещата гледка.

— Звярът! — възкликна Матууе.

— Никакъв звяр, човече, това са извършили индианците — отрече професор Льоблан, побледнял, с кърпа, напоена с одеколон в треперещата си ръка и пистолет в другата.

В същия момент Льоблан отстъпи, спъна се и пльосна по задник в калта. Избълва едно проклятие и се опита да стане, но с всяко движение, което правеше, се хлъзгаше все повече и повече, затъвайки в някаква тъмна, мека и лепкава смес. По ужасяващата миризма разбраха, че не бе тиня, а огромна локва екскременти: прочутият антрополог се оказа буквално покрит с лайна от главата до краката. Сесар Сантос и Тимоти Брус му подадоха един клон, за да го изтеглят и да му помогнат да излезе, след това го придружиха до реката на почтително разстояние, за да не го докоснат. Льоблан нямаше друг изход, освен да кисне известно време във водата, треперещ от унижение, от студ, от страх и от гняв. Каракауе, неговият личен адютант, категорично отказа да го насапуниса или да му изпере дрехите и независимо от трагичните обстоятелства, останалите трудно се сдържаха да не избухнат в нервен смях. В съзнанието на всички се въртеше една и съща мисъл: съществото, което беше произвело това, трябва да е с размерите на слон.

— Почти съм сигурна, че създанието, свършило тази работа, е на смесена диета: зеленчуци, плодове и някакво сурово месо — каза лекарката, която беше завързала една кърпа около носа и устата си, докато наблюдаваше малко от въпросната материя под лупа.

Междувременно Кейт Колд лазеше на четири крака, изучавайки земята и растителността, следвана от своя внук.

— Виж, бабо, има счупени клони и някои храсти са смачкани като от огромни лапи. Намерих няколко черни и твърди косъма… — съобщи момчето.

— Може да е бил глиганът — каза Кейт.

— Има и много насекоми — същите, като онези върху трупа. Не съм ги виждал по-рано.

Щом съмна, Сесар Сантос и Каракауе се заеха да закачат на едно дърво, възможно най-високо, докъдето стигаха, тялото на нещастния войник, увито в хамак. Професорът, който бе толкова нервен, че беше получил тик на дясното око и му трепереха колената, се приготви да вземе решение. Каза, че са изложени на големия риск да умрат всички и той, Людовик Льоблан, като отговорник на групата, трябвало да даде нареждания. Убийството на първия войник потвърждавало неговата теория, че индианците по природа са убийци, лицемери и предатели. Смъртта на втория при такива странни обстоятелства, можела също да се припише на индианците, но призна, че и Звярът не трябва да се отхвърля. Най-добре щяло да бъде да поставят неговите капани, да видят дам, ако имат късмет, съществото, което търсят, ще се хване, преди отново да убие някого, и веднага да се върнат в Санта Мария де ла Ювия, където могат да получат хеликоптери. Останалите стигнаха до заключението, че човечецът е понаучил нещичко след пльосването в локвата с екскременти.

— Капитан Ариосто няма да посмее да откаже помощ на Людовик Льоблан — каза професорът.

Колкото повече навлизаха в непозната територия и Звярът даваше признаци на живот, се засилваше тенденцията антропологът да говори за себе си в трето лице. Неколцина от членове на групата бяха съгласни с него. Кейт Колд обаче бе твърдо решена да продължи напред и настоя Тимоти Брус да остане с нея, защото нямаше да има никаква полза да открият съществото, ако нямаха снимки, с които да докажат това. Професорът предложи да се разделят и онези, които желаят, да се върнат в селото с една от лодките. Войниците и Матууе — индианският водач, искаха да си отидат възможно най-бързо; те бяха ужасени. За разлика от тях, доктор Омайра Торес, каза, че е стигнала дотук с намерението да ваксинира индианците, че може и да няма друга възможност да го направи в близко бъдеще и не смята, че трябва да се отстъпва при първата несполука.

— Ти си много смела жена, Омайра — каза Сесар Сантос възхитен. — Аз оставам. Аз съм водачът и не мога да ви изоставя тук — добави.

Алекс и Надя се спогледаха съучастнически: бяха забелязали как Сесар Сантос следеше с поглед лекарката и не пропускаше възможност да бъде близо до нея. И двамата се бяха досетили, преди той да го каже, че ако тя остане, и той ще направи същото.

— А как ние, останалите, ще се върнем без вас? — заинтересува се Льоблан, доста неспокоен.

— Каракауе може да ви придружи — каза Сесар Сантос.

— Оставам — отказа той, лаконичен както винаги.

— Аз също не смятам да изоставя баба ми сама — каза Алекс.

— Нямам нужда от тебе и не искам да се движа със сополанковци, Александър — изсумтя тя, ала в очите й на граблива птица всички забелязаха блясък на гордост от решението на нейния внук.

— Аз ще отида да докарам подкрепления — каза Льоблан.

— Не се ли чувствате отговорен за тази експедиция, професоре? — запита студено Кейт Колд.

— По-полезен съм там, отколкото тук… — измърмори антропологът.

— Правете каквото намерите за добре, но ако си тръгнете, аз ще имам грижата да го оповестя в Интернешънъл Джеографик, така че целият свят да научи колко смел е професор Льоблан — заплаши го тя.

Най-накрая се съгласиха един от войниците и Матууе да закарат Жоел Гонсалес обратно в Санта Мария де ла Ювия. Пътуването трябваше да е по-кратко, защото щяха да се движат по течението. Останалите, включително Людовик Льоблан, който не се осмели да предизвиква Кейт Колд, щяха да останат където бяха, докато пристигнат подкрепления. Още на сутринта всичко беше приготвено, членовете на експедицията се сбогуваха и лодката с ранения потегли обратно.

Прекараха остатъка от деня и голяма част от следващия в инсталиране на капан за Звяра според инструкциите на професор Льоблан. Беше по детски примитивен: един голям изкоп в земята, покрит с мрежа, замаскирана с листа и клони. Предполагаше се, че като я настъпи, Звярът ще падне в дупката, разкъсвайки мрежата. В дъното на ямата имаше аларма с батерии, която щеше да се задейства веднага, за да предупреди експедицията. Планът се състоеше в това, да се приближат преди съществото да е успяло да се освободи от мрежата и да излезе от рова и да изстрелят няколко капсули с много силно приспивателно, което може да укроти и носорог.

Най-трудното беше да се издълбае толкова дълбока дупка, която да побере същество, високо като Звяра. Всички се редуваха да копаят, с изключение на Надя и Льоблан: първата, защото не искаше да навреди на никое животно, а вторият, защото го болеше гърбът. Почвата се оказа много по-различна от това, което предвиждаше професорът, когато рисуваше своя капан, удобно настанен пред писалището в дома си, на хиляди мили разстояние. Имаше тънък слой хумус, по-надолу — твърда плетеница от корени, после — глина, хлъзгава като сапун; колкото повече копаеха, толкова ровът се пълнеше с червеникавокафява вода, в която плуваха всевъзможни животинки. Най-накрая се отказаха, победени от трудностите. Алекс предложи да използват мрежите и да ги закачат на дърветата с помощта на система от въжета, а отдолу да сложат някаква примамка; когато плячката се приближи, за да я вземе, алармата ще се включи и мрежата ще падне върху нея. Всички, с изключение на Льоблан, смятаха че по принцип такъв капан би могъл да се направи, но бяха прекалено уморени, за да го изпробват и решиха да отложат осъществяването на проекта за следващата сутрин.

— Надявам се идеята ти да не се осъществи, Ягуар — каза Надя.

— Звярът е опасен — отвърна момчето.

— Какво ще направят с него, ако го хванат? Ще го убият? Ще го нарежат на парчета, за да го изследват? Ще го затворят в клетка до края на живота му?

— Ти какво предлагаш, Надя?

— Да се говори с него и да го попитат какво иска.

— Колко гениална идея! Бихме могли да го поканим на чай… — иронизира той.

— Всички животни общуват помежду си — увери го Надя.

— Така казва и сестра ми Никол, но тя е на девет години.

— Виждам, че на девет знае повече от теб на петнадесет — отвърна Надя.

Намираха се на много красиво място. Гъстата и непроходима растителност по брега се разреждаше към вътрешността, където гората придобиваше особено величествен вид. Стволовете на дърветата, високи и прави, бяха като колони на един великолепен зелен храм. По клоните висяха орхидеи и различни други цветя, а земята бе покрита с блестяща папрат. Животинският свят беше толкова разнообразен, че никога не настъпваше тишина: от разсъмване до късно през нощта се чуваше пеенето на туканите и на папагалите; нощем започваше глъчката на краставите жаби и пискливите маймуни. Независимо от това, тази райска градина криеше много опасности: разстоянията бяха огромни, самотата — абсолютна, и ако не познаваш терена, бе невъзможно да се ориентираш. Според Льоблан — и Сесар Сантос беше съгласен с това — единствената възможност да се придвижваш в този район беше с помощта на индианците. Трябваше да ги привлекат по някакъв начин. Доктор Омайра Торес беше най-заинтересована да го направи, защото искаше да изпълни мисията си да ги ваксинира и да установи система за контрол на здравето, както обясни.

— Не мисля, че индианците ще си подадат доброволно ръцете, за да ги бодеш, Омайра. В живота си не са виждали игла — усмихна се Сесар Сантос. Между двамата съществуваше споделена симпатия и поради това те се шегуваха свойски един с друг.

— Ще им кажем, че става дума за много мощна магия на белите — каза тя, намигайки му.

— Което е самата истина — съгласи се Сесар Сантос.

Според водача в околностите имаше много племена, които сигурно бяха установявали някакъв, макар и кратък контакт с външния свят. От самолета си беше забелязвал едни шабонос, но тъй като по тези краища нямаше как да се приземи, се бе задоволил с това, да го отбележи на картата. Колибите на общността, които бе видял, бяха по-скоро малки, което означаваше, че всяко племе е съставено от доста ограничен брой семейства. Както твърдеше професор Льоблан, който се смяташе за експерт по въпроса, минималният брой жители на едно шабоно бил около петдесет души — по-малко не биха могли да се защитават от неприятелските нападения — и рядко превишавал двеста и петдесет. Сесар Сантос допускаше също, че има и изолирани племена, които все още никой не беше виждал, както се надяваше доктор Торес, и единственият начин да се стигне до тях би бил по въздуха. Трябваше да се изкачат във високата част на джунглата, в района, завладян от водопадите, докъдето чужденците никога не биха могли да достигнат преди откриването на самолетите и хеликоптерите.

С идеята да привлекат индианците, водачът опъна едно въже между две дървета и закачи на него някои подаръци: колиета от висулки, разноцветни парчета плат, огледала и дрънкулки от пластмаса. Запази мачететата, ножовете и стоманените инструменти за по-късно, когато щяха да започнат истинските преговори и размяната на подаръци.

Тази нощ Сесар Сантос се опита да се свърже по радиото с капитан Ариосто и с Мауро Кариас в Санта Мария де ла Ювия, но апаратът не работеше. Професор Льоблан крачеше из лагера, ядосан на това ново препятствие, докато останалите напразно се опитваха да изпратят или да получат съобщение. Надя отведе Алекс настрана, за да му разкаже, че предишната нощ, преди войникът да бъде убит по време на смяната на Каракауе, видяла, че индианецът бърника в радиото. Каза, че си легнала, когато свършило нейното дежурство, но не заспала веднага и от хамака си можела да види Каракауе край апарата.

— Добре ли го видя, Надя?

— Не, защото беше тъмно, но единствените, които бяха на крак по време на тази смяна, бяха двамата войници и Каракауе. Почти съм сигурна, че не беше нито един от войниците — отговори тя. — Смятам, че Каракауе е човекът, за когото спомена Мауро Кариас. Вероятно част от плана е да не можем да потърсим помощ в случай на нужда.

— Трябва да предупредим баща ти — реши Алекс.

Сесар Сантос не прие новината с интерес, ограничи се с предупреждението, че преди да обвиняват някого, трябва да бъдат съвсем сигурни. Имало много причини, поради които един толкова стар радиоапарат можел да не заработи. Освен това какви мотиви би имал Каракауе, за да го развали? На него също не му изнасяло да се окаже откъснат от света. Успокои ги, като каза, че след три или четири дни ще дойдат подкрепления.

— Не сме изгубени, а само изолирани — каза в заключение.

— А Звярът, татко? — попита разтревожена Надя.

— Не знаем дали съществува, дъще. За индианците обаче можем да бъдем сигурни. Рано или късно те ще се появят и се надяваме, че ще го направят с мир. При всички случаи сме добре въоръжени.

— Войникът, който умря, имаше пушка, но тя за нищо не му послужи — отбеляза Алекс.

— Разсеял се е. Отсега нататък трябва да сме много по-внимателни. За нещастие разполагаме само с шест възрастни, които да стоят на пост.

— Аз се броя за възрастен — увери Алекс.

— Добре, но Надя не. Тя може само да ме придружава по време на моята смяна — заяви Сесар Сантос.

Този ден Надя откри близо до лагера едно дърво туруку, откъсна няколко от неговите плодове, които приличаха на белени бадеми, отвори ги и извади отвътре едни червени семенца. Като ги стри между пръстите си и ги размеси с малко слюнка, се образува червена паста с консистенцията на сапун — същата, която индианците използваха заедно с други растителни бои, за да разкрасяват телата си. Надя и Алекс нарисуваха черти, кръгове и точки по лицата си, след това закачиха пера и семена по ръцете си. Като ги видяха, Тимоти Брус и Кейт Колд настояха да ги снимат, а Омайра Торес — да среше къдравата коса на момичето и да я украси с мънички орхидеи. Сесар Сантос обаче не беше във възторг: видът на неговата дъщеря, накичена като индианска девойка, сякаш го изпълни с тъга.

Когато започна да се стъмва, изчислиха мястото, където слънцето се готвеше да се скрие зад хоризонта, отстъпвайки ред на нощта; то рядко се виждаше под купола от дървета, сиянието му бе разсеяно и филтрирано от зелената одежда на природата. Само понякога, където имаше паднало дърво, се виждаше ясно синьото око на небето. В този час сенките на растителността започваха да ги обвиват като обръч, след по-малко от час гората щеше да стане черна и натежала. Надя помоли Алекс да посвири на флейтата, за да се поразсеят и за известно време музиката, деликатна и кристална, завладя джунглата. Бороба, маймунката, следеше мелодията, мърдайки глава в такт със звуците. Сесар Сантос и доктор Омайра Торес, приклекнали един до друг край огъня, печаха риба за вечерята. Кейт Колд, Тимоти Брус и един от войниците се занимаваха с опазването на шараните и защитата на провизиите от маймуните и мравките. Каракауе и другият войник охраняваха въоръжени и нащрек. Професор Льоблан диктуваше идеите, които минаваха през главата му, на джобна записвачка, която винаги му беше под ръка, за моментите, когато му хрумваха непреходни мисли, които човечеството не биваше да загуби; а това се случваше толкова често, че децата, раздразнени, чакаха сгоден случай, за да му отмъкнат батериите. Около петнадесет минути след началото на концерта с флейтата вниманието на Бороба внезапно се насочи някъде другаде; маймунката започна да подскача, дърпайки тревожно дрехата на своята стопанка. Отначало Надя се правеше, че не я забелязва, но маймунката не я остави на мира, докато не се изправи. След като се вгледа в гъсталака, тя повика с жест Алекс, водейки го далече от осветения кръг на огнището, без да привлече вниманието на другите.

— Ш-ш-т! — каза, слагайки пръст на устните си.

Все още имаше остатъци от дневна светлина, но цветове почти не се различаваха, светът изглеждаше в сиви и черни тонове. Откакто излязоха от Санта Мария де ла Ювия, Алекс се чувстваше постоянно наблюдаван, но точно тази вечер впечатлението, че го шпионират, бе изчезнало. Завладяло го бе усещане за спокойствие и сигурност, каквото не бе чувствал от много дни. Като че ли се беше изпарила и просмукващата миризма, която съпровождаше убийството на войника предишната нощ. Двете деца и Бороба навлязоха на няколко метра сред растителността и там се спряха и зачакаха по-скоро с любопитство, отколкото с безпокойство. Без да го казват, предполагаха, че ако наоколо има индианци, възнамеряващи да им навредят, вече щяха да са го направили, защото членовете на експедицията, добре осветени от огъня в лагера, бяха добра мишена за техните стрели и отровни копия.

Чакаха притихнали, усещайки, че потъват в някаква пухкава мъгла, сякаш с падането на нощта се губеха обичайните реални измерения. Тогава, малко по малко, Алекс започна да вижда едно по едно съществата, които ги заобикаляха. Бяха голи, нашарени с линии и петна, с пера и кожени каиши, завързани на ръцете, мълчаливи, безтегловни, неподвижни. Независимо че си до тях, бе трудно да ги видиш; така съвършено се сливаха с природата, че ставаха невидими като ефирни фантоми. Когато успя да ги различи, Алекс пресметна, че бяха най-малко двадесет — всичките мъже, с техните примитивни оръжия в ръце.

— Аиа — прошепна Надя много внимателно.

Никой не отговори, но едно едва доловимо движение между листата подсказа, че индианците се приближават. В мрака и без очила Алекс не беше сигурен в това, което виждаше, но сърцето му започна бясно да препуска и почувства, че кръвта му блъска в слепоочията. Обзе го същото изумително усещане, че живее в някакъв сън; същото почувства в присъствието на черния ягуар в двора на Мауро Кариас. Съществуваше странно напрежение, сякаш събитията се случваха в някаква стъклена топка, която всеки момент можеше да стане на парченца. Опасността витаеше във въздуха, също както при случката с ягуара, но момчето не се страхуваше. Не се почувства заплашен от тези прозрачни същества, които плуваха между дърветата. Не му мина мисълта да извади ножчето си или да извика за помощ. За сметка на това в съзнанието му мина като проблясък сцената, която бе видял преди години в някакъв филм: срещата на дете с извънземен. Ситуацията, която изживяваше в момента, беше подобна на онази от филма. Помисли си, очарован, че не би сменил за нищо на света това преживяване.

— Аиа — повтори Надя.

— Аиа — прошепна и той. Не последва отговор.

Децата почакаха, без да вдигат ръце, притихнали като статуи; даже Бороба стоеше неподвижно, в очакване, сякаш знаеше, че участва в един възхитителен момент. Минаха безкрайни минути и нощта се спусна с голяма бързина, обгръщайки ги напълно. Най-накрая си дадоха сметка, че са сами, индианците се бяха изпарили със същата ефирност, с която сякаш се появиха от нищото.

— Кои бяха тези хора? — попита Алекс, когато се върнаха в лагера.

— Трябва да бяха „хората от мъглата“ — невидимите, най-отдалечените и тайнствени обитатели на Амазонка. Знае се, че съществуват, но никой всъщност не е говорил с тях.

— Какво искат от нас? — попита Алекс.

— Може би да видят какви сме… — предположи тя.

— Същото искам и аз — каза той.

— Няма да казваме на никого, че сме ги видели, Ягуар.

— Странно е, че не ни нападнаха, а също и че не се доближиха, примамени от подаръците, които закачи баща ти — коментира момчето.

— Смяташ ли, че те са убили войника в лодката? — попита Надя.

— Не знам, но ако са те, защо не ни нападнаха днес?

Тази нощ Алекс отиде да дежури заедно с баба си без страх, защото не усещаше миризмата на Звяра и не се притесняваше от индианците. След странната среща с тях беше убеден, че ако те бяха поискали да ги нападнат, пистолетите нямаше да им бъдат от голяма полза. Как да се прицелиш в тези почти невидими същества? Индианците се разтваряха като сенки в нощта, бяха неми фантоми, които можеха да се нахвърлят върху им и да ги убият в един миг, без те да успеят да си дадат сметка за това. Дълбоко в себе си обаче той беше убеден, че намеренията на хората от мъглата не са такива.

10

Похитени

Следващият ден се нижеше бавен и досаден, с толкова много дъжд, че не успяваха да изсушат дрехите си преди да се излее поредното ведро. Същата нощ по време на тяхната смяна изчезнаха двамата войници и скоро забелязаха, че и лодката я няма. Мъжете, които след смъртта на своя другар живееха в ужас, бяха избягали по реката. Те за малко не се разбунтуваха, когато не им позволиха да се върнат в Санта Мария де ла Ювия с първата лодка; никой не им плащал, за да рискуват живота си, казваха. Сесар Сантос им отговори, че точно за това им се плаща: да не би случайно да не са войници? Решението да избягат можеше да им струва много скъпо, но бяха предпочели да застанат пред военен съд, отколкото да умрат в ръцете на индианците или на Звяра. За останалата част от членовете на експедицията тази лодка представляваше единствената възможност за връщане в цивилизацията; без нея и без радиото се оказаха окончателно изолирани.

— Индианците знаят, че сме тук. Не можем да останем! — изкрещя професор Льоблан.

— Къде искате да отидете, професоре? Ако се преместим, когато дойдат хеликоптерите, няма да ни намерят. От въздуха се вижда само една зелена маса, никога няма да ни открият — обясни Сесар Сантос.

— Не можем ли да следваме коритото на реката и да се опитаме да се върнем в Санта Мария де ла Ювия със собствени сили? — предложи Кейт Колд.

— Невъзможно е да го направим пеша. Има прекалено много препятствия и отклонения — отвърна водачът.

— Вината е ваша, Колд! Трябваше всички да се върнем в Санта Мария де ла Ювия, както предложих аз — добави професорът.

— Много добре, аз съм виновна. Какво ще направите по този повод? — попита писателката.

— Ще ви подведа под отговорност! Ще съсипя кариерата ви!

— Може би аз ще съм тази, която ще съсипе вашата, професоре — отвърна тя, без да й мигне окото.

Сесар Сантос ги прекъсна, казвайки, че вместо да се карат трябва да обединят усилията си и да преценят обстановката: индианците бяха недоверчиви и не проявиха интерес към подаръците, ограничаваха се с това да ги наблюдават, но не ги бяха нападнали.

— Малко ли ви се струва това, което направиха на онзи нещастен войник? — попита саркастично Льоблан.

— Не мисля, че са били индианците, те не се бият по този начин. Ако имаме късмет, това може да е миролюбиво племе — отговори водачът.

— Но ако нямаме късмет, ще ни изядат — изсумтя антропологът.

— Би било идеално, професоре. Така ще можете да изпробвате вашата теория относно жестокостта на индианците — каза Кейт.

— Добре де, стига глупости. Трябва да се вземе някакво решение. Или оставаме, или си тръгваме… — прекъсна ги фотографът Тимоти Брус.

— Минаха почти три дни, откакто тръгна първата лодка. Понеже се движи по течението и Матууе познава пътя, вече би трябвало да са в Санта Мария де ла Ювия. Утре или най-много след два дни ще пристигнат хеликоптерите на капитан Ариосто. Ще летят денем, така че трябва да поддържаме един огън винаги запален, за да видят пушека. Положението е трудно, както казах, но не е отчайващо, много хора знаят къде сме, ще дойдат да ни търсят — увери ги Сесар Сантос.

Надя беше спокойна, прегърнала своята маймунка, сякаш не разбираше значимостта на това, което се случваше. За разлика от нея Алекс стигна до заключението, че никога не се е намирал в такава опасност, дори когато остана увиснал на Ел Капитан — една отвесна скала, по която само най-опитните се осмеляваха да се катерят. Ако не беше завързан с въже за колана на баща си, щеше да се пребие.

Сесар Сантос беше предупредил членовете на експедицията за различните насекоми и животни в джунглата — от тарантули до змии, но беше забравил мравките. Алекс се отказа да използва ботушите си не само защото бяха непрекъснато мокри и миришеха лошо, но и защото му стягаха; вероятно се бяха свили от водата. Независимо че първите дни не си сваляше галошите, които му даде Сесар Сантос, ходилата му се нашариха с мазоли и струпеи.

— Това не е място за нежни крака — беше единственият коментар на баба му, когато й показа кървящите рани по краката си.

Нейното безразличие премина в безпокойство, когато внукът й бе ухапан от огнена мравка. Момчето не можа да сдържи вика си: почувства болка като че ли го горят с пура по глезена. Мравката му остави малък бял белег, който след няколко минути стана червен и се поду като череша. Пристъпите на болката се качваха на тласъци по крака и той не можеше да направи нито крачка повече. Доктор Омайра Торес го предупреди, че отровата ще продължи да действа в продължение на няколко часа и ще трябва да я понася, без да може да облекчи болката, освен с компреси с топла вода.

— Надявам се, че не си алергичен, защото в такъв случай последствията ще бъдат по-тежки — отбеляза лекарката.

Алекс не беше алергичен, но така или иначе, ужилването съсипа голяма част от деня му. Вечерта, когато едва успя да стъпи на крака си и да направи няколко стъпки, Надя му разказа, че докато останалите вършели всекидневната си работа, тя видяла Каракауе да се навърта около кутиите с ваксините. Когато индианецът разбрал, че го е разкрила, толкова силно я стиснал за ръцете, че оставил следи от пръстите си по кожата й и я предупредил, че ако каже и дума по този повод, много скъпо ще си плати за това. Беше сигурна, че този човек ще изпълни заплахите си. Въпреки това Алекс прецени, че не могат да мълчат, трябваше да предупредят лекарката. Надя, която беше също толкова привлечена от лекарката, колкото и баща й и започваше да храни надеждата, че тя може да стане нейна втора майка, желаеше, освен това, да й предаде диалога между Мауро Кариас и капитан Ариосто, който бяха чули в Санта Мария де ла Ювия. Продължаваше да е убедена, че Каракауе е човекът, определен да изпълни зловещите планове на Кариас.

— Все още няма да казваме нищо за това — настоя Алекс.

Изчакаха подходящия момент, когато Каракауе се беше отдалечил, за да лови риба в реката, и разказаха всичко на Омайра Торес. Тя ги изслуша с много внимателно, показвайки признаци на безпокойство за първи път, откакто я познаваха. Дори в най-драматичните моменти на това приключение очарователната жена не губеше присъствие на духа; имаше нерви, здрави като на самурай. И този път не се стресна, но пожела да се запознае с подробностите. Като научи, че Каракауе беше отворил кутиите, но не бе успял да разпечата флаконите, си отдъхна с облекчение.

— Тези ваксини са единствената надежда за живот на индианците. Трябва да ги пазим като съкровище — каза.

— С Алекс бяхме започнали да наблюдаваме Каракауе; смятаме, че той е развалил радиото, но баща ми казва, че без доказателства не можем да го обвиним — каза Надя.

— Нека не занимаваме баща ти с тези подозрения, Надя, той и без това си има достатъчно грижи. Ние тримата можем да обезвредим Каракауе. Не го изпускайте от очи, деца — помоли ги Омайра Торес и те обещаха да я послушат.

Денят мина без премеждия. Сесар Сантос продължаваше упорито да се опитва да накара радиопредавателя да заработи, но без резултат. Тимоти Брус притежаваше едно радио, което им беше послужило да слушат новините от Манаос през първата част от пътуването, обаче радиовълните не стигаха толкова далеч. Отегчаваха се, защото след като хванаха няколко птици и две риби, нямаше какво друго да правят през останалата част на деня; безполезно беше да ловуват или да ловят повече риба, защото мравки нападаха месото или то се разваляше за няколко часа. Най-накрая Алекс можа да проумее манталитета на индианците, които не трупаха нищо. Редуваха се да поддържат димящ огъня, за да ги забележат в случай, че дойдеха да ги търсят, макар че според Сесар Сантос все още беше прекалено рано за това. Тимоти Брус извади захабено тесте карти и играха на покер, на блекджек и на джин-руми, докато не започна да се здрачава. Не усетиха повече всепроникващата миризма на Звяра.

Надя, Кейт Колд и лекарката отидоха на реката, за да се измият и да направят тоалета си; бяха се уговорили никой да не излиза сам извън лагера. За най-интимните си потребности трите жени отиваха заедно; за останалото всички се редуваха по двойки. Сесар Сантос гледаше да се падне винаги с Омайра Торес, което не беше никак приятно на Тимоти Брус, защото англичанинът също бе привлечен от лекарката. По време на пътуването я снимаше, докато тя отказа повече да му позира; освен това Кейт Колд го бе предупредила да запази филма за Звяра и индианците. Писателката и Каракауе бяха единствените, които не изглеждаха особено впечатлени от младата жена. Кейт измърмори, че вече била много стара, за да се вторачва в едно красиво лице — коментар, който прозвуча на Алекс като израз на ревност, недостойна за толкова интелигентен човек като баба му. Професор Льоблан, който не можеше да се състезава по представителност със Сесар Сантос или по младост с Тимоти Брус, се стараеше да впечатли жената с тежестта на своята известност и не изпускаше случай да й чете на висок глас пасажи от книгата си, където разказваше в детайли за зловещите опасности, които е трябвало да преодолява сред индианците. На нея й бе трудно да си представи плашливия Льоблан само по набедрена препаска, побеждаващ в ръкопашен бой индианци и зверове, ловуващ със стрели и оцеляващ без ничия помощ сред всякакъв вид природни бедствия, както разказваше. Във всеки случай, съперничеството между мъжете от групата за вниманието на Омайра Торес беше създало известно напрежение, което се увеличаваше колкото повече часове минаваха в тревожно очакване на хеликоптерите.

Алекс погледна глезена си: все още го болеше и беше малко подут, но твърдата червена черешка, където го убоде мравката, се беше смалила; компресите с топла вода бяха дали добри резултати. За да се разведри, взе флейтата и започна да свири любимия концерт на майка си, нежна и романтична музика от един европейски композитор, умрял преди повече от век, която обаче отекваше в съзвучие със заобикалящата ги джунгла. Дядо му Джоузеф Колд беше прав: музиката е универсален език. При първите звуци дойде с подскоци Бороба и седна в краката му със сериозността на критик, а малко след това се върна и Надя с лекарката и Кейт Колд. Момичето изчака останалите да се заловят със заниманията си в подготовка на лагера за нощта и скришом даде знак на Алекс да я последва.

— Отново са тук, Ягуар — прошепна на ухото му.

— Индианците…?

— Да, хората от мъглата. Мисля, че идват заради музиката. Недей да вдигаш шум и ме последвай.

Навлязоха няколко метра в гъсталака и по същия начин, както бяха сторили преди, зачакаха притихнали. Колкото и да напрягаше зрението си, не виждаше никого между дърветата: индианците сякаш се разтваряха около него. Изведнъж усети силни длани, които го хванаха за ръцете, и като се обърна, видя, че Надя и той са заобиколени. Индианците не бяха се спрели на известно разстояние като предишния път; сега Алекс можеше да усети сладникавата миризма на техните тела. Отново забеляза, че са ниски на ръст и слаби, но този път се увери, че бяха също и много силни и че в поведението им има нещо жестоко. Нямаше ли право Льоблан, когато твърдеше, че били сурови и жестоки?

— Аиа — поздрави пробно.

Една ръка запуши устата му и преди да започне да си дава сметка за това, което става, се усети вдигнат във въздуха за глезените и подмишниците. Започна да се мята и да рита с крака, но ръцете не го пускаха. Усети, че го удариха по главата — не разбра дали с юмруци или с камък, но му стана ясно, че ще е по-добре да се остави да бъде отведен, в противен случай щяха да го довършат като го зашеметят или като го убият. Помисли си за Надя и дали и нея я бяха отмъкнали със сила. Докато индианците го отнасяха, навлизайки в тъмнината като духове на нощта, му се стори, че чува някъде отдалече да го вика гласът на баба му.

Александър Колд усещаше силни болки в глезена на мястото на ужиленото от огнената мравка, където сега го стискаше ръката на единия от четиримата индианци, които го носеха във въздуха. Неговите похитители се движеха подтичвайки и на всяка крачка тялото на момчето жестоко се разклащаше; чувстваше болка в раменете, сякаш го разглобяваха. Бяха му свалили фланелката и му я бяха омотали около главата, така че да му закрие очите и да му задуши гласа. Едва можеше да диша, и главата му, където го бяха ударили, туптеше, но се успокояваше с това, че не бе загубил съзнание, което означаваше, че воините не го бяха ударили силно и не се опитваха да го убият. Поне засега… Стори му се, че изминаха много дълго разстояние, докато най-накрая спряха и го пуснаха да падне като чувал с картофи. Почти мигновено усети облекчение в мускулите и костите си, макар че глезенът му все още пареше ужасно. Не посмя да си свали фланелката, която покриваше главата му, за да не предизвика нападателите си, но тъй като след известно изчакване нищо не се случи, реши да я махне. Никой не го спря. Когато очите му свикнаха с бледата лунна светлина, се видя посред гората, проснат върху тюфлек от хумус, който покриваше земята. Наоколо, в тесен кръг, усети присъствието на индианците, макар че не можеше да ги види при толкова малко светлина и без очилата си. Сети се за своето войнишко швейцарско ножче и посегна скришом към колана, за да го потърси, но не успя да направи нищо: един здрав юмрук го сграбчи за китката. Тогава чу гласа на Надя и усети слабите ръчички на Бороба в косата си. Извика от болка, защото маймунката бе сложила пръстите си върху цицината, изникнала на главата му след удара.

— Спокойно, Ягуар. Няма да ни навредят — каза момичето.

— Какво стана?

— Уплашиха се, помислиха, че ще се развикаш; заради това трябваше да те отведат насила. Искат само да отидем с тях.

— Къде? Защо? — заекна момчето, опитвайки да седне. Усещаше главата си да кънти като тъпан.

Надя му помогна да се оправи и му даде да пие вода от една кратунка. Очите му бяха вече посвикнали с тъмнината и видя, че индианците го наблюдават отблизо и коментират на висок глас, без страх да бъдат чути или настигнати. Алекс предположи, че останалите от експедицията ще ги търсят, макар че никой не би се осмелил да рискува, отдалечавайки се прекалено много посред нощ. Помисли си, че поне веднъж баба му ще се разтревожи: как би обяснила на сина си Джон, че е загубила внука си в джунглата? Очевидно индианците се бяха отнесли с Надя с повече мекота, защото момичето се движеше доверчиво сред тях. Като се оправи, усети нещо топло да се стича по дясното му слепоочие и да капе на рамото му. Избърса го с пръст и го поднесе до устните си.

— Сцепили са ми главата — прошепна уплашен.

— Представи си, че не те боли, Ягуар, както правят истинските войни — посъветва го Надя.

Момчето реши, че трябва да демонстрира смелост: стана на крака, стараейки се да не личи, че колената му треперят, изпъна се толкова, колкото можа и се удари по гърдите, както беше виждал във филмите за Тарзан, като същевременно нададе един продължителен рев като Кинг Конг. Индианците отстъпиха няколко крачки и слисани извадиха оръжията си. Той повтори ударите по гърдите си и виковете, убеден, че е предизвикал тревога в неприятелските редици, но вместо да се втурнат да бягат уплашени, войните започнаха да се смеят. Надя също се усмихваше, а Бороба подскачаше и показваше зъбите си в истеричен смях. Кикотът ставаше по-силен, някои индианци се стовариха на земята от смях, други лежаха по гръб и вдигаха крака в истинска наслада, трети имитираха момчето, ревейки като Тарзан. Гръмогласният смях продължи доста, докато Алекс, почувствал се съвсем глупаво, също се зарази от него. Най-накрая се успокоиха и, бършейки сълзите си, размениха приятелски потупвания.

Един от индианците, който в мрака изглеждаше най-малък, най-стар и се отличаваше с кръглата си корона от пера — единствената украса на голото му тяло, започна дълга реч. Надя улови смисъла, защото знаеше няколко индиански езика, и макар че хората от мъглата имаха свое собствено наречие, много думи бяха сходни. Беше сигурна, че може да общува с тях. От тирадата на човека с короната от пера разбра, че става дума за Рааканариуа — духа на птицата канибал, спомената от Уалимаи, замши, както наричаха чужденците, и за един могъщ шаман. Макар и да не го назова, защото би било много невъзпитано от негова страна да го прави, тя стигна до заключението, че говорят за Уалимаи. Служейки си с думите, които знаеше, и с жестове, момичето посочи издялканата кост, която носеше закачена на врата си — подарък от магьосника. Човекът, който се държеше като вожд, разглежда талисмана в продължение на дълги минути, проявявайки възхита и респект, след това продължи с речта си, но този път обръщайки се към войните, които се приближаваха един по един, за да пипнат амулета.

След това индианците седнаха в кръг и продължиха разговорите, като същевременно раздадоха на всички парчета печено тесто — като хляб без мая. Алекс изведнъж усети, че не беше ял много часове и че е много гладен; получи своята порция от вечерята, без да обръща внимание на прахоляка и без да пита от какво е направена; неговите капризи по отношение на храната бяха останали в историята. След това войните пуснаха да обикаля от ръка на ръка животински мехур с лепкав сок с кисела миризма и вкус на оцет, докато припяваха песен, за да се преборят с призраците, които предизвикват нощните кошмари. Не предложиха от питието на Надя, но бяха така любезни да го разделят с Алекс, който не бе привлечен от миризмата и още по-малко — от идеята да дели един и същи съд с останалите. Спомни си историята, разказана от Сесар Сантос за едно цяло племе, заразено от дръпването от цигарата на един журналист. Последното, което желаеше, беше да предаде своите бактерии на тези индианци, чиято имунна система нямаше да издържи, но Надя го предупреди, че ако не приеме, ще се сметне за обида. Съобщи му, че това е масато — ферментирало питие, направено от сдъвкана маниока и слюнка, което пием само мъжете. Алекс си помисли, че ще повърне след обяснението, но не посмя да откаже.

След удара, получен по главата, и с помощта на масатото момчето без усилие се пренесе на планетата със златния пясък и шестте луни във фосфоресциращото небе, която бе видял в двора на Мауро Кариас. Беше толкова объркан и замаян, че не би могъл да направи нито крачка. За щастие обаче това не се наложи, защото войните също усетиха въздействието на ликьора и скоро се натъркаляха хъркайки по земята. Алекс предположи, че няма да продължат пътя, докато не се появи малко светлина и се успокои със смътната надежда, че баба му ще го намери на разсъмване. Свит на кълбо на земята, без да се сеща за призраците от кошмарите си, за огнените мравки, за тарантулите или за змиите, се предаде на съня. Не се стресна дори когато ужасната миризма на Звяра изпълни въздуха.

Единствените, които бяха трезви и будни, когато се появи Звярът, бяха Надя и Бороба. Маймунката замръзна като вкаменена, а момичето успя да забележи една гигантска фигура на светлината на луната, преди вонята да блокира сетивата й. По-късно щеше да разкаже на своя приятел същото, което беше казал отец Валдомеро: беше същество с човешки форми, изправено, около три метра високо, с могъщи ръце, които свършваха с хищни нокти, изкривени като ятагани, и една малка глава, непропорционална за размерите на тялото. На Надя й се стори, че се движи много забавено, но ако бе пожелал, Звярът би ги изкормил всичките. Зловонието, което разнасяше (или може би абсолютният ужас, който всяваше в жертвите си), парализираше като дрога. Преди да припадне, тя искаше да извика или да избяга, но не успя да помръдне нито един мускул; в моментен проблясък на съзнание видя тялото на войника, разсечено на две половини като труп на животно и можа да си представи ужаса на човека, неговото безсилие и потресаващата му смърт.

Алекс се събуди объркан, опитвайки се да си спомни какво се беше случило, с треперещо тяло от странния ликьор на предишната нощ и сред зловонието, което все още плуваше във въздуха. Видя Надя, седнала с кръстосани крака и с поглед, зареян в нищото, с Бороба, сгушена в скута й. Момчето се примъкна до нея, сдържайки с големи усилия конвулсиите на вътрешностите си.

— Видях го, Ягуар — каза Надя с далечен глас, сякаш беше в транс.

— Кого видя?

— Звяра. Беше тук. Огромен е, някакъв гигант…

Алекс се скри зад папратите, за да изпразни стомаха си, от което се почувства малко облекчен, независимо че смрадта във въздуха го караше отново да усеща гадене. Като се върна, войните бяха готови да продължат своя поход. За първи път успя добре да ги разгледа на утринната светлина. Страховитият им вид съответстваше точно на описанията на Льоблан: бяха голи, с боядисани в червено, черно и зелено тела, с гривни от пера и остригана на кръг коса, обръсната в горната част на черепа като тонзура на свещеник. Носеха лъкове и стрели, вързани на гърбовете и малка кратуна, покрита с парче кожа, която, както каза Надя, съдържала смъртоносното кураре за стрелите и копията. Някои от тях носеха дебели сопи и всички имаха белези по главите, които съответствали на почетни военни отличия: храбростта и силата се мерели по следите от боя с тояги.

Алекс трябваше да помогне на Надя да дойде на себе си, защото ужасът от това, че беше видяла Звяра предната нощ, като че ли я бе вцепенил. Момичето успя да обясни това, което бе видяло и войните я изслушаха с внимание, но не показаха признаци на изненада, както и не коментираха миризмата.

Групата тръгна на поход веднага, подтичвайки в нишка зад вожда, когото Надя реши да нарича Мокарита, тъй като не можеше да го пита за истинското му име. Ако се съдеше по състоянието на кожата му, по зъбите и по деформираните му крака, Мокарита беше много по-стар, отколкото Алекс предположи, когато го видя в мрака, но притежаваше същата сръчност и устойчивост като останалите войни. Един от младите мъже се отличаваше между останалите — беше по-висок и як и, за разлика от другите, бе целият боядисан в черно, с изключение на нещо като червена маска около очите и челото. Крачеше винаги близо до вожда, сякаш беше негов заместник, и наричаше себе си Таама; Надя и Александър научиха впоследствие, че това е неговата почетна длъжност, понеже бил най-добрият ловец на племето.

Макар че пейзажът изглеждаше несменяем и нямаше никакви ориентири, индианците знаеха точно накъде да се насочат. Нито веднъж не се обърнаха да видят дали чуждите деца ги следват: знаеха, че не им оставаше друг изход, в противен случай щяха да се загубят. От време на време на Алекс и Надя им се струваше, че са сами, защото хората от мъглата изчезваха сред растителността, но това впечатление не траеше дълго; така, както се изпаряваха, индианците за миг се появяваха отново, сякаш се упражняваха в изкуството да стават невидими. Алекс реши, че този талант да изчезваш не можеше да се дължи само на боята, с която се маскираха, това беше преди всичко мисловно действие. Как го правеха? Помисли си колко полезен би могъл да бъде в живота трикът с невидимостта и пожела да го научи. В следващите дни щеше да разбере, че не става дума за фокусничество, а за талант, който се постига с много практика и концентрация, както да свириш на флейта.

Бързият ход продължи няколко часа наред; само от време на време спираха при поточетата, за да пият вода. Алекс усещаше глад, но беше благодарен, че поне вече не го боли глезенът, където го бе ухапала мравката. Сесар Сантос му беше разказал, че индианците ядат когато могат — не задължително всеки ден — и организмът им е свикнал да трупа енергия; той обаче бе имал винаги в дома си хладилник, натъпкан с продукти, поне докато майка му беше здрава, и ако някой път се случеше да прескочи едно ядене, усещаше умора. Не можеше да не се усмихне на кардиналната промяна на навиците си. Наред с всичко останало, не си беше мил зъбите, нито бе сменял дрехите си вече няколко дни. Реши да не обръща внимание на празнотата в стомаха, да убие глада с безразличие. На няколко пъти поглеждаше компаса си и видя, че вървяха на североизток. Дали щеше да дойде някой да ги спаси? Как можеше да остави знаци по пътя? Дали ще ги видят от хеликоптера? Не се чувстваше оптимист, истината беше, че положението му се струваше безнадеждно. Изненада се, че Надя не даваше признаци на умора; неговата приятелка изглеждаше изцяло въвлечена в авантюрата.

Четири или пет часа по-късно — невъзможно бе да се отмерва времето на това място — стигнаха до една бистра и дълбока река. Продължиха по брега няколко мили и изведнъж пред очарованите очи на Алекс изникна много висока планина с величествен водопад, който падаше с барабанен грохот, образувайки долу огромен облак от пяна и пръски вода.

— Това е реката, която слиза от небето — каза Таама.

11

Невидимото селище

Мокарита, вождът с жълтите пера, разреши на групата да си почине малко, преди да започне изкачването на планината. Лицето му беше сякаш от дърво — с кожа, насечена като кора на ствол, спокойно и добродушно.

— Аз не мога да се кача — каза Надя при вида на черната скала, хлъзгава и мокра.

За първи път Алекс я виждаше сломена пред някакво препятствие и й съчувстваше, защото и той бе уплашен, макар че години наред бе катерил планини и скали с баща си. Джон Колд беше един от най-опитните и храбри катерачи на Съединените американски щати, бе участвал в известни експедиции в почти непристъпни места, бяха го викали няколко пъти да спасява пострадали хора по най-високите върхове в Австрия и Чили. Знаеше, че не притежава нито сръчността, нито смелостта на баща си, още по-малко неговия опит; също така не бе виждал толкова стръмна скала като тази, която се издигаше сега пред него. Да се катериш покрай водопада, без въжета и без помощ, беше практически невъзможно.

Надя се доближи до Мокарита и се опита да му обясни с помощта на жестове и с думите, които разменяха, че тя не маже да се изкачи. Вождът беше много ядосан, надаваше викове, размахваше оръжията си и жестикулираше. Другите индианци му подражаваха, заобикаляйки заплашително Надя. Алекс застана до своята приятелка и се опита да успокои войните с жестове, но единственото, което постигна, беше, че Таама хвана Надя за косата и започна да я дърпа, влачейки я към водопада, докато Бороба му нанасяше удари с ръце и пищеше. В порив на вдъхновение — или на отчаяние — момчето свали флейтата от колана си и започна да свири. В този миг индианците спряха като хипнотизирани; Таама пусна Надя и всички заобиколиха Алекс.

Щом духовете малко се поуспокоиха, Алекс започна да убеждава Надя, че с помощта на въже може да й помогне да се изкачи. Повтори й това, което толкова пъти беше чувал от баща си: „Преди да победиш планината, трябва да се научиш да използваш страха.“

— Ужасява ме височината, Ягуар, завива ми се свят. Всеки път, когато се качвам на самолета на баща ми, се поболявам… — охкаше Надя.

— Баща ми казва, че страхът е нещо добро, той е сигналната система на тялото, предупреждава ни за опасността; но понякога опасността е неизбежна и тогава трябва да се преодолее уплахата.

— Не мога!

— Чуй ме, Надя — каза Алекс, като хвана ръцете й и я принуди да го гледа в очите, — дишай дълбоко, успокой се. Ще те науча да използваш страха. Повярвай в себе си и в мен. Ще ти помогна да се качиш, ще го направим заедно, обещавам ти.

Наместо отговор, Надя започна да плаче, сложила глава на рамото на Алекс. Момчето не знаеше какво да прави — никога не беше се озовавал толкова близо до едно момиче. Във фантазиите си беше целувал хиляди пъти Сесилия Бърнс, неговата любов за цял живот, но на практика би хукнал да бяга, ако тя го докоснеше. Сесилия Бърнс беше толкова далеч, че сякаш не съществуваше: не можеше да си спомни лицето й. Ръцете му машинално обгърнаха Надя. Усети, че сърцето му блъска в гърдите като стадо препускащи бизони, но се окопити и си даде сметка за абсурдността на ситуацията. Намираше се насред джунглата, заобиколен от странни, боядисани в червено войни, с едно нещастно разстроено момиче в ръцете си, а той за какво си мислеше? За любов! Успя да реагира, отдалечавайки Надя, за да й каже решително:

— Спри да плачеш и им кажи на тези господа, че ни трябва въже — заповяда й, сочейки индианците. — И си спомни, че талисманът те защитава.

— Уалимаи каза, че ще ме пази от хора, животни и призраци, но не спомена за опасността да падна и да си счупя врата — отвърна Надя.

— Както казва баба ми, трябва да умреш от нещо — успокои я нейният приятел, опитвайки се да се усмихне. И добави: — не ми ли каза, че трябва да се гледа със сърцето? Сега имаш чудесна възможност да го направиш.

Надя се овладя и съобщи на индианците искането на момчето. Когато най-накрая я разбраха, неколцина от тях започнаха да действат и много бързо приготвиха едно въже от сплетени лиани. Като видяха, че Алекс завързва края на въжето за кръста на момичето и че увива останалата част около собствените си гърди, проявиха голямо любопитство. Не можеха да си представят защо чужденците вършат нещо толкова абсурдно: ако единият се подхлъзне, щеше да повлече и другия.

Групата се доближи до водопада, който падаше свободно от повече от петдесет метра височина и се устремяваше надолу във формата на впечатляващ облак от вода, коронована от великолепна многоцветна дъга. Стотици черни птици кръстосваха водопада във всички посоки. Индианците поздравиха реката, която падаше от небето, като размахваха оръжията си и надаваха викове: вече бяха много близо до своите земи. След като се изкачат на високото плато, щяха да се почувстват извън всякаква опасност. Трима от тях се отдалечиха за известно време в гората и се върнаха с някакви топки; когато децата ги разгледаха, се оказа че са от бяла смола — дебела и много лепкава. Като подражаваха на останалите, те натъркаха дланите и краката си с тази паста. При контакта със земята хумусът залепваше за смолата, създавайки неравна подметка. Първите стъпки бяха трудни, но щом стигнаха под пръските на водопада, разбраха ползата от нея: беше все едно че носиш ботуши и ръкавици от залепваща гума.

Заобиколиха езерото, което се образуваше отдолу, и скоро стигнаха, подгизнали, до водопада — една солидна водна завеса, отделена на няколко метра от склона. Грохотът на водата беше толкова силен, че правеше невъзможно общуването; не ставаше и с жестове, тъй като видимостта беше почти нулева — водната пара превръщаше въздуха в бяла пяна. Имаха усещането, че напредват слепешком посред някакъв облак. По заповед на Надя Бороба се беше залепила за тялото на Алекс като голяма топла окосмена кръпка, а тя се движеше отзад, защото беше вързана с въжето; иначе би се отказала. Войните познаваха добре терена и продължаваха бавно, но сигурно, пресмятайки точно къде да стъпят. Децата ги следваха от възможно най-близко разстояние, защото бе достатъчно да се отдалечат на две крачки, за да ги изгубят напълно от погледите си. Алекс предположи, че името на това племе — хора от мъглата — идваше от гъстата мъгла, която се образуваше от разпръскването на падащата вода.

Този и други водопади по Горно Ориноко винаги бяха обезсърчавали чужденците, но индианците ги бяха превърнали в свои съюзници. Знаеха точно къде да стъпят, имаше естествени или издълбани от тях стъпала, които те сигурно бяха ползвали стотици години. Тези врязвалия в планината образуваха една стълба зад водопада, която достигаше до върха. Без да се знае за нейното съществуване и точното й местонахождение, беше невъзможно изкачването по тези гладки, мокри и хлъзгави стени, извисени зад грохота на водопада. Едно подхлъзване — и падането би завършило със сигурна смърт сред трясъка на пяната.

Преди да бъдат заглушени от шума, Алекс успя да инструктира Надя да не гледа надолу, да й каже, че трябва да се съсредоточи и точно да повтаря неговите движения, залавяйки се там, където се хваща той, така както той самият ще подражава на катерещия се пред него Таама. Обясни й също, че първата част е по-трудна поради мъглата, която се образуваше при сблъсъка на водата със земята, и че колкото повече се качваха, сигурно щеше да става по-малко хлъзгаво и щяха виждат по-добре. Надя не се въодушеви от това, защото нейният най-голям проблем не беше видимостта, а това, че й се завиваше свят. Опита се да се абстрахира от височината и от омагьосващия тътен на водопада с мисълта, че смолата по ръцете и краката щеше да й помогне да се задържи върху мократа скала. Въжето, което я свързваше с Алекс, й създаваше някаква сигурност, макар че беше лесно да се досети, че една погрешна стъпка на който и да било от тях ще запрати и двамата в пропастта. Успяваше да следва напътствията на Алекс: да концентрира мисълта си в следващото движение, в точното място, където трябваше да постави крака или ръката си, един след друг, без да бърза и без да губи ритъма. Едва съумяваше да се закрепи и започваше да се премества внимателно, търсейки някоя цепнатина или по-голяма издатина, за да пробва с единия крак, докато намести другия, и така успяваше да изтласка тялото си няколко сантиметра по-нагоре. Цепнатините в планината бяха достатъчно дълбоки за опора, най-голямата опасност възникваше, когато отделяше тялото си — трябваше да се движи долепена за скалата. За миг в главата й проблесна мисълта за Бороба: щом тя беше толкова уплашена, как се чувстваше нещастната маймунка, залепена за Алекс?

Колкото повече се изкачваха, толкова видимостта се подобряваше, но разстоянието между водопада и планината намаляваше. Децата усещаха водата все по-близо до гърбовете си. Точно когато Алекс и Надя се питаха как ще продължат изкачването в горната част на водопада, вдлъбнатините в скалата се отклониха надясно. Момчето опипа с пръсти и почувства равна повърхност; след това усети, че го хващат за китката и го теглят нагоре. Набра се с всички сили и се озова в една пещера в скалата, където вече се бяха събрали войните. Дърпайки въжето, изтегли Надя, която падна по очи върху него, вцепенена от усилието и от уплаха. Нещастната Бороба не помръдна, стоеше залепена като плесен на гърба му, замръзнала от ужас. Пред отвора на пещерата падаше плътна водна завеса, която черните птици пресичаха, готови да защитават своите гнезда от нашествениците. Алекс се възхити на невероятното мъжество на първите индианци, които може би в праисторията са дръзнали да достигнат зад водопада, открили са някои вдлъбнатини, издялали са други, намерили са пещерата и са проправили пътя за своите потомци.

Пещерата, дълга и тясна, не даваше възможност да се изправиш, трябваше да се движиш силно наведен или да пълзиш. Слънчевата светлина се процеждаше бяла и млечна през водопада, но едва осветяваше входа; по-навътре беше тъмно. Алекс, който подкрепяше Надя и придържаше Бороба пред гърдите си, видя Таама да идва към него, жестикулирайки и сочейки падащата вода. Не можеше да го чуе, но разбра, че някой се беше подхлъзнал или беше изостанал. Таама му сочеше въжето и най-накрая Алекс разбра, че той искаше въжето, за да слезе и да потърси липсващия човек. Индианецът, колкото и по-гъвкав да бе, беше по-тежък от момчето и нямаше опит при спасяване по високите планини. И Алекс не беше експерт в това, но поне бе придружавал баща си няколко пъти при рисковани мисии, знаеше как да използва въжето и бе чел много по въпроса. Катеренето беше неговата страст, която можеше да се сравни само с любовта му към флейтата. Показа със знаци на индианците, че ще стигне дотам, докъдето позволяваха лианите. Развърза Надя и даде знак на Таама и на останалите да го спуснат в пропастта.

Слизането в бездната, увиснал на едно крехко въже с море от вода, ревяща около него, се стори на Алекс по-лошо от изкачването. Виждаше едва-едва и изобщо не знаеше кой се бе подхлъзнал, нито къде да го търси. Всичко това на практика изглеждаше толкова безразсъдно, колкото и безполезно, защото който и да бе направил грешна стъпка по време на катеренето, долу вече би се превърнал на прах. Какво ли щеше да направи баща му при тези обстоятелства? Джон Колд би помислил първо за жертвата, едва после — за себе си. Джон Колд не би се признал за победен, без да опита да направи всичко. Докато го спускаха, се постара да се взре малко по-далеч от носа си и да диша, но едва успяваше да отвори очи, а и усещаше дробовете си пълни с вода. Люлееше се в пространството, молейки се въжето от лиани да не го предаде.

Изведнъж единият му крак опря в нещо меко и миг след това напипа с пръстите си някакъв човек, който сякаш висеше в нищото. Слисан от бедата, разбра, че това бе вождът Мокарита. Позна го по короната от жълти пера, която все още стоеше здраво на главата му, независимо че нещастният старец се беше заклещил в един дебел корен, който стърчеше от скалата и като по чудо бе спрял падането му. Алекс нямаше за какво да се хване и се опасяваше, че ако се опре на корена, той ще се счупи и Мокарита ще полети в пропастта. Пресметна, че щеше да има една-единствена възможност да го хване и би било добре да го направи прецизно — в противен случай човекът, както беше подгизнал, щеше да му се изплъзне от ръцете като риба.

Александър се засили, залюлявайки се почти напосоки, и се вкопчи с крака и ръце около изтощеното тяло. В пещерата войните почувстваха изпъването и тежестта на въжето и започнаха да теглят внимателно, много бавно, за да избегнат скъсването на лианите от триенето и от ударите при люшкането на Алекс и Мокарита по скалите. Момчето не разбра колко време продължи тази операция — може би само няколко минути, но те му се сториха часове. Най-накрая се почувства уловен от няколко ръце, които го изтеглиха в пещерата. Индианците трябваше да употребят сила, за да го накарат да пусне Мокарита: държеше го прегърнат, с решимостта на пирания.

Вождът намести перата си и се усмихна едва-едва. Струйки кръв се стичаха от носа и устата му, но извън това, изглеждаше невредим. Индианците се показаха много впечатлени от спасяването и възхитени си подаваха от ръка на ръка въжето; никой не се сети да припише спасението на вожда на младия чужденец, по-скоро поздравяваха Таама, че му беше хрумнала тази идея. Изтощен, Алекс се натъжи, че никой не му благодари, дори Надя го пренебрегна. Сгушена с Бороба в един ъгъл, тя дори не си даде сметка за героизма на своя приятел, защото все още се опитваше да се съвземе от изкачването на планината.

Останалата част от пътуването беше по-лесна, защото тунелът излизаше на известно разстояние от водата, на едно място, където беше възможно да се изкачваш с по-малко риск. Служейки си с въжето, индианците изтеглиха Мокарита, тъй като краката му не го държаха, и Надя, защото беше паднала духом, но най-накрая всички се озоваха на върха.

— Не ти ли казах, че талисманът служи също и при опасности от височина? — пошегува се Алекс.

— Със сигурност! — съгласи се убедено Надя.

Пред тях се появи Окото на Света, както хората от мъглата наричаха своята страна. Беше рай от планини и великолепни водопади, безкрайна гора, населена с животни, птици и пеперуди, с благодатен климат и без облаци от комари, които вилнееха из по-ниските земи. В далечината се издигаха странни образувания, подобни на много високи цилиндри от черен гранит и червена пръст. Легнал на земята, без да може да се движи, Мокарита ги посочи с благоговение:

— Това е тепуис, резиденциите на боговете — каза с отслабнал глас.

Алекс веднага ги позна: тези впечатляващи плата бяха същите като великолепните купи, които бе видял, когато се срещна с черния ягуар в двора на Мауро Кариас.

— Това са най-старите и тайнствени планини на земята — каза той.

— Откъде знаеш? Виждал ли си ги друг път? — попита Надя.

— Видях ги в един сън — отвърна Алекс.

Индианският вожд не показваше каква болка изпитва, както прилягаше на един войн от неговия ранг, но му бяха останали много малко сили; на моменти затваряше очи и изглежда губеше съзнание. Алекс не знаеше дали има счупени кости или неизброими вътрешни контузии, но беше ясно, че не може да се изправи на крака. С помощта на Надя като преводач успя да обясни на индианците как да направят една импровизирана носилка от ред дълги пръчки, няколко кръстосани лиани и парче кора от дърво отгоре. Войните, объркани от немощта на стареца, който бе предвождал племето няколко десетилетия, изпълниха инструкциите на Алекс, без да спорят. Двама от тях хванаха краищата на носилката и така продължиха да се придвижват по брега на реката още половин час, водени от Таама, докато Мокарита даде знак да спрат за кратка почивка.

Катеренето по стръмнините на водопада бе продължило няколко часа и всички вече бяха изтощени и изгладнели. Таама и двама други мъже влязоха в гората и след малко се върнаха с няколко птици, един щитоносец и една маймуна, които бяха свалили със стрелите си. Маймуната, все още жива, но парализирана от курарето, беше изпратена на оня свят с един удар с камък по главата за ужас на Бороба, която изтича, за да се скрие под блузата на Надя. Запалиха огън, търкайки два камъка — нещо, което Алекс напразно се беше опитвал да направи, когато беше бойскаут, — и изпекоха улова, набучен на пръчки. Ловецът не вкусваше от место на своята жертва — това бе признак на лошо възпитание и лош късмет; трябваше да чака друг ловец да му предложи от своя улов. Таама беше уловил всички животни, с изключение на щитоносеца, така че вечерята се забави известно време, докато се изпълни строгият протокол за размяна на храната. Когато най-накрая получи своята порция, Алекс я погълна, без да забелязва перата и космите, които бяха полепнали по месото, и то му се стори прелестно.

Оставаха още два часа до залез-слънце, а на високото плато, където растителният свод не бе толкова гъст, дневната светлина се задържаше по-дълго отколкото в низината. След продължителни съветвания с Таама и Мокарита групата отново пое на път.

Тапирауа-тери, селището на хората от мъглата, се появи изведнъж посред гората, сякаш имаше същото свойство като обитателите си да става по желание видимо им невидимо. Беше защитено от група гигантски кестени — най-високите дървета в джунглата. Стволовете на някои от тях бяха с обиколка, по-голяма от десет метра. Куполите им покриваха селището като гигантски чадъри. Тапирауа-тери беше различна от типичното шабоно, което потвърди подозрението на Алекс, че хората от мъглата не бяха като останалите индианци и сигурно имаха много малко контакти с други племена по Амазонка. Селището не се състоеше само от една кръгла колиба с вътрешен двор в центъра, където да живее цялото племе, а от малки жилища, направени от кал, камъни, пръчки и слама, покрити с клони и храсти, така че да се сливат перфектно с природата. Можеше да си на няколко метра от тях, без да предположиш, че тук съществува постройка, създадена от човешка ръка. Алекс разбра, че щом е толкова трудно да се различи селцето, когато си вътре в него, то ще е невъзможно да го забележиш от въздуха, откъдето несъмнено биха се виждали големият кръгъл покрив и разчистеният от растителност двор на едно шабоно. Това вероятно беше обяснението защо хората от мъглата бяха успели да останат напълно изолирани. Надеждата му да бъдат спасени от хеликоптерите на войската или от самолета на Сезар Сантос се изпари.

Селото беше толкова нереално, колкото и индианците. Както не се виждаха колибите, така и всичко останало изглеждаше илюзорно и призрачно. Предметите тук, както и хората, губеха своите ясни очертания и съществуваха в сферата на илюзията. Изниквайки като фантоми сякаш от въздуха, дойдоха жените и децата, за да посрещнат войните. Бяха ниски на ръст, с кожа, по-светла от тази на индианците от долината, с очи с цвят на кехлибар; движеха се с невероятна лекота, плувайки, почти без материална плътност. Цялото им облекло се състоеше от боя по телата им и няколко пера и цветя, закачени на ръцете или забодени зад ушите. Уплашени от вида на двамата чужденци, малките деца започнаха да плачат, а жените се отдръпнаха на известно разстояние, боязливи, въпреки присъствието на техните въоръжени мъже.

— Свали си дрехите, Ягуар — посъветва го Надя, докато се освобождаваше от късите си панталони, фланелката си, включително и от бельото.

Алекс я последва дори без да помисли какво върши. Преди две седмици идеята да се разголи пред публика би го ужасила, но тук това беше съвсем естествено. Излизаше, че е непристойно да ходиш облечен, когато всички останали са голи. Не му се стори странно и това, че вижда тялото на своята приятелка, макар че по-рано би се изчервил, ако някоя от сестрите му се появеше пред него без дрехи. Жените и децата веднага преодоляха страха си и малко по малко започнаха да се приближават. Никога не бяха виждали хора с толкова различна външност, особено американското момче, така бяло на някои места. Алекс усети, че разглеждаха с особено любопитство цветовата разлика между онова, което обикновено прикриваше банският, и останалата част от тялото му, загоряло от слънцето. Търкаха го с пръсти, за да видят дали е боя, и се смееха гръмогласно.

Войните положиха на земята носилката на Мокарита, която веднага бе заобиколена от обитателите на селото. Общуваха шепнешком и с мелодична интонация, имитираща звуците на гората, дъжда и водата, ромоляща по речните камъни — така както говореше Уалимаи. Очарован, Алекс си даде сметка, че успява доста добре да ги разбира — винаги, когато не се напрягаше, като че ли „слушаше със сърцето си“. Според Надя, която притежаваше удивителен усет за езиците, думите не са толкова важни, когато намеренията са ясни.

Доближи се Ииоми, съпругата на Мокарита, която бе дори по-възрастна от него. Останалите й направиха път с уважение и тя коленичи до съпруга си, без да пророни сълза, шепнейки успокоителни думи на ухото му, докато другите жени образуваха полукръг около тях, сериозни и мълчаливи, подкрепящи двойката с близостта си, но без да се намесват.

Много скоро падна нощта и въздухът стана студен. Обикновено в едно шабоно, под големия общ покрив, винаги имаше низ от огнища, запалени за приготвяне на яденето и като източник на топлина, но в Тапирауа-тери огънят беше скрит, както и всичко останало. Малките огнища се палеха само нощем и вътре в колибите, върху каменен олтар, за да не привличат вниманието на евентуалните неприятели или на злите духове. Пушекът излизаше от процепите по покрива, разпръсквайки се във въздуха. В началото Алекс остана с впечатлението, че жилищата са разпилени безразборно между дърветата, но скоро разбра, че те бяха разположени във форма, напомняща окръжност, като едно шабоно, и бяха свързани с тунели или навеси от клони, даващи единен облик на селището. Неговите обитатели можеха да се придвижват, използвайки тази мрежа от скрити пътеки, защитени в случай на нападение и предпазени от дъжда и слънцето.

Индианците се групираха по семейства, но юношите и самотните мъже живееха отделно в едно общо помещение, където имаше хамаци, закачени на колове, и рогозки по пода. Там настаниха Алекс, докато Надя беше отведена в жилището на Мокарита. Индианският вожд се беше оженил по време на пубертета за Ииоми — неговата спътничка за цял живот, но освен нея имаше две млади съпруги и многобройни деца и внуци. Не правеше сметка за поколението, защото в действителност не беше важно кои са бащите: всички деца се отглеждаха заедно, пазени и защитавани от жителите на селото.

Надя се убеди, че сред хората от мъглата бе прието да имаш няколко съпруги или няколко съпрузи — никой не оставаше сам. Ако един мъж умре, неговите деца и съпруги веднага се приютяваха от друг, който можеше да ги защити и да им осигури прехраната. Такъв бе и случаят с Таама, който трябваше да е добър ловец, защото носеше отговорност за няколко съпруги и дузина подрастващи. На свой ред майка, чийто съпруг е лош ловец, можеше да се сдобие и с други съпрузи, за да й помогнат да изхрани децата си. Бащите имаха обичая да обещават за съпруги момичетата, още когато се раждаха, но никое момиче не беше задължено да се омъжи или да бъде заедно с някой мъж против волята си. Злоупотребата с жени и деца беше табу и който го нарушеше, загубваше семейството си и беше осъден да спи сам, защото не го приемаха и в колибата на ергените. Единственото наказание за хората от мъглата беше изолацията: от нищо не се страхуваха толкова, колкото от изключването от общността. По отношение на всичко останало идеята за награда и наказание не съществуваше за тях; децата се учеха, подражавайки на възрастните, защото ако не го правеха, бяха обречени да загинат. Трябваше да се научат да ловуват, да ловят риба, да сеят и да прибират реколтата, да уважават природата и другите хора, да помагат, да поддържат мястото, отредено им в селището. Всеки един се учеше според собствения си ритъм и в съответствие с възможностите си.

Понякога в едно поколение не се раждаха достатъчно момичета, тогава мъжете тръгваха на продължителни екскурзии в търсене на съпруги. Момичетата от селото на свой ред можеха да срещнат съпруг по време на редките случаи, когато посещаваха други райони. Също така се смесваха, приютявайки фамилии от друго племе, изоставени след някоя битка, защото малка група от хора не можеше да оцелее в джунглата. От време на време трябваше да обявяват война на друго шабоно, така войните се закаляваха и се разменяха двойки. Беше много тъжно, когато младите си взимаха сбогом, за да отидат да живеят при друго племе, защото рядко се връщаха да видят семейството си. Хората от мъглата ревностно пазеха тайната на своето село, за да се защитят от нападения и от обичаите на чужденците. Бяха живели така в продължение на хиляди години и не желаеха да се променят.

Вътрешността на колибите беше съвсем оскъдна: хамаци, кратуни, каменни брадви, ножове от зъби или от нокти, различни домашни животни, които принадлежаха на общността и влизаха и излизаха на воля. В спалнята на ергените се съхраняваха лъкове, стрели, тръби за духане и копия. Нямаше нищо излишно — нито предмети на изкуството, само най-необходимото за едното оцеляване — всичко останало осигуряваше природата. Александър Колд не видя нито един метален предмет, който да свидетелства за контакт с външния свят, и си спомни как хората от мъглата не бяха докоснали подаръците, които Сесар Сантос закачи, за да ги примами. И по това те се отличаваха от другите племена в района, които едно след друго отстъпваха пред страстта към стоманата и другото имущество на чужденците.

Когато застудя, Алекс се облече, но продължаваше да трепери. През нощта видя, че неговите другари по жилище спят по двама в хамаците, или скупчени на пода, за да се топлят взаимно, но той идваше от една култура, в която физическият контакт между мъжете не се толерираше; мъжете се докосваха само при сблъсъци на насилие или при най-грубите спортове. Легна сам в един ъгъл, чувствайки се нищожен, по-малък от бълха. Тази малка човешка група в едно незначително селище в джунглата бе невидима сред необятността на астралното пространство. Нейното време на живот беше по-малко от частица от секундата в безкрайността. А може би изобщо не съществуваха, може би човешките същества, планетите и останалата част от Сътворението бяха сънища, илюзии. Усмихна се примирено като си спомни, че няколко дни преди това той все още се смяташе за център на вселената. Беше му студено и бе гладен, предположи, че тази нощ ще е много дълга, но след по-малко от пет минути вече спеше, сякаш го бяха упоиш.

Събуди се сгушен на пода върху една сламена рогозка, притиснат между двама яки войни, които хъркаха и пухтяха в ухото му, както имаше навика да прави кучето му Пончо. Освободи се с усилие от ръцете на индианците и се надигна внимателно, но не стигна далеч, защото напряко на прага се беше проснала една дебела змия, дълга повече от два метра. Остана замръзнал на мястото си, без да смее да направи и крачка, независимо че влечугото не даваше признаци на живот — или беше умряло, или спеше. Скоро индианците се отърсиха от съня и се заеха с дейностите си с голямо спокойствие, прескачайки змията, без да й обръщат внимание. Беше една опитомена боа — свивач, чиято мисия се състоеше в това, да премахва плъхове, прилепи, скорпиони и да плаши отровните змии. Заедно с хората от мъглата живееха много домашни животни: маймуни, които растяха с децата, кученца, които жените кърмеха по същия начин, както и децата си, кълвачи, папагали, игуани и дори един немощен жълт ягуар, безобиден като детска играчка. Змиите боа, добре нахранени и общо взето летаргични, бяха оставени на децата, за да си играят с тях. Алекс си помисли колко щастлива би била сестра му Никол сред тази екзотична дресирана фауна.

Голяма част от деня беше посветена на подготовката на празника в чест на завръщането на войните и посещението на двете „бели души“, както нарекоха Надя и Алекс. Всички участваха, с изключение на един мъж, който стоеше седнал в единия край на селището, отделен от останалите. Индианецът извършваше ритуала на пречистването — унокаиму — задължителен, когато е бил убит друг човек. Алекс научи, че унокаиму се състоеше в пълен пост, мълчание и неподвижност в продължение на няколко дни; по този начин духът на мъртвия, който се е измъкнал от ноздрите на трупа, за да се залепи върху гръдната кост на убиеца, малко по малко ще се отдели. Ако убиецът изяде някаква храна, призракът на неговата жертва надебелява и с теглото си в крайна сметка смазва убиеца. Пред неподвижния войн, олицетворяващ унокаиму, имаше голяма бамбукова тръба за духане, изрисувана със странни символи — същите като тези от отровното копие, което прободе сърцето на един от войниците от експедицията по време на пътуването по реката.

Група мъже тръгна на лов и на риболов, водена от Таама, докато няколко жени отидоха да берат царевица и банани в малките градини, скрити в гората, а други се захванаха да мелят маниока. Най-малките деца носеха мравки и други насекоми, за да ги сготвят; големите събираха орехи и плодове, някои се изкачиха с невероятна сръчност на едно от дърветата, за да извадят мед от една пита — единствен източник на захар в джунглата. Още щом започваха да се държат на краката си, децата се учеха да се катерят и можеха да тичат по най-високите клони на дърветата, без да загубят равновесие. Само като ги гледаше увиснали на такава голяма височина, на Надя й се завиваше свят.

Връчиха на Алекс голяма кошница от лико, показаха му как да я закачи на главата си и му посочиха да следва другите младежи на неговата възраст. Дълго се движиха навътре в гората, преминаха реката, като се хващаха за пръчки и лиани, и стигнаха пред стройни палмови дървета, чиито стволове изглеждаха като наежени от остри бодли. Под куполите, на повече от петнадесет метра височина, блестяха гроздове от жълти плодове, подобни на праскови. Младежите усукаха прътове и направиха две здрави кръстачки, обгърнаха дървото с едната и сложиха другата по-нависоко. Един от тях се изкатери по първата кръстачка, избута другата нагоре, стъпи върху нея, протегна ръка, за да вдигне долната, и така, с пъргавината на акробат, стигна до върха. Алекс беше чувал да се говори за този героизъм, но докато не го видя, не можа да повярва, че е възможно да се качиш, без да се нараниш от тези бодли. Отгоре индианецът хвърли плодовете, които останалите прибраха в кошниците. По-късно жените от селото ги смляха, смесени с банани, за да сготвят една много харесвана сред хората от мъглата супа.

Независимо че всички бяха ангажирани с приготовленията, настроението беше спокойно и празнично. Никой не бързаше и остана време да поплуват няколко часа весело в реката. Докато се плискаше с другите младежи, Александър Колд си помисли, че никога светът не му се е струвал така прекрасен и че едва ли някога ще бъде толкова свободен. След дългата баня момичетата от Тапирауа-тери приготвиха растителни бои с различни цветове и украсиха всички членове на племето, включително и бебетата, със заплетени рисунки. Междувременно по-възрастните мъже мелеха и смесваха листа и кори от различни дървета, за да получат йопо — магическия прах за церемониите.

12

Ритуалът на посвещението

Празникът започна вечерта и продължи през цялата нощ. Индианците, боядисани от краката до главата, пяха, танцуваха и ядоха до пресищане. Беше невъзпитано един гостенин да откаже предложената му храна или напитка, така че Алекс и Надя, подражавайки на останалите, си тъпчеха коремите, докато започна да им се повдига, което се смяташе за демонстрация на много добри маниери. Децата тичаха с големи пеперуди и фосфоресциращи бръмбари, завързани на дълги влакна. Жените, украсени със светулки, пера и орхидеи по ушите и клечици, минаващи през устните, започнаха празненството, като се разделиха на две групи, застанаха едни срещу други и започнаха да се надпяват в приятелско състезание. След това поканиха мъжете да танцуват, имитирайки движенията на животните по време на чифтосване през сезона на дъждовете. Най-накрая мъжете се проявиха и самостоятелно: първо се въртяха в кръг и подражаваха на маймуни, ягуари и каймани, след това демонстрираха сила и ловкост, размахвайки оръжията си и правейки ефектни скокове. На Надя и Алекс им се зави свят — бяха зашеметени от спектакъла, от думкането на барабаните, от песните, виковете, и шумовете на заобикалящата ги джунгла.

Мокарита се беше разположил в центъра на селището, където получаваше церемониални поздравления от всички. Макар че отпиваше на малки глътки от масато, не можа да опита яденето. Друг старец, с репутацията на лечител, се яви пред него, покрит с кора от суха кал и смола; върху нея бяха залепени бели пера, които му придаваха вид на странна, току-що родена птица. Лечителят дълго време прави салта и надава викове, за да изплаши демоните, които бяха влезли в тялото на вожда. После засмука различни части от корема и гърдите му, с мимическо изражение на човек, който сякаш вдишва лошите духове и ги изплюва надалеч. Освен това натърка умиращия с мазило от паранари — растение, което се използва по Амазонка, за да лекува рани, въпреки че раните на Мокарита не бяха видими и лекарството не можеше да има ефект. Алекс допусна, че при падането се е разкъсал някой вътрешен орган на вожда, може би черният дроб, защото с всеки изминал час, старецът отслабваше все повече и повече и струйка кръв се стичаше от ъгъла на устните му.

На разсъмване Мокарита повика при себе си Надя и Алекс и с малкото сили, които му бяха останали, им обясни, че те са единствените чужденци, стъпили в Тапирауа-тери от основаването на селището.

— Душите на хората от мъглата и на нашите предци живеят тук. Нааб-ите говорят с лъжи и не познават справедливостта, те могат да омърсят нашите души — каза той.

Били поканени, добави, по указание на големия шаман, който предупредил, че на Надя било отредено да им помогне. Не знаел каква роля играел Алекс в събитията, които щели да настъпят, но като спътник на момичето той също бил добре дошъл в Тапирауа-тери. Александър и Надя разбраха, че се позоваваше на Уалимаи и на неговото предсказание относно Рааканариуа.

— Каква форма приема Рааканариуа? — попита Алекс.

— Много форми. Това е птица кръвопиец. Няма човешки качества, действа като умопомрачена, никога не се знае какво ще направи, винаги е жадна за кръв, ядосва се и наказва — обясни Мокарита.

— Виждали ли сте едни големи птици? — попита Алекс.

— Виждали сме птици, които правят шум и вятър, но те не са ни виждали. Знаем, че не са Рааканариуа, макар и много да си приличат; това са птиците на нааб-ите. Те летят само денем, никога нощем; поради това внимаваме, когато палим огън, за да не може птицата да види пушека. Затова живеем скрити. Затова сме невидимият народ — отговори Мокарита.

— Нааб-ите ще дойдат рано или късно, неизбежно е. Какво ще правят тогава хората от мъглата?

— Моето време в Окото на Света свършва. Вождът, който ще дойде след мен, ще трябва да реши — отвърна Мокарита немощно.

Мокарита умря на разсъмване. Хор от ридания разтърсваше Тапирауа-тери в продължение на часове: никой не можеше да си спомни времената, предхождали този вожд, който бе ръководил племето в продължение на много десетилетия. Короната от жълти пера — символ на неговия авторитет, беше поставена върху един кол, докато бъде посочен неговият приемник; междувременно хората от мъглата свалиха украшенията си и се намазаха с кал, въглен и пепел в знак на траур. Цареше голямо безпокойство, защото смятаха, че смъртта рядко се явява по естествен път, обикновено причината за нея е някой неприятел, който е използвал магия, за да навреди. Начинът да успокоиш духа на мъртвия е да срещнеш неприятеля и да го премахнеш, иначе призракът остава в света и тормози живите. Ако неприятелят беше от друго племе, това можеше да доведе до битка, но ако беше от същото селище, можеше да бъде „убит“ символично с помощта на съответната церемония. Воините, които прекараха нощта, пиейки масато, бяха много възбудени от идеята да победят неприятеля, причинил смъртта на Мокарита. Да го открият и да го унищожат беше въпрос на чест. Никой не се стремеше да замести вожда, защото между тях не съществуваше йерархия, никой не беше по-важен от останалите, просто вождът имаше повече задължения. Мокарита не беше почитан заради неговата позиция на ръководител, а защото бе много възрастен, което означаваше, че има повече опит и знания. Мъжете, пияни и възбудени, можеха всеки момент да станат необуздани.

— Мисля, че е време да повикам Уалимаи — прошепна Надя на Алекс.

Оттегли се в единия край на селото, свали амулета си от врата, и започна да духа в него. Острото грачене на кукумявка, което издаваше издялканата кост, прозвуча странно на това място. Надя си мислеше, че ще е достатъчно да използва талисмана, за да се появи Уалимаи с неговата магическа дарба да изниква от нищото, но колкото и да духаше, шаманът не се яви.

През следващите часове напрежението в селището нарасна. Един от войните нападна Таама и той му отвърна на удара, халосвайки го с тояга по главата, от което онзи остана проснат и окървавен на земята. Трябваше да се намесят няколко мъже, за да разтърват и успокоят разгорещилите се. Най-накрая решиха да уредят конфликта с помощта на йопо — зелен прах, който, както масатото, употребяваха само мъжете. Разпределиха се двама по двама, всяка двойка снабдена с по една дълга тръстика, куха и подострена на върха, с помощта на която си духваха праха един на друг направо в ноздрите. Йопо-то със силата на боздуганен удар нахлуваше чак до мозъка и човекът падаше назад, крещейки от болка; след това започваше да повръща, да подскача, да ръмжи и да получава видения; от ноздрите и устата му през това време течеше зелена слуз. Не беше много приятна гледка, но използваха това, за да се пренесат в света на духовете. Някои мъже се превърнаха в демони, други приеха душата на различни животни, трети предсказваха бъдещето, но на никого не се яви духът на Мокарита, за да посочи своя наследник.

Алекс и Надя подозираха, че този пандемониум[6] ще завърши с насилие и предпочитаха да стоят мълчаливо настрана с надеждата, че никой няма да се сети за тях. Нямаха късмет, защото скоро един от войните получи видение, че неприятелят на Мокарита, причинителят на неговата смърт, е чуждестранното момче. Останалите мигом се обединиха, за да накажат предполагаемия убиец на вожда, и грабнали тояги, изникнаха зад гърба на Алекс. Моментът не беше подходящ да се миеш за флейтата като средство за успокояване на духовете; момчето се втурна да бяга като газела. Единствените му предимства бяха отчаянието, което му даваше криле, и фактът, че неговите преследвачи не бяха в най-добрата си форма. Натровени, индианците се спъваха и блъскаха и в бъркотията си нанасяха удари едни на други, докато жените и децата тичаха около тях и ги насърчаваха. Алекс си помисли, че е настъпил часът на неговата смърт и образът на майка му премина като светкавица през съзнанието му, докато тичаше и тичаше из гората.

Американското момче не можеше да се състезава по бързина, нито по ловкост с тези индиански войни, но те бяха дрогирани и падаха един след друг по пътя. Най-накрая, задъхан и изтощен, Алекс успя да се скрие под едно дърво. Когато мислеше, че е вече в безопасност, се усети заобиколен и преди да успее да хукне отново, жените от племето се стовариха върху него. Смееха се, сякаш това, че го бяха хванали, бе някаква дебелашка шега, но го държаха здраво и въпреки ударите и ритниците, които им нанасяше, те с общи усилия го довлякоха обратно в Тапирауа-тери, където го вързаха за едно дърво. Няколко момичета се изредиха да го гъделичкат, други му пъхаха парчета плодове в устата, но независимо от тези жестове на внимание, оставиха въжетата яко стегнати. Междувременно ефектът от йопото започваше да намалява и малко по малко мъжете излизаха от света на своите видения и се завръщаха изтощени към реалността. Щяха да минат много часове обаче, преди да си възвърнат ясното съзнание и силите.

Алекс, печален заради това, че го бяха влачили по земята, и унизен от подигравките на жените, си спомни ужасяващите истории на професор Людовик Льоблан. Ако се потвърдеше неговата теория, щяха да го изядат. И какво щеше да стане с Надя? Чувстваше се отговорен за нея. Помисли си, че както става обикновено във филмите и романите, сега трябва да настъпи моментът, в който се появяват хеликоптерите и го освобождават, и погледна небето без надежда, защото в реалния живот хеликоптерите никога не идваха навреме. Междувременно Надя се беше приближила до дървото, без някой да я спре, защото нито един от войните не можеше да допусне, че едно момиче би посмяло да ги предизвиква. Алекс и Надя си бяха сложили дрехите, когато стана студено предишната нощ, и тъй като хората от мъглата свикнаха да ги гледат облечени, не усетиха нужда да ги свалят. Алекс носеше на колана си, където закачаше флейтата, своя компас и ножчето си, което Надя използва, за да го освободи. Пак във филмите едно-единствено движение би било достатъчно, за да се отреже някакво въже; тя обаче, докато Алекс се потеше от нетърпение, дълго ряза кожените върви, които го придържаха към кола. Децата и някои жени от племето се приближиха, за да видят какво върши, смаяни от нейната дързост, но тя действаше с такава сигурност, размахвайки ножчето пред носовете на любопитните, че никой не се намеси и след десет минути Алекс беше свободен. Двамата приятели започнаха незабележимо да отстъпват, без да смеят да се впуснат в бягство, за да не привлекат вниманието на войните. В този момент изкуството да ставаш невидим щеше да им бъде от голяма полза.

Младите чужденци не стигнаха много далеч, защото Уалимаи осъществи своето появяване в селото. Старият магьосник дойде с колекцията си от торбички, закачени на тоягата му, с късото си копие и топката от кварц, която звънтеше като камбана. В нея имаше парченца, събрани от мястото, където бе паднал един лъч; беше символ на лечителите и шаманите и представляваше мощта на Бащата Слънце. Беше дошъл съпроводен от младо момиче с коса, падаща до кръста като черна пелерина, с изскубани вежди, огърлици от дрънкулки и с лъскави пръчици, пробождащи бузите и носа й. Беше много красива и изглеждаше весела, макар че не проронваше нито дума, просто се усмихваше. Алекс разбра, че тя е съпругата ангел на шамана и тържествуваше, че сега вече може да я види; това означаваше, че нещо в мисленето или в интуицията му се бе открехнало. Така, както го учеше Надя: трябва „да се гледа със сърцето“. Тя му бе разказала, че преди много години, когато Уалимаи все още бил млад, бил принуден да убие момичето, наранявайки я с отровния си нож, за да я освободи от робство. Това не било престъпление, а помощ, която той й оказал, но, така или иначе, нейната душа залепнала за гърдите му. Уалимаи избягал възможно най-навътре в джунглата, отнасяйки душата на девойката, където никой никога не би могъл да я намери. Там изпълнил задължителните ритуали на пречистването, постенето и неподвижността. Въпреки това, по време на пътуването той и жената се влюбили и, след като ритуалът на унокаиму приключил, нейният дух не пожелал да си тръгне и предпочел да остане на този свят заедно с мъжа, когото обикнала. Това се случило преди почти един век и оттогава тя винаги съпровождала Уалимаи, очаквайки момента, в който той щял да полети с нея, превръщайки се също в дух.

Присъствието на Уалимаи уталожи напрежението в Тапирауа-тери и същите войни, които малко преди това бяха готови да убият Алекс, сега се отнасяха приятелски към него. Племето уважаваше големия шаман и се страхуваше от него, защото той притежаваше свръхестествената способност да тълкува знаци. Всички сънуваха и имаха видения, но само малцина избраници като Уалимаи пътешестваха в света на висшите духове, където научаваха значението на виденията и можеха да водят останалите и да променят хода на природните бедствия.

Старецът обясни, че момчето носи душата на черния ягуар — свещеното животно, и че е дошло много отдалеч, за да помогне на хората от мъглата. Обясни, че са настъпили много особени времена — времена, в които границата между този и онзи свят е размита, времена, в които Рааканариуа би могъл да ги погълне всичките. Напомни им за съществуването на нааб-ите, които повечето от тях познаваха само от разказите на своите братя от другите племена в ниските земи. Войните на Тапирауа-тери в продължение на дни бяха шпионирали експедицията от Интернешънъл Джеографик, но никой не беше проумял нито действията, нито обичаите на тези странни чужденци. Уалимаи, който през своя столетен живот бе видял много, им разказа това, което знаеше.

— Нааб-ите са като мъртви, душата им е избягала от гърдите — каза. — Нааб-ите не знаят нищо за нищо, не могат да улучат риба с копие, нито маймуна със стрела, нито да се покатерят на дърво. Не ходят облечени с въздух и светлина като нас, а употребяват гадни дрехи. Не се къпят в реката, не познават правилата на благоприличието и възпитанието, не споделят домовете, храната, синовете или жените си. Костите им са хилави и е достатъчен слаб удар с тояга, за да им счупиш черепа. Убиват животни и не ги ядат, а ги захвърлят да изгният. Откъдето минават, оставят следи от боклук и отрови, включително и във водата. Нааб-ите са толкова луди, че се опитват да задигнат камъните от земята, пясъка от реките и дърветата от горите. Някои искат земята. Казваме им, че джунглата не може да се натовари на гръб като мъртъв тапир, но те не чуват. Говорят ни за своите богове и не искат да слушат за нашите. Ненаситни са като кайманите. Тези ужасни неща съм видял със собствените си очи и съм ги чул със собствените си уши и съм ги пипнал със собствените си ръце.

— Никога няма да позволим тези демони да стигнат до Окото на Света; ще ги убием с нашите копия и стрели, когато се качват по водопада, както сме правим с всички чужденци, които са се опитвали да направят това по-рано, от времената на дядовците на нашите дядовци — съобщи Таама.

— Но те ще дойдат при всички случаи. Нааб-ите имат птици от шум и вятър, могат да летят над планините. Ще дойдат, защото искат и камъните, и дърветата, и земята — прекъсна го Алекс.

— Положително — потвърди Уалимаи.

— Нааб-ите могат също да убиват и с болести. Много племена са умирали така, но хората от мъглата могат да се спасят — каза Надя.

— Това дете с цвят на мед знае какво говори, трябва да я чуем. Рааканариуа има навик да приема формата на смъртоносни болести — увери Уалимаи.

— Тя по-могъща ли е от Рааканариуа? — попита недоверчиво Таама.

— Аз не, но има друга жена, която е много могъща. Тя притежава ваксините, които могат да ни спасят от епидемиите — каза момичето.

Надя и Алекс прекараха следващия час в опити да убедят индианците, че не всички нааб са зловредни демони, има и някои, които са приятели, като доктор Омайра Торес. Към езиковите ограничения се добавиха културните различия. Как да им обяснят какво представлява една ваксина? Самите те не го разбираха съвсем, така че решиха да казват, че това е една много силна магия.

— Единственото спасение е тази жена да дойде и да ваксинира всички хора от мъглата — заяви Надя. — По този начин дори да дойдат нааб или жадната за кръв Рааканариуа, те няма да успеят да навредят посредством болести.

— Могат да ни заплашат по друг начин. Тогава ще тръгнем на война — заяви Таама.

— Войната срещу нааб-ите не е добра идея… — позволи си да каже Надя.

— Следващият вожд ще трябва да реши — заключи Таама.

Уалимаи се зае да ръководи погребалните ритуали за Мокарита в съответствие с най-древните традиции. Въпреки риска да бъдат забелязани от въздуха, индианците запалиха голям огън, за да кремират тялото, и в продължение на часове ядоха остатъците от вожда, докато жителите на селището оплакваха неговото отпътуване. Уалимаи приготви една чудодейна смес — могъщата аауаска, за да помогне на мъжете от племето да надникнат в дъното на сърцата си. Младите чужденци също бяха поканени, защото трябваше да изпълнят една героична мисия, по-важна от собствения им живот, за което не само се нуждаеха от помощта на боговете, но и самите те трябваше да опознаят силите си. Те не посмяха да откажат, въпреки че вкусът на въпросната смес беше отвратителен и трябваше да направят голямо усилие, за да я преглътнат и да я задържат в стомасите си. Известно време след това не усещаха ефекта, докато изведнъж земята не се разтвори под краката им и небето не се напълни с геометрични фигури и блестящи багри; тогава телата им започнаха да се въртят и да се разтварят, а паниката — да ги завладява до последната им фибра. Точно когато мислеха, че вече са достигнали смъртта, се почувстваха изтласкани с главозамайваща скорост през безчет светлинни камери и след малко вратите на царството на тотемните богове се отвориха, приканвайки ги да влязат вътре.

Алекс усети, че крайниците му се удължават и в тялото му се разлива пареща топлина. Погледна ръцете си и видя, че бяха две лапи, завършващи с остри нокти. Отвори устата си, за да извика, и ужасно ръмжене се надигна от корема му. Видя се преобразен в голяма черна и лъскава котка — великолепния ягуар, който бе срещнал в двора на Мауро Кариас. Животното не беше в него, нито той в животното, по-скоро двамата се сливаха в едно-единствено същество; двамата бяха едновременно и момчето, и звяра. Алекс направи няколко крачки, като се протягаше, пробваше мускулите си и разбра, че притежава лекотата, скоростта и силата на ягуара. Затича се с големи котешки скокове в гората, обладан от свръхестествена енергия. С един отскок се покатери на клона на едно дърво и оттам започна да наблюдава пейзажа със своите очи с цвят на мед, мърдайки бавно черната си опашка във въздуха. Усети се могъщ, страховит, самотен, непобедим, цар на южноамериканската джунгла. Нямаше друго животно, по-свирепо от него.

Надя се издигна в небето и след няколко мига страхът й от височината, който винаги я бе смразявал, изчезна. Нейните силни криле на орлица помръдваха едва-едва; студеният въздух я поддържаше и най-лекото помръдване бе достатъчно, за да смени курса или скоростта, с която се носеше. Летеше на голяма височина, спокойна, невъзмутима, освободена, наблюдаваща без любопитство земята там долу. От височината се виждаха джунглата, плоските върхове на тепуите, много от тях покрити с облаци, сякаш короновани с пяна; виждаше също тънката струйка дим от огнището, където горяха останките на вожда Мокарита. Увиснала във висините, орлицата бе така непобедима, както беше ягуарът на земята: никой не можеше да я достигне. Детето птица направи няколко олимпийски кръга като летеше над Окото на Света и наблюдаваше отгоре живота на индианците. Перушината на главата й настръхна като стотици антенки, улавящи топлината на слънцето, повеите на вятъра, драматичното вълнение от височината. Усети, че тя е закрилницата на тези индианци, орлицата майка на хората от мъглата. Прелетя над селището на Тапирауа-тери и сянката от великолепните й криле покри като длан почти невидимите покриви на малките колиби, скрити в гората. Най-накрая голямата птица се насочи към върха на едно тепуи — най-високата планина, където в гнездото й, изложено на всички ветрове, блестяха три кристални яйца.

В утрото на следващия ден, когато децата се върнаха от света на животните тотеми, всяко от тях разказа преживяното.

— Какво означават тези три яйца? — попита Алекс.

— Не знам, но са много важни. Тези яйца не са мои, Ягуар, но трябва да се сдобия с тях, за да спася хората от мъглата.

— Не разбирам. Какво общо имат тези яйца с индианците?

— Мисля, че имат много общо… — отговори Надя толкова объркана, колкото и той самият.

Когато жаравата от погребалната клада изстина, Ииоми, съпругата на Мокарита, отдели обгорените кости, стри ги с един камък, докато те се превърнаха във фин прашец, и ги смеси с вода и банани, за да направи супа. Кратуната с тази сива течност мина от ръка на ръка и всички, включително и децата, отпиха по глътка. След това погребаха кратуната и името на вожда бе забравено, за да не бъде произнесено вече никога и от никого. Споменът за човека, както и частиците от неговата доблест и мъдрост, които бяха останали в пепелта, преминаха в потомците и в приятелите му. По този начин част от него щеше винаги да пребивава сред живите. На Надя и Алекс също дадоха да пият от костената супа — като един вид кръщение: сега вече те бяха част от племето. Като я поднесе до устните си, момчето си спомни, че беше чел за болестта, причинена от „ядене на мозъка на предшествениците“. Затвори очи и отпи с уважение.

След като погребалната церемония приключи, Уалимаи накара племето да си избере нов вожд. Според традицията само мъжете можеха да се кандидатират, но Уалимаи обясни, че този път трябва да се избира с изключително внимание, защото живееха в много особени времена и се изискваше вожд, способен да разбира тайнствата на други светове, да общува с боговете и да държи на дистанция Рааканариуа. Каза, че е дошло времето на шестте луни в небосвода — време, в което боговете са били принудени да изоставят своето жилище. При споменаването на боговете индианците вдигнаха ръце към главите си и започнаха да се клатят напред-назад, пеейки нещо, което в ушите на Надя и Алекс звучеше като молитва.

— Всички в Тапирауа-тери, включително и децата, трябва да участват в избора на новия вожд — напътстваше племето Уалимаи.

Целия ден се предлагаха и обсъждаха кандидати. На свечеряване Надя и Алекс заспаха изтощени, гладни и отегчени. Американското момче напразно се беше опитало да обясни начина, по който може да се избира чрез гласуване, като в една демокрация, но индианците не знаеха да броят и идеята за гласуването се оказа толкова неразбираема, колкото и тази за ваксините. Те избираха с „видения“.

Младежите бяха събудени от Уалимаи доста време след настъпването на нощта с новината, че най-силното видение било Ииоми, така че вдовицата на Мокарита беше вече провъзгласена за вожд на Тапирауа-тери. За първи път откакто се помнеха, една жена поемаше тази отговорност.

Първото разпореждане на възрастната Ииоми, когато си постави шапката с жълтите пера, която толкова години бе носил нейният съпруг, бе да се приготви храната. Нареждането веднага бе изпълнено, защото хората от мъглата втори ден не бяха яж нищо друго, освен глътката супа от кокали. Таама и други ловци взеха оръжията си, навлязоха в джунглата и след няколко часа се върнаха с една мечка мравояд и един елен, които нарязаха и изпекоха върху жаравата. Междувременно жените бяха направили хляб от маниока и супа от банани. Когато всички стомаси бяха заситени, Ииоми покани своя народ да седне в кръг и възвести второто си разпореждане.

— Ще провъзглася други вождове. Един вожд за войната и лова — Таама. Един вожд за умиротворяване на Рааканариуа — момичето с цвят на мед, наречено Орлицата. Един вожд, за да преговаря с нааб-ите и техните птици от шум и вятър — чужденецът, наречен Ягуар. Един вожд, който да посещава боговете — Уалимаи. Един вожд на вождовете — Ииоми.

По този начин мъдрата жена разпредели властта и организира хората от мъглата така, че да посрещнат ужасните времена, които наближаваха. Така Надя и Алекс се озоваха въвлечени в отговорност, за каквато нито един от двамата не се чувстваше подготвен.

Ииоми даде третото си разпореждане там, на място. Каза, че момичето орлица трябва да запази „бялата си душа“, за да застане пред Рааканариуа — единственият начин, по който може да избегне да бъде погълната от птицата канибал, а младият чужденец Ягуар трябваше да се превърне в мъж и да получи оръжията си на войн. Всеки младеж, преди да вземе оръжията си или да помисли за женитба, трябваше да умре като момче и да се роди като мъж. Нямаше време за традиционната церемония, която траеше три дни и обикновено включваше всички юноши от племето, стигнали до пубертета. В случая с Ягуар трябваше да импровизират нещо по-кратко, каза Ииоми, защото младежът ще съпроводи Орлицата в пътуването до, планините на боговете. Хората от мъглата бяха в опасност, само тези двама чужденци можеха да донесат спасението им, и те бяха длъжни да тръгнат час по-скоро.

На Уалимаи и Таама се падна да организират ритуала на посвещаваното на Алекс, в който участваха само възрастните мъже. По-късно момчето разказа на Надя, че ако бил знаел в какво се състои церемонията, може би преживяването щяло да бъде по-малко плашещо. Под ръководството на Ииоми жените му обръснаха темето с един подострен камък — доста болезнен метод, защото на главата му там, където го бяха ударили, когато го отвличаха, имаше една все още незараснала рана. При минаването на бръснарския камък отгоре, раната се отвори, но му сложиха малко кал и не след дълго тя престана да кърви. После жените го боядисаха в черно от краката до главата с паста от восък и въглени. След това трябваше да се раздели със своята спътничка и с Ииоми; жените не можеха да присъстват на церемонията и отидоха да прекарат деня в гората с децата. Нямаше да се върнат в селото до вечерта, когато войните щяха да са го отвели за изпитателния етап на неговото посвещаване.

Таама и групата му изкопаха от речната тиня свещените музикални инструменти, които се използваха само за мъжките церемонии. Те представляваха дебели туби, дълги метър и половина, които при духане издаваха дрезгав и тежък звук, като хъркане на бик. Жените и момчетата, които все още не бяха посветени, не биваше да ги виждат, под заплахата, че може да се разболеят и да умрат по тайнствени причини. Инструментите олицетворяваха мъжката власт в племето, връзката между бащите и синовете. Без тези своеобразни тромпети цялата власт би била в ръцете на жените, които притежаваха свещената способност да имат деца, или както казваха — „да правят хора“.

Ритуалът започна сутринта и щеше да продължи през целия ден и цялата нощ. Дадоха на Алекс да изяде някакви горчиви черници и го оставиха свит на топка на земята, в утробна поза; след това, ръководени от Уалимаи, боядисани и украсени с атрибутите на демоните, се подредиха около него в тесен кръг, като удряха земята с крака и пушеха цигари от трева. От горчивите черници, уплахата и пушека Алекс скоро се почувства доста зле.

Войните танцуваха дълго време, тананикаха около него песни и надуваха тежките свещени тромпети, чиито краища докосваха земята. Звукът отекваше в размътения мозък на момчето. В продължение на часове слуша песните, които повтаряха историята на Бащата Слънце, намиращ се отвъд всекидневното Слънце, осветяващо небето; бил невидим огън, от който произлизало Сътворението; чу за капката кръв, която се отделила от Луната, за да създаде първия човек; пяха за Реката от Мляко, която съдържала всички кълнове на живота, но също и на гниенето и смъртта; тази река водела в царството, където шаманите като Уалимаи се срещали с духовете и с другите свръхестествени същества, за да получат знания и да могат да лекуват. Казаха, че всичко, което съществува, е сън на Майката Земя, че всяка звезда сънува своите обитатели и че всичко, което се случва във вселената, е една илюзия — само сънища, съдържащи се в други сънища. В своето удивление Александър Колд имаше усещането, че тези думи отразяват схващания, които той самият бе предчувствал; тогава престана да разсъждава и се остави на особеното преживяне — да „мисли със сърцето си“.

Минаха часове и момчето изгуби чувство за време, за пространство и за собствената си реалност, потъвайки в някакво състояние на ужас и дълбока умора. В един момент усети, че го вдигат и го карат да върви; едва тогава си даде сметка, че бе настъпила нощта. Насочиха се в процесия към реката, като свиреха на инструментите си и размахваха оръжията си; там го потапяха много пъти във водата, докато започна да си мисли, че ще умре от удавяне. Търкаха го с грапави листа, за да свалят черната боя, а след това посипаха с пипер парещата му кожа.

С оглушителни крясъци го удряха с пръчки по краката, ръцете, гърдите и корема, но без намерение да му навредят; заплашваха го със своите копия, докосвайки го понякога с остриетата им, но без да го наранят. Опитваха се да го изплашат по всякакви възможни начини и успяваха, защото американското момче не разбираше това, което ставаше, и се опасяваше, че всеки момент ръцете на неговите нападатели ще се отплеснат и наистина ще го убият. Искаше му се да се предпази от ударите и блъскането на войните от Тапирауа-тери, но инстинктът му подсказа да не се опитва да избяга, защото това щеше да е безполезно — нямаше къде да се скрие по тези непознати и враждебни места. Това беше сполучливо решение, защото ако се бе опитал да избяга, щеше да се покаже като страхливец — най-непростимият дефект за един воин.

Когато Алекс бе на границата да загуби контрол и да изпадне в истерия, изведнъж си спомни своето тотемно животно. Не беше необходимо да полага особени усилия, за да влезе в тялото на черния ягуар; превръщането стана бързо и лесно: ревът излизащ от гърлото му, беше същият, който по-рано бе изпробвал, познаваше вече ноктите на своите лапи, скокът върху главите на неприятелите му бе нещо съвсем естествено. Индианците отпразнуваха идването на ягуара с потресаваща глъчка и веднага го отведоха в тържествена процесия до едно свещено дърво, където ги чакаше Таама, за да го подложи на последното изпитание.

В джунглата вече съмваше. Бяха уловили хиляди огнени мравки в една тръба, която Таама държеше с помощта на две пръчки, за да се предпази от насекомите; тя бе подобна на цедилка, изплетена от слама, като тези, които ползваха за извличане на циановодородна киселина от маниоката. На Алекс, изтощен след тази дълга и страховита нощ, му бяха необходими няколко мига, за да разбере какво очакват от него. Тогава пое дълбоко въздух през устата, напълвайки дробовете си със студен въздух, повика на помощ храбростта на баща си, катерач на планини, и волята на майка си, която никога не се признаваше за победена, както и силата на своето тотемно животно, след което вкара лявата си ръка до лакътя в тръбата.

Огнените мравки се разхождаха по кожата му в продължение на няколко секунди, преди да го нахапят. Когато го направиха, усещането беше сякаш го горяха с киселина, проникваща до костта. Страховитата болка го зашемети за няколко мига и с помощта на чудовищно усилие на волята си наложи да не измъкне ръката си от цедилката. Спомни си думите на Надя, когато се опитваше да го научи да съжителства с комарите: недей да се пазиш, не ги забелязвай. Беше невъзможно да не забелязва огнените мравки, но след няколко минути на абсолютно отчаяние, в които беше на границата да хукне да бяга, за да скочи в реката, си даде сметка, че може да контролира инстинкта за бягство, да удържи вопъла в гърдите си, да се отвори към страданието без да се съпротивлява, позволявайки му да проникне в него изцяло, до последната фибра на неговото същество и на съзнанието му. И тогава изгарящата болка премина през него като сабя, излезе от гърба му и той успя като по чудо да я понесе. Алекс никога нямаше да може да си обясни онова усещане за мощ, което го завладя по време на изпитанието. Усети се толкова силен и непобедим, както се беше чувствал в образа на черния ягуар, след като отпи от магическата смес на Уалимаи. Това бе възнаграждението му, че е успял да преодолее изпитанието. Разбра, че наистина детството му бе останало назад и че от тази нощ може да се защитава сам.

— Добре дошъл сред мъжете — каза Таама, изтегляйки ръката на Алекс от цедилката.

Войните отведоха младежа в полусвяст обратно в селището.

13

Свещената планина

Окъпан в пот, унил и пламтящ от треска, Александър Колд, Ягуар, премина през дълъг зелен коридор, пресече един алуминиев праг и видя майка си. Лиза Колд седеше приведена между възглавници в един фотьойл, покрита с чаршаф, в стая, където осветлението изглеждаше бяло като лунна светлина. Беше със синя вълнена шапка върху плешивата си глава и слушалки на ушите, много бледа и изпита, с тъмни сенки около очите. Към една вена под ключицата й беше прикрепена тънка сонда, през която капеше жълта течност от найлонова торбичка. Всяка капка проникваше като огъня на мравките направо в сърцето на неговата майка.

На хиляди мили разстояние, в една болница в Тексас, Лиза Колд получаваше своята химиотерапия. Налагаше си да не мисли за лекарството, което като отрова влизаше във вените й, за да победи по-лошата отрова на нейната болест. За да се разсее, се бе съсредоточила във всеки звук от концерта за флейта, който слушаше — същият, който толкова пъти бе чувала да репетира синът й. В момента, когато Алекс, бълнуващ посред джунглата, бленуваше за нея, Лиза Колд видя сина си съвършено ясно. Видя го прав, на прага на вратата на стаята си, по-висок и заякнал, по-зрял и по-красив, отколкото го помнеше. Лиза го бе викала толкова пъти в мислите си, че не й се стори странно да го види, че пристига. Не се запита как, нито защо бе дошъл; просто беше щастлива, че той е до нея.

— „Алтсано Мександър…“ — прошепна. Протегна ръце и той се приближи и я докосна, коленичи до фотьойла й и сложи главата си на коленете й. Докато Лиза Колд повтаряше името на сина си и го галеше по главата, чу през слушалките, между прозрачните звуци на флейтата, гласа му, който я умоляваше да се бори, да не отстъпва пред смъртта, повтаряйки още и още веднъж: Обичам те, мамо.

Срещата на Александър Колд с майка му може би беше продължила миг или няколко часа — никой от двамата не знаеше това със сигурност. Когато накрая се разделиха, двамата се завърнаха в материалния свят укрепнали. Малко след това Джон Колд влезе в стаята на жена си и се изненада като я видя усмихната, с цвят на бузите си.

— Как се чувстваш, Лиза? — попита загрижено.

— Кажи ми, Джон, защо Алекс дойде да ме види? — отвърна тя.

— Лиза, какво говориш… Александър е в Амазонка с майка ми, не си ли спомняш? — каза тихо мъжът й, изплашен от ефекта, който лекарствата можеха да окажат върху неговата съпруга.

— Да, спомням си, но въпреки това той преди малко беше тук.

— Не може да бъде… — прекъсна я мъжът й.

— Пораснал е, изглежда по-висок и силен, но лявата му ръка е много подута… — разказа му тя, притваряйки очи, за да си почине.

В центъра на Южна Америка, в Окото на Света Александър Колд се събуди от треската. Необходими му бяха няколко минути, за да разпознае загорялото момиче, което се наведе над него, за да му даде вода.

— Вече си мъж, Ягуар — каза Надя, усмихвайки се с облекчение, като видя че се връща към живота.

Уалимаи приготви специален мехлем от билки и намаза с него ръката на Алекс. След няколко часа и треската, и отокът намаляха. Шаманът му обясни, че в джунглата има както отрови, които убиват, без да оставят следи, така има хиляди и хиляди естествени лекове. Момчето му описа болестта на майка си и го попита дали не знае някое растение, което би могло да я излекува.

— Има едно свещено растение, което трябва да се смеси с водата на здравето — отговори шаманът.

— Мога ли да намеря тази вода и това растение?

— Може би да, може би не… Трябва да се мине през много изпитания.

— Ще направя всичко, което е необходимо — възкликна Алекс.

На следващия ден на мястото на всяко ухапване от мравките бе изникнала червена пъпка. Младежът беше контузен, но бе на крака и имаше апетит. Когато разказа всичко, което беше преживял на Надя, тя му отвърна, че момичетата от племето не минават през церемония на посвещаването, защото не се нуждаят от нея; жените знаят, кога са оставили детството зад себе си, понеже тялото им прокървява и така ги предупреждава.

Денят бе от онези, в които Таама и другарите му нямаха късмет с лова и племето разполагаше само с царевица и няколко риби. Алекс реши, че след като преди това е бил в състояние да яде печена анаконда, би могъл да пробва и тази риба, въпреки че тя беше пълна с люспи и кости. С изненада откри, че му хареса много. „Като си помисля, че съм се лишавал от тази великолепна храна повече от петнайсет години!“ — възкликна при втората хапка. Надя го посъветва да се нахрани добре, защото следващия ден щяха да потеглят с Уалимаи на пътешествие в света на духовете, където може би нямаше да има храна за тялото.

— Уалимаи казва, че ще отидем в свещената планина, където живеят боговете — каза Надя.

— Какво ще правим там?

— Ще търсим трите кристални яйца, които се явиха в моето видение. Уалимаи смята, че яйцата ще спасят хората от мъглата.

Тръгнаха на път на разсъмване, с появата на първия лъч светлина на небосклона. Уалимаи крачеше напред, съпроводен от своята красива съпруга — ангел, която вървеше ту до шамана, ту летеше като пеперуда над главата му, все така мълчалива и усмихната. Александър Колд размахваше гордо лък и стрели — новите оръжия, връчени му от Таама в края на ритуала на посвещаването. Надя носеше една кратуна със супа от банани и питки от маниока, които Ииоми им беше дала за из път. Магьосникът не се нуждаеше от провизии, защото, както каза, на неговата възраст не се ядяло много. Не приличаше на останалите: достатъчни му бяха няколко глътки вода и няколко ореха, които смучеше дълго с беззъбите си венци, спеше съвсем малко и когато младите падаха от умора, той все още имаше сили да продължи да се движи.

Тръгнаха през горския гъсталак по височината към най-високия от тепуите — една черна и блестяща купа, като скулптура от обсидиан. Алекс погледна компаса си и видя, че се движат постоянно на изток. Нямаше видима пътечка, но Уалимаи се промъкваше през растителност с удивителна увереност, като се ориентираше между дърветата, долините, хълмовете, реките и водопадите, сякаш носеше в ръката си карта.

С придвижването им напред природата се променяше. Уалимаи посочи пейзажа и каза, че това е царството на Майката на Водите — там наистина имаше невероятно много водопади и бързеи. Гаримпейросите, които търсеха злато и скъпоценни камъни, все още не бяха успели да стигнат дотук, но всичко беше въпрос на време. Миньорите действаха на групи от по четири или пет души, бяха твърде бедни, за да разполагат с транспорт по въздуха, движеха се пеша по терен, пълен с препятствия, или с канута по реките. Независимо от това имаше хора като Мауро Кариас, които познаваха безкрайните богатства на зоната и разполагаха с модерни средства. Единствено новите закони за защита на околната среда и за защита на индианците ги спираха да взривят мините със струи вода под налягане, така че да направят на пух и прах гората и да превърнат околността в блато. Първият закон постоянно се нарушаваше, но вече не беше толкова лесно да се пренебрегва и вторият, защото светът беше насочил погледа си към индианците от Амазонка — последните оцелели от Каменната епоха. Вече не можеха да ги изтребват с куршуми и огън, както бяха правили допреди няколко години, без да предизвикат международна реакция.

Алекс още веднъж си даде сметка за важността на ваксините на доктор Омайра Торес и на репортажа за Интернешънъл Джеографик на неговата баба, който би алармирал и други страни за положението на индианците. Какво означаваха трите кристални яйца, които Надя бе видяла в съня си? Защо трябваше да се предприеме това пътуване с шамана? Струваше му се, че ще е по-полезно да се опитат да се свържат с експедицията, да вземат ваксините и баба му да публикува статията си. Той бе посочен от Ииоми като „вожд за преговори с нааб-ите и техните птици от шум и вятър“, но вместо да изпълни своята мисия, се отдалечаваше все повече и повече от цивилизацията. Нямаше никаква логика в това, което вършеха — помисли си с въздишка. Пред него се издигаха тайнствените и самотни тепуи, наподобяващи пейзаж от друга планета.

Тримата пътешественици вървяха от изгрев до залез-слънце с добър ход, като спираха да разхладят краката си и да пият вода при реките. Алекс се опита да улови един кълвач, който си почиваше на няколко метра върху един клон, но стрелата му не улучи целта. След това се прицели в една маймуна, която беше толкова близо, че можеше да види жълтата й челюст, но отново не успя да уцели. Маймуната му върна жеста с гримаси, които му се сториха откровено саркастични. Помисли си колко малко му служеха съвсем новите войнски оръжия; ако спътниците му разчитаха на него, за да се нахранят, щяха да умрат от глад. Уалимаи им показа орехи, които се оказаха вкусни, както и плодовете на някакво дърво, до които момчето не успя да стигне.

Индианците имаха много раздалечени, силни и гъвкави пръсти на краката и можеха да се изкачват с невероятна сръчност по гладки повърхности. Тези крака, макар и мазолести като кожа на крокодил, бяха също и много чувствителни: използваха ги и за да плетат кошници от лико или въжета. В селището децата започваха да се упражняват в катерене веднага след като успяваха да се изправят на краката си; за разлика от тях Александър, с целия си опит в покоряването на планини, не беше способен да се качи на дървото, за да откъсне от плодовете му. Уалимаи, Надя и Бороба се просълзиха от смях след неговите напразни усилия и никой не показа и грам съчувствие, когато се приземи на задните си части от една доста добра височина, натъртвайки и тях, и гордостта си. Чувстваше се ужасно тежък и несръчен.

На мръкване, след много часове ходене, Уалимаи даде знак, че могат да си починат. Нагази до колене в реката и остана неподвижен и мълчалив, докато рибите забравиха за присъствието му и започнаха да кръжат около него. Когато в обсега на оръжието му попадна плячка, я промуши с късото си копие и подаде на Надя красива сребриста риба, която все още мърдаше с опашка.

— Как го прави с такава лекота? — опита се да разбере Алекс, засегнат поради предишните си провали.

— Иска позволение от рибата, обяснява й, че трябва да я убие по необходимост. След това й благодари за това, че дава своя живот, за да живеем ние — обясни момичето.

Александър си помисли, че в началото на пътешествието би се присмял на подобно обяснение, но сега слушаше с внимание това, което разказваше неговата приятелка.

— Рибата разбира, защото преди това е изяждала други риби; сега е нейният ред да бъде изядена. Така стоят нещата — добави тя.

Шаманът стъкми малък огън, за да изпече вечерята, която им възвърна силите; той обаче не опита нищо друго, освен водата. Децата заспаха, сгушени между силните корени на едно дърво, за да се предпазят от студа, тъй като нямаше време да се приготвят хамаци от корите на стволовете, както бяха видели да правят в селището. Бяха уморени и трябваше да продължат пътуването много рано. Винаги когато единият помръдваше, другият се нагласяваше така, че да бъде възможно най-близо до него — така си предаваха топлина през нощта. Междувременно старият Уалимаи, клекнал и неподвижен, прекара нощните часове в наблюдение на небосклона, докато съпругата му бдеше до него като прозрачна вълшебница, облечена само с черните си коси. Когато младежите се събудиха, завариха индианеца седнал точно в същото положение, в което го бяха оставили предната нощ: недосегаем за студа и умората. Алекс го попита колко е живял, откъде черпи енергията и великолепното си здраве. Старецът обясни, че е виждал да се раждат много деца, които после ставали дядовци; също така е виждал как тези старци умират и как се раждат внуците им. Колко години? Повдигна рамене: не беше важно, или не знаеше. Каза, че бил пратеникът на боговете. Имал навика да се пренася в света на безсмъртните, където не съществували болестите, които убивали хората. Алекс си спомни легендата за Ел Дорадо, където не само имало приказни богатства, но също така извор, осигуряващ вечна младост.

— Майка ми е много болна… — промълви Алекс, разстроен от видението. Споменът за мисловното пренасяне в болницата в Тексас, за да бъде с нея, беше толкова истински, че не можеше да забрави детайлите — от миризмата на лекарства в стаята до слабите крака на Лиза Колд под чаршафа, където бе опрял челото си.

— Всички умираме — каза шаманът.

— Да, но тя е млада.

— Някои си отиват млади, други — възрастни. Аз съм живял прекалено дълго, бих искал костите ми да почиват в паметта на други — каза Уалимаи.

По обед на следващия ден стигнаха до подножието на най-високия тепуи в Окото на Света — един гигант, чийто връх се губеше в плътен венец от бели облаци. Уалимаи обясни, че върхът никога не се виждал и никой, дори и могъщият Рааканариуа, не е посещавал това място, без да бъде поканен от боговете. Добави, че отпреди хиляди години, от началото на живота, когато човешките същества били създадени благодарение на топлината на Бащата Слънце, с кръвта на Луната и с калта на Майката Земя, хората от мъглата знаели за съществуването на дома на боговете в планината. Във всяко поколение имало една личност, винаги един шаман, който преминавал през много изкупителни деяния, за да бъде определен да посещава тепуито и да служи като посредник. Тази роля се паднала и нему, бил е там много пъти, живял е с боговете и познавал навиците им. Каза им, че се безпокои, защото все още не е подготвил свой приемник. Ако той умре, кой ще стане преносителят на посланията? При всяко едно от душевните си пътешествия го бил търсил, но никакво видение не му се явило на помощ. Не можело всеки да бъде подготвен, трябвало да е някой, роден с душа на шаман, някой, който би имал силата да лекува, да дава съвети и да тълкува сънища. Такава личност от млади години проявявала таланта си; тя трябвало да е много устойчива, за да може да побеждава изкушенията и да контролира тялото си: един добър шаман не можел да бъде зависим от никакви желания и потребности. Това накратко разбраха младите от дългата реч на магьосника, който говореше витиевато, с повторения, сякаш рецитираше безкрайна поема. Независимо от това им стана ясно, че на никого, освен на него, не бе позволено да пресече прага на света на боговете, макар че в няколко извънредни случая и други индианци също били попадали там. Този щеше да е първият път от началото на времето, когато щяха да бъдат допуснати посетители чужденци.

— Какво представлява домът на боговете? — попита Алекс.

— По-голям от най-голямото от шабоносите, блестящ и жълт като Слънцето.

— Ел Дорадо! Не е ли това легендарният град от злато, който са търсели конкистадорите? — попита с надежда момчето.

— Може би да, може би не — отговори Уалимаи, който не знаеше какво е град и който не можеше да разпознае златото или да си представи конкистадорите.

— Какви са боговете? Не са ли като съществото, което ние наричаме Звяра?

— Може би да, може би не.

— Защо ни доведе дотук?

— Заради виденията. Хората от мъглата могат да бъдат спасени от един орел и един ягуар, затова бяхте поканени в тайното обиталище на боговете.

— Ще оправдаем това доверие. Никога няма да разкрием входа… — обеща Алекс.

— Не бихте и могли. Ако излезете живи, ще го забравите — отвърна индианецът.

Ако изляза жив… Александър никога не бе допускал, че може да умре млад. Поначало смяташе смъртта за нещо по-скоро неприятно, което се случваше на другите хора. Независимо от опасностите, с които се беше сблъскал през последните седмици, нямаше съмнения, че отново ще се прибере при семейството си. Дори подготвяше думите, за да разкаже приключенията си, макар и да не се надяваше особено, че ще му повярват. Кой от неговите приятели би могъл да си представи, че той е бил между същества от каменната ера, както и че би могъл да открие Ел Дорадо?

В подножието на тепуи си даде сметка, че животът е пълен с изненади. Преди не вярваше в съдбата, тя му се струваше някакъв фаталистичен възглед; смяташе, че всеки е свободен да подреди живота си както му се иска и бе решен да направи нещо много добро от своя, да побеждава и да бъде щастлив. Сега всичко това му се стори абсурдно. Вече не можеше да се доверява само на разума си, бе влязъл в несигурната територия на сънищата, интуицията и магията. Съдбата съществуваше и понякога трябваше да се потопиш в приключението и да излезеш на повърхността, импровизирайки по някакъв начин, така, както направи, когато баба му го бутна четиригодишен във водата и беше принуден да се научи да плува. Нямаше друго спасение, освен да се потопи в тайнствата, които го заобикаляха. Още веднъж си даде сметка за рисковете. Беше сам в най-отдалечения край на планетата, където не действаха познатите закони. Трябваше да си признае: неговата баба му бе направила огромна услуга като го откъсна от сигурността на Калифорния и го хвърли в този странен свят. Не само Таама и неговите огнени мравки го бяха пренесли в света на възрастните, същото беше направила и невероятната Кейт Колд.

Уалимаи остави двамата си спътници да си почиват близо до един извор с наставлението да го чакат и тръгна сам. В тази високопланинска зона растителността не беше толкова гъста и обедното слънце падаше като олово върху главите им. Надя и Алекс се хвърлиха във водата, стряскайки змиорките и костенурките, които си почиваха на дъното, докато Бороба ловеше мухи и си чистеше бълхите от ухото. Момчето се чувстваше съвсем свободно с това момиче, забавно му беше с нея и й имаше доверие, защото в това обкръжение тя знаеше много повече неща от него. Изглеждаше му странно да изпитва такова възхищение към някого, който бе на възрастта на сестра му. Понякога се поддаваше на изкушението да я сравнява със Сесилия Бърнс, но нямаше откъде да започне: бяха съвсем различни.

Сесилия Бърнс би била точно толкова изгубена в джунглата, колкото Надя Сантос в града. Сесилия се бе развила рано и на петнадесет години вече приличаше на млада жена; той не беше единственият влюбен в нея — всички момчета от училището имаха същите фантазии. Надя, за разлика от нея, все още беше дълга и тънка като тръстика, без женски форми, само кости и загоряла кожа — едно безполово същество, ухаещо на гора. Въпреки детския си вид, внушаваше респект: беше самоуверена и притежаваше благородство. Може би защото нямаше сестри или приятелки на нейната възраст, се държеше като възрастна — беше сериозна, мълчалива, съсредоточена, нямаше досадно поведение, което толкова смущаваше Алекс при други момичета. Мразеше, когато момичетата шушукаха и се смееха помежду си, чувстваше се несигурен, смяташе, че му се присмиват. „Не говорим постоянно за тебе, Александър Колд, има и други, по-интересни теми“ — каза му веднъж Сесилия Бърнс пред целия клас. Помисли си, че Надя никога не би го унизила по този начин.

Старият шаман се върна след няколко часа, свеж и спокоен както винаги, с две пръчки, намазани със смола, приличаща на онази, която индианците използваха, за да се катерят покрай водопада. Съобщи, че е намерил входа на планината на боговете и след като скри лъка и стрелите, които не можеха да използват там, ги покани да го последват.

В подножието на тепуи растителността се състоеше от гъста папрат, която растеше оплетена като кълчища. Трябваше да напредват бавно и много внимателно, като разделяха листата и си проправяха трудно път. Щом се вмъкнаха под тези гигантски растения, небето изчезна и те потънаха в една растителна вселена, където времето сякаш замря и действителността загуби познатите си форми. Навлязоха в лабиринт от пулсиращи листа, от ухаеща на мускус роса, от светещи насекоми и сочни цветя, от които капеше лазурен и гъст мед. Въздухът стана тежък като дихание на дивеч, чуваше се постоянно жужене, камъните пареха като жарава и земята беше с цвят на кръв. Александър хвана с една ръка рамото на Уалимаи, а с другата улови Надя, съзнавайки, че ако се отдалечат на няколко сантиметра, папратта ще ги погълне и повече няма да се намерят. Бороба се бе вкопчила в тялото на своята стопанка, смълчана и внимателна. Трябваше да махат от очите си тънките паяжини, сякаш избродирани от комари и капки роса, които се простираха като дантели между листата. Едва успяваха да видят краката си, така че престанаха да се питат каква бе тази натрупана материя, лепкава и влажна, в която затъваха до глезените.

Момчето не знаеше доколко шаманът познава пътя и дали не го води неговата съпруга — дух. Понякога беше сигурен, че се въртят в кръг, без да напредват нито крачка. Нямаше никакви ориентири, наоколо бе само хищната растителност, която ги притискаше в своята бляскава прегръдка. Опита да се ориентира по компаса си, но стрелката вибрираше като пощуряла, засилвайки впечатлението, че се движат в кръг. Изведнъж Уалимаи се спря, отмести едно папратово листо, което по нищо не се отличаваше от другите, и се озоваха пред отвор в склона на планината, подобен на лисича бърлога.

Магьосникът влезе пълзешком и децата го последваха. Беше тесен проход, дълъг около три или четири метра, който водеше до една просторна пещера, съвсем слабо осветена от проникващите отвън светлинни лъчи, където успяха да се изправят. Уалимаи започна търпеливо да търка своите камъни, за да запали огън, а Алекс си мислеше, че никога повече няма да излезе от къщата си без кибрит. Най-накрая искрата от камъните припламна върху една сламка, която Уалимаи използва, за да запали смолата на една от факлите.

На мъждукащата светлина видяха как се надига тъмен и плътен облак от хиляди и хиляди прилепи. Намираха се в една пещера в скалата, заобиколени от вода, която се стичаше по стените и покриваше пода като тъмна лагуна. Няколко естествени тунела водеха в различни посоки, едни от други по-широки, образувайки оплетен подземен лабиринт. Без да се колебае, индианецът се насочи към един от коридорите заедно с децата, които вървяха по стъпките му.

Алекс си спомни историята за нишката на Ариадна, която според гръцката митология позволила на Тезей да се върне от дълбините на лабиринта, след като убил хищния минотавър. Той не можеше да разчита на макара с конец, за да оставя следи по пътя, и се питаше как ще се върнат обратно, ако Уалимаи умре. Понеже стрелката на компаса му вибрираше без посока, заключи, че се намират в магнитно поле. Поиска да остави следи с ножчето си по камъните, но скалата беше твърда като гранит и щяха да са необходими часове, за да издълбае някаква резка. Минаваха от един тунел в друг, изкачвайки се постоянно във вътрешността на тепуи, с импровизираната факла — единствената зашита срещу абсолютния мрак, който ги заобикаляше. В недрата на земята не цареше гробна тишина, както той си бе представял; чуваше се шумът от крилата на прилепи, цвърченето на плъхове, звуци от надбягване на малки животинки, от капки вода и един глух ритмичен удар — туптенето на някакво сърце, сякаш се намираха във вътрешността на жив организъм, на някакво огромно спящо животно. Никой не говореше, само от време на време Бороба надаваше уплашен крясък и тогава ехото на лабиринта им връщаше многократно звука. Момчето се питаше, какви същества приютяваха тези Дълбини — може би змии или отровни скорпиони, но реши да не мисли за нито една от тези възможности и да запази хладнокръвие, което Надя изглежда успяваше да постигне, и вървеше зад Уалимаи мълчалива и доверчива.

Малко по малко започна да се мержелее краят на дългия тунел. Забелязаха някаква слаба зелена светлина и като се насочиха към нея, се озоваха в една пещера, чиято красота беше почти невъзможно да се опише. Отнякъде проникваше достатъчно светлина, за да освети обширно пространство, голямо колкото катедрала, където като скулптури се издигаха великолепни образувания от скали и минерали. Лабиринтът, който бяха оставили зад себе си, беше от тъмен камък, а сега се намираха в кръгла осветена зала, под един катедрален свод, заобиколени от кристали и скъпоценни камъни. Алекс знаеше твърде малко за минералите, но успя да разпознае опали, топази, ахати, парчета от кварц и алабастър, кехлибар и турмалин. Видя кристали като диаманти, други — млечни, някои изглеждаха като осветени отвътре, още някакви — със зелени, виолетови и червени жилки, сякаш бяха инкрустирани с изумруди, аметисти и рубини. Прозрачни сталактити висяха от тавана като ледени ками, от които капеше варовита вода. Миришеше на влага и, изненадващо — на цветя. Носеше се отлежал, наситен и проникващ, малко зловонен аромат, смесица от парфюм и мирис на гробница. Въздухът беше студен и скриптящ, като през зимата след снеговалеж.

Изведнъж видяха, че в другия край на пещерата нещо се движи и миг след това от една скала от син кристал се размърда същество, наподобяващо странна птица, подобна на крилато влечуго. То разтвори криле, готвейки се да полети, и тогава Алекс го видя ясно: беше същото като рисунките на легендарните дракони, които бе виждал, само че с размерите на голям и много красив пеликан. Страшните дракони от европейските легенди, които винаги пазеха някакво съкровище или някаква затворена красавица, бяха определено отблъскващи. Това, което се намираше пред очите му, обаче напомняше драконите, които бе виждал на тържествата в китайския квартал в Сан Франциско — излъчваше веселие и виталност.

За всеки случай разтвори своето ножче от швейцарската армия и се приготви да се защитава, но Уалимаи го успокои с един жест.

Жената дух на шамана, ефирна като водно конче, пресече летейки пещерата, кацна между крилете на животното и го възседна. Бороба изпищя уплашена и си показа зъбките, но Надя я накара да млъкне, смаяна от дракона. Когато успя да се съвземе достатъчно, тя започна да го зове с езика на птиците и на влечугите, с надеждата да го привлече, но приказното животно изгледа отдалеч с пъстрите си очи посетителите и не обърна внимание на призива на Надя. След това полетя нависоко, леко и елегантно, правейки олимпийска обиколка под пещерния свод със съпругата на Уалимаи на гърба си, сякаш желаеше просто да покаже красотата на своите форми и на фосфоресциращите си люспи. Най-накрая се върна и кацна върху скалата от син кристал, прибра крилете си и зачака с невъзмутимото спокойствие на котка.

Духът на жената се върна при съпруга си и остана там да плува, увиснал във въздуха. Алекс си помисли, как ли би могъл да опише по-късно това, което виждаха очите му сега; какво ли не би дал, за да има фотоапарата на баба си и да остави доказателства, че такова място и такива създания наистина съществуват, че той не се заблуждава в душевния смут на собствените си халюцинации.

Напуснаха очарователната пещера и крилатия дракон с известно съжаление, без да знаят дали някога ще се върнат да ги видят. Алекс все още успяваше да намери рационални обяснения за това, което се случваше, Надя обаче приемаше чудесата без да задава въпроси. Момчето допусна, че тези тепуи, така изолирани от останалата част на планетата, са последните останки от епохата на палеолита, където флората и фауната се бяха запазили недокоснати в продължение на много хиляди години.

Вероятно те се намираха в нещо подобно на Галапагоския остров, където най-старите видове се бяха опазили от мутации или от изчезване. Този дракон може би беше просто една непозната птица. В народните приказки и в митологията на най-различни места се появяваха такива същества. Имаше ги в Китай, където бяха символ на добър късмет, както и в Англия, където служеха, за да се изпитва храбростта на рицари като Свети Георги. Възможно е, реши той, да са били животни, съжителствали с първите човешки същества на планетата, които народното суеверие бе запомнило като гигантски влечуги, бълващи огън от ноздрите си. Драконът от пещерата не бълваше пламъци, а около него се носеше натрапчиво ухание на куртизанка. Не намираше обаче обяснение за съпругата на Уалимаи — тази фея с човешки облик, която го съпровождаше в странното му пътешествие. Е, добре, може би щеше да разбере всичко това по-късно…

Вървяха след Уалимаи по нови и нови тунели, докато светлината от факлата ставаше все по-слаба. Минаваха през други пещери, но никоя не бе така впечатляваща като първата. Видяха и други странни същества: птици с червени пера и четири крила, които ръмжаха като кучета, и едни бели котки с невиждащи очи — те за малко не ги нападнаха, но отстъпиха, когато Надя ги успокои на котешки език. Като минаваха през една наводнена пещера, където газеха до шия във вода и Бороба трябваше да се покачи върху главата на стопанката си, видяха златни риби с криле, които плуваха между краката им, после направиха завой, губейки се в тъмнината на тунелите.

В друга пещера, която отделяше гъста пурпурна мъгла — такава, каквато се появява понякога при залез-слънце, върху оживялата скала растяха непонятни цветя. Уалимаи докосна едно от тях с копието си и между листенцата му мигом се подадоха месести пипала, които се протегнаха, търсейки своята плячка. На един завой по коридорите, на оранжевеещата и мъждукаща светлина на факлата видяха ниша в стената, в която имаше нещо, наподобяващо вкаменено в смолата дете, като онези насекоми, които оставаха уловени в парче кехлибар. Алекс си помисли, че това същество е прекарало в херметичния си гроб времето от зората на човечеството и щеше да остане недокоснато на същото място в продължение на още хиляди години. Как се бе озовало тук? Как бе умряло?

Най-накрая групата премина последната част от огромния лабиринт. Излязоха на открито, където струята бяла светлина ги заслепи за няколко мига. Тогава видяха, че се намират на нещо като балкон — една скална платформа, издадена във вътрешността на куха, подобна на кратер на вулкан планина. Лабиринтът, през който бяха минали, достигаше до дълбините на тепуи, обединявайки външния с приказния свят, затворен в него. Разбраха, че по тунелите са се изкачили на голяма височина. Още по-нагоре се извисяваха вертикалните склонове на планината, обрасли с растителност, губещи се в облаците. Небето не се виждаше, имаше само дебел и бял като памук покрив, през който се процеждаше слънчевата светлина, създавайки особен оптически феномен: шест прозрачни луни плуваха в един небосвод от мляко. Бяха луните, които Алекс бе забелязал в своите видения. Във въздуха летяха никога невиждани птици: някои полупрозрачни и леки като медузи, други — тежки като черни кондори, трети — като дракона, който срещнаха в пещерата.

На няколко метра по-надолу имаше голяма кръгла равнина. От височината, на която се намираха, тя изглеждаше като синьо-зелена градина, обвита в мараня. Водопади, ручеи и рекички се спускаха по склоновете и достигаха до езерата на равнината — толкова симетрични и съвършени, че не изглеждаха естествени. В центъра, блестящ като корона, гордо се издигаше Ел Дорадо. Надя и Алекс потиснаха възклицанията си, заслепени от невероятната пищност на златния град — седалището на боговете.

Уалимаи даде малко време на децата да се съвземат от изненадата и после им посочи изсечените в планината стъпала, спускащи се като серпантина от площадката, на която се намираха, до равнината. Докато слизаха, си дадоха сметка, че флората е също толкова невероятна, колкото и фауната. Растенията, цветята и храстите по склоновете бяха уникални. Топлината и влагата надолу се увеличаваха, растителността ставаше все по-гъста и пищна, дърветата — по-високи и разлистени, цветята — по-ухайни, плодовете — по-сочни. Въпреки невероятната красота, във въздуха не витаеше миролюбие и приветливост, а нещо леко заплашително, напомнящо тайнствения пейзаж на Венера. Природата пулсираше, задъхваше се, сякаш растеше пред очите им, дебнеше. Видяха жълти и прозрачни като топази мухи, сини бръмбари с рогца, големи и толкова шарени охлюви, че отдалеч приличаха на цветя, екзотични раирани гущери, гризачи с остри извити кучешки зъби, катерички без козина, които подскачаха като голи гномчета между клоните.

Когато слязоха в равнината и се доближиха до Ел Дорадо, пътешествениците разбраха, че това не беше град, а още по-малко беше от злато. Представляваше серия от естествени образувания с геометрични форми, подобни на кристалите, които бяха в пещерите. Златният цвят се дължеше на слюдата — минерал без голяма стойност, и пирита, наричан удачно „златото на глупците“. Алекс леко се усмихна, мислейки си, че ако конкистадорите и толкова други авантюристи бяха успели да преодолеят невероятните препятствия по пътя, за да стигнат до Ел Дорадо, щяха да се завърнат по-бедни, отколкото бяха тръгнали.

14

Зверовете

Няколко минути по-късно Алекс и Надя видяха Звяра. Беше на 200 метра от тях и се бе насочил към града. Приличаше на гигантска човекомаймуна, висок повече от три метра, изправен на лапите си, с могъщи ръце, които се спускаха до земята и главичка с меланхолично лице, прекалено малка за размерите на тялото му. Беше покрит с груба като тел козина и имаше по три дълги, извити, остри като ножове нокътя на всяка ръка. Движеше се с такава невероятна мудност, сякаш изобщо не помръдваше. Надя веднага позна Звяра, защото го беше виждала и преди. Парализирани от ужас и изненада, стояха неподвижни, изучавайки съществото, което беше пред тях. Напомняше им познато животно, но не се сещаха кое точно.

— Прилича на ленивец — каза шепнешком накрая Надя.

И тогава Алекс си спомни, че беше виждал в зоологическата градина на Сан Франциско едно животно, подобно на маймуна или на мечка, което живееше по дърветата и се движеше също така бавно като Звяра, откъдето идваше и името му — мързеливец или ленивец. Беше безобидно същество, защото му липсваше бързина, за да напада, за да избяга или за да се защитава и имаше малко врагове: дебелата му кожа и киселото месо не бяха привлекателно ястие дори и за най-лакомите сред месоядните.

— А миризмата? Звяра, който видях, имаше страховита миризма — каза Надя, без да повишава глас.

— Тази не е толкова силна, или най-малкото не можем да я усетим оттук… — каза Алекс. — Трябва да има някаква жлеза, като сорилите, и да разпръсква нарочно миризма, за да се защитава или за да зашеметява жертвите си.

Шепотът на децата достигна до слуха на Звяра, който се обърна много бавно, за да види какво става. Надя и Алекс отстъпиха, но Уалимаи се приближи съвършено спокойно, сякаш имитираше смразяващата апатия на съществото, последван на крачка разстояние от своята съпруга — дух. Шаманът беше дребен мъж, на височина стигаше до бедрото на Звяра, който се издигаше като кула пред стареца. Съпругата му и той паднаха на колене на земята, прострени пред това невероятно същество, и тогава децата чуха ясно един дълбок, като излизащ от пещера глас, който произнасяше някакви думи на езика на хората от мъглата.

— Говори като човешко същество! — промълви Алекс, убеден, че сънува.

— Отец Валдомеро имаше право, Ягуар.

— Това означава, че притежава човешки интелект. Смяташ ли, че можеш да общуваш с него?

— Ако Уалимаи може, аз също мога, но не смея да се приближа — прошепна Надя.

Чакаха доста дълго, защото думите излизаха от устата на съществото една по една, със същата флегматичност, с каквато то се движеше.

— Пита кои сме — преведе Надя.

— Това го разбрах. Разбирам почти всичко… — изрече Алекс, приближавайки се една крачка.

Уалимаи го спря с жест.

Диалогът между шамана и Звяра продължи със същата тягостна пестеливост, без някой да помръдне, а междувременно светлината, струяща от бялото небе, се променяше и добиваше цвят на портокал. Децата допуснаха, че вън от този кратер слънцето вероятно е започнало да се спуска към хоризонта. Най-накрая Уалимаи се изправи и се върна при тях.

— Ще има съвет на боговете — съобщи.

— Какво?! Има ли още такива същества? Колко са? — попита Алекс, но Уалимаи не успя да отговори на въпросите му, защото не знаеше да брои.

Магьосникът ги поведе по края на равнината към вътрешността на тепуи до една малка естествена пещера в скалата, където се настаниха как да е, след това отиде да търси храна. Върна се с някакви много ароматни плодове, каквито нито едно от децата не беше виждало по-рано, но те бяха толкова изгладнели, че ги погълнаха, без да задават въпроси. Нощта се спусна изведнъж и се озоваха заобиколени от дълбок мрак; градът от фалшиво злато, който преди това блестеше ослепително, изчезна в тъмнината. Уалимаи не се опита да запали втората факла; сигурно я пазеше за връщането през лабиринта, и отникъде не идваше светлина. Алекс реши, че тези същества, макар и да приличаха на хора по говора и може би по някои свои прояви, бяха по-примитивни от пещерния човек, понеже все още не бяха открили огъня. В сравнение със Зверовете, индианците се оказаха по-развити. Защо хората от мъглата ги смятаха за богове, след като те самите бяха много по-напреднали?

Топлината и влагата не бяха намалели, защото самата планина ги излъчваше, сякаш наистина бяха в изгасналия кратер на вулкан. Мисълта, че се намират върху тънък пласт от земя и скала, докато малко по-надолу горят пламъците на ада, не беше успокоителна, но Алекс реши, че ако вулканът не е бил активен в продължение на хиляди години, което се доказваше и от сладострастната растителност във вътрешността му, би трябвало да има много лош късмет, за да изригне точно в нощта, в която той беше тук. Следващите часове се нижеха много бавно. Младите едва успяха да заспят на това тайнствено място. Спомняха си много добре как изглеждаше мъртвият войник. Звярът вероятно беше използвал своите огромни нокти, за да извади по такъв ужасяващ начин вътрешностите му. Защо човекът не е избягал или не е успял да стреля? Невероятната флегматичност на съществото би трябвало да му е осигурила предостатъчно време. Обяснението можеше да бъде само в парализиращото зловоние, което излъчваше. Нямаше никакъв начин да се защитят, ако съществата решат да използват своите зловонни жлези срещу тях. Не беше достатъчно да си запушиш носа, вонята се просмукваше през всяка пора на тялото, завладявайки мозъка и волята; беше отрова — толкова смъртоносна, колкото и курарето.

— Човекоподобни ли са или са по-близко до животните? — попита Алекс, но Уалимаи пак не можа да му отговори, защото за него такава разлика нямаше.

— Откъде идват?

— Винаги са били тук, богове са.

Алекс си помисли, че вътрешността на тепуи представлява своеобразен екологичен архив, където оцеляваха изчезнали от останалата част на земята видове. Каза на Надя, че това сигурно са далечни предшественици на ленивците, които те познаваха.

— Не изглеждат човекоподобни, Орлице. Не видяхме жилища, инструменти или оръжия — нищо, което да подсказва общност — добави.

— Но говорят като хора, Ягуар — каза тя.

— Трябва да са животни с много забавен метаболизъм, сигурно живеят стотици години. Ако имат памет, през този дълъг живот могат да научат много неща, включително и да говорят, не мислиш ли? — налучкваше Алекс.

— Говорят езика на хората от мъглата. Кой го е измислил? Индианците ли са научили на него Зверовете? Или Зверовете са научили индианците?

— Във всеки случай, струва ми се, че индианците и ленивците в продължение на векове са имали някаква символична връзка — каза Алекс.

— Какво? — попита тя, защото никога не беше чувала тази дума.

— Искам да кажа, че са си били взаимно необходими, за да оцелеят.

— Защо?

— Не зная, но ще проверя. Веднъж четох, че боговете имат нужда от човечеството толкова, колкото и човечеството има нужда от своите богове — каза Алекс.

— Съветът на Зверовете сигурно ще бъде много дълъг и отегчителен. Нека по-добре сега да се опитаме си починем малко, така ще бъдем бодри на сутринта — предложи Надя, приготвяйки се за сън. Трябваше да отмести Бороба от себе си и да я накара да отиде по-далеч, защото не издържаше на топлината й. Маймунката сякаш се бе сраснала с нея; двете така бяха свикнали с контакта на телата си, че усещаха раздялата, колкото и кратка да бе тя, като фаталистично предупреждение за смърт.

С разсъмването животът в града на златото се пробуди и равнината на боговете се освети във всички тонове на червеното, портокаловото и розовото. Независимо от това на Зверовете им трябваха много часове, за да се отърсят от съня и да се появят един след друг от своите леговища сред кристално скалните образувания. Алекс и Надя преброиха единадесет същества — три мъжки и осем женски, кои от кои по-високи, но всичките възрастни. Не видяха млади екземпляри от този особен вид и се запитаха как се размножават. Уалимаи каза, че сред тях рядко се раждал някой; през годините на неговия живот това никога не се било случвало и добави, че също не бил виждал да умират, макар че знаеше за една пещера в лабиринта, където почиваха техните скелети. Алекс реши, че това съвпада с неговата теория, че живеят с векове. Помисли си, че тези праисторически бозайници вероятно имаха едно или две малки през целия си живот. Затова, да присъстваш на раждането на някое от тях сигурно беше извънредно рядко събитие. Наблюдавайки отблизо съществата, разбра, че поради ограниченото си движение, те не могат да ловуват и вероятно са вегетарианци. Страховитите нокти не бяха предназначени да убиват, а да се катерят. Така се обясняваше фактът, че те можеха да слизат и да се качват по отвесния път, по който се изкачиха във водопада. Ленивците използваха същите вдлъбнатини, издатини и цепнатини в скалата, които служеха на индианците за изкачване. Колко Зверове имаше навън? Само един или няколко? Как му се искаше да отнесе на връщане доказателства за това, което виждаше!

Съветът започна след много часове. Зверовете се събраха в полукръг в центъра на златния град, а Уалимаи и децата застанаха пред тях. Изглеждаха миниатюрни сред такива гиганти. Струваше им се, че телата на тези същества вибрират, а контурите им са размити; после разбраха, че по столетната им козина се движат цели пълчища насекоми от най-различни видове, някои от които летяха около тях като винени мушици. Парата във въздуха създаваше илюзията, че Зверовете са обгърнати от облак. Стояха на няколко метра от тях, на достатъчно разстояние, за да ги виждат в детайли, но и за да избягат в случай на нужда, макар и двамата да знаеха, че ако някой от тези единадесет гиганта реши да разпръсне своята миризма, нямаше да има сила в света, способна да ги спаси. Уалимаи се държеше много тържествено и почтително, но не изглеждаше изплашен.

— Това са Орлица и Ягуар — чужденци, приятели на хората от мъглата. Идват, за да получат наставления — каза старецът.

Едно безкрайно мълчание посрещна това въведение, сякаш думите дълго се бавеха, преди да попаднат в мозъците на тези същества. След това Уалимаи рецитира дълга поема, съобщавайки новини от племето — от последните раждания до смъртта на вожда Мокарита, включително виденията, в които се появяваше Рааканариуа, посещението в ниските земи, пристигането на чужденците и избирането на Ииоми за вожд на вождовете. Започна един много бавен разговор между магьосника и съществата, който Надя и Алекс разбраха без затруднение, защото имаха време да размишляват и да се съветват след всяка дума. Така научиха, че векове наред хората от мъглата са знаели местонахождението на златния град и са пазили ревностно тайната, предпазвайки боговете от външния свят, а в същото време тези необикновени същества са съхранявали всяка дума от историята на племето. Имало моменти на големи сътресения, в които изолираната екологична система на тепуи понасяла тежки трусове и растителността не достигала, за да задоволи нуждите на видовете, които населявали тези места. В такива времена индианците носели „пожертвования“: царевица, картофи, маниока, плодове, орехи. Поставяли своите дарове близо до тепуи, без да влизат в тайния лабиринт, и изпращали пратеник да съобщи на боговете. Даровете включвали яйца, риби и уловени от индианците животни; с течение на времето вегетарианският режим на Зверовете се променил.

Александър Колд си помисли, че ако тези антични създания със забавен интелект имаха потребност да обожествяват някого, техните богове сигурно щяха да са невидимите индианци от Тапирауа-тери — единствените човешки същества, които те познаваха. За тях индианците бяха вълшебници: движеха се бързо, можеха лесно да се размножават, притежаваха оръжия и инструменти, бяха господари на огъня и на широкия външен свят, бяха всемогъщи. Но гигантските ленивци все още не бяха достигнали онзи етап от еволюцията, в който се съзерцава самата смърт като такава, и не се нуждаеха от богове. Тяхното извънредно дълго съществувание протичаше в един изцяло материален план.

Паметта на Зверовете съдържаше цялата информация, която пратениците на хората им бяха предоставили — те бяха живи архиви. Индианците не познаваха писмеността, но тяхната история не изчезваше, защото ленивците никога не забравяха. Чрез търпеливо разпитване, изискващо много време, от тях можеше да се извлече миналото на племето още от първата епоха — отпреди двайсет хиляди години. Шаманите като Уалимаи ги посещаваха, за да ги държат в течение на това, което се случваше посредством епичните поеми, рецитирали за миналата и за настоящата история на племето. Пратениците умираха и ги заместваха други, но всяка дума от тези поеми оставаше съхранена в мозъците на Зверовете.

Племето беше достигнало вътрешността на тепуи само два пъти от началото на историята; и в двата случая го бе правило, за да избяга от могъщ неприятел. Първият път, преди четиристотин години, когато хората от мъглата трябвало да се крият в продължение на няколко седмици от поделение испански войници, които успели да стигнат до Окото на Света. Когато воините видели, че чужденците убиват отдалеч с едни пръчки от пушек и шум, без никакво усилие разбрали, че техните оръжия са безполезни срещу онези на неприятеля. Тогава разглобили своите колиби, закопали оскъдното си имущество, затрупали остатъците от селището със земя и клони, покрили следите си и се оттеглили с жените и децата в свещената тепуи. Там били покровителствани от боговете, докато чужденците измрели един по един. Войниците търсели Ел Дорадо, били заслепени от алчност и се избивали един друг. Онези, които останали живи, били избити от Зверовете и от индианските воини. Само един оцелял и по някакъв начин успял да се върне и да се присъедини към сънародниците си. Прекарал остатъка от живота си полудял, завързан за един стълб в приют в Навара, бълнувайки непрекъснато за митични гиганти и град от чисто злато. Легендата се запазила по страниците на хрониките на испанската империя, подхранвайки фантазията на авантюристите до ден-днешен. Вторият път бил преди три години, когато големите птици от шум и вятър на нааб-ите кацнали в Окото на Света. Хората от мъглата отново се скрили, докато чужденците не си заминали разочаровани, че не са намерили мините, които търсели. Независимо от това, индианците, предупредени от виденията на Уалимаи, се готвеха за тяхното завръщане. Този път нямаше да минат четиристотин години преди нааб-ите отново да дръзнат да пристъпят във високите земи, защото сега можеха да летят. Тогава Зверовете решили да излязат и да ги убият, без да подозират, че като тях има милиони други. Свикнали с малкия брой на своя вид, те смятаха че могат да избият неприятелите един по един.

Алекс и Надя слушаха Зверовете да разказват своята история и си направиха много изводи.

— Заради това не е имало убити индианци, а само чужденци — уточни Алекс смаян.

— А отец Валдомеро? — напомни му Надя.

— Отец Валдомеро е живял с индианците. Сигурно Звярът е разпознал миризмата му и затова не го е нападнал.

— А аз? И мен не ме нападна онази нощ… — добави тя.

— Движехме се с индианците. Ако Звярът ни беше видял, когато бяхме с експедицията, щяхме да сме мъртви като войника.

— Доколкото разбирам, Зверовете са излезли, за да накажат чужденците — обобщи Надя.

— Точно така, но постигнаха обратния резултат. Виждаш какво се случи: привлякоха вниманието върху индианците и върху Окото на Света. Аз нямаше да съм тук, ако моята баба не беше наета от едно списание, за да открие Звяра — каза Алекс.

Вечерта се спусна, а после и нощта, без участниците в съвета да стигнат до някакво съгласие. Алекс попита колко богове са излезли от планината и Уалимаи каза, че двама, което не беше достоверно — можеха също така и да са половин дузина. Момчето успя да обясни на Зверовете, Че тяхната единствена надежда за спасение е да останат в тепуи, а за индианците — да установят контакт с цивилизацията по контролиран начин. Контактът беше неизбежен, каза, рано или късно хеликоптерите щяха да се приземят отново в Окото на Света и този път нааб-ите щяха да дойдат, за да останат. Има някои нааб, които желаят да победят хората от мъглата и да си присвоят Окото на Света. Беше много трудно да се обясни това, защото нито Зверовете, нито Уалимаи разбираха как някой може да си присвои земята. Алекс каза, че има и други нааб, които искат да спасят индианците, и че със сигурност ще направят всичко възможно, за да запазят и боговете, защото те са последните останали от своя вид на планетата. Напомни на шамана, че той бе посочен от Ииоми като вожд, който ще води преговори с нааб, и поиска разрешение и помощ, за да изпълни своята мисия.

— Не вярваме, че нааб-ите са по-могъщи от боговете — каза Уалимаи.

— Понякога са. Нито боговете, нито хората от мъглата няма да могат да се защитят от тях. Но едни нааб могат да спрат други нааб — отвърна Алекс.

— В моите видения Рааканариуа крачи жадна за кръв — каза Уалимаи.

— Посочена съм за вожд, за да укротявам Рааканариуа — каза Надя.

— Не трябва да има повече война. Боговете трябва да се върнат в планината. Надя и аз ще успеем да накараме нааб да почитат хората от мъглата и Светилището на боговете — обеща Алекс, стараейки се думите му да прозвучат убедително.

В действителност нямаше представа как би могъл да победи Мауро Кариас, капитан Ариосто и толкова други авантюристи, които ламтяха за богатствата на този край. Дори не познаваше плана на Мауро Кариас, както и ролята, която трябваше да играят членовете на експедицията на Интернешънъл Джеографик при избиването на индианците. Предприемачът ясно беше казал, че те ще бъдат свидетели, но не можеше да си представи за какво щяха да свидетелстват.

Дълбоко в себе си момчето вярваше, че когато баба му съобщи за съществуването на Зверовете и за екологичния рай, който се намира в тепуи, това ще предизвика световна сензация. С късмет и ръководейки сръчно пресата, Кейт Колд би могла да издейства Окото на Света да бъде обявено за естествен резерват и да получи защита от правителствата. Въпреки всичко, това решение можеше да дойде твърде късно, ако Мауро Кариас успееше да осъществи своя план. „След три месеца индианците ще бъдат изтребени“ — бе казал той в разговора си с капитан Ариосто. Единствената надежда беше международната защита да се организира по-рано. Макар че нито любопитството на учените, нито телевизионните камери можеха да се избегнат, поне би могло да се забави нахлуването на авантюристите и заселниците, готови да покоряват джунглата и да избиват нейните обитатели. През съзнанието му мина също и ужасната заплаха от холивудския импресарио, който би превърнал тепуи в разновидност на „Дисниленд“ или „Джурасик парк“. Надяваше се натискът, създаден от репортажите на неговата баба, да успее да отложи или да осуети подобен кошмар.

Зверовете обитаваха различни зали в приказния град. Бяха самотни същества, които не споделяха своето пространство. Въпреки огромния си ръст, поемаха малко храна, предъвквайки в продължение на часове растения, плодове, корени и от време на време някое дребно животно, което падаше мъртво или ранено в краката им. Надя успяваше да общува с тях по-добре от Уалимаи. Две от женските същества проявиха определен интерес към нея и й позволиха да се доближи, защото това, което момичето искаше най-много, беше да ги пипне. Когато сложи дланта си върху твърдата козина, стотици насекоми от най-различен вид се покатериха по ръката й и я покриха цялата. Изтръска се отчаяно, но не успя да се освободи — много от тях останаха залепнали по роклята и по косата й. Уалимаи й посочи едно от езерата на града и тя цамбурна във водата, която се оказа хладка и газирана. Като се гмурна, усети по кожата си гъделичкането на въздушни мехурчетата. Покани и Алекс да се присъедини и двамата дълго киснаха във водата — най-после чисти, след толкова дни пълзене по земята и потене.

Междувременно Уалимаи беше намачкал в една тиква месестата част на странен плод с големи черни семки, който след това разбърка със сока на нещо като грозде — синьо и блестящо. Получи се мораво пюре с гъстотата на супата от кокали, която бяха опитали на погребалния ритуал на Мокарита, но с прекрасен вкус и траен аромат на мед и нектар от плодове. Шаманът го поднесе на Зверовете, след това отпи и той и даде на децата и на Бороба. Тази концентрирана храна веднага уталожи глада им и те се почувстваха малко замаяни, сякаш бяха пили алкохол.

Тази вечер бяха настанени в едно от помещенията на златния град, където топлината не бе така непоносима като в пещерата от предишната нощ. Между минералните образувания растяха непознати навън орхидеи, някои толкова благоуханни, че близо до тях едва можеше да се диша. Дълго време валя дъжд — топъл и гъст, който просмукваше всичко и се стичаше като река между кристалните пукнатини с непрестанен барабанен звук. Когато най-накрая дъждът спря, въздухът бързо се освежи и изтощените деца най-сетне се предадоха на съня върху твърдата земя на Ел Дорадо с усещането, че коремите им са пълни с ароматни цветя.

Питието, приготвено от Уалимаи, подейства магически и ги отведе в царството на легендите и на колективните сънища, където всички — богове и хора, можеха да споделят едни и същи видения. Така се спестяваха много думи, много обяснения. Сънуваха, че Рааканариуа е пленена и заключена в дървена клетка; тя правеше отчаяни опити да се освободи с великолепния си клюн и ужасните си нокти, докато боговете и хората чакаха съдбата си, вързани за дърветата. Сънуваха нааб-ите, които се избиваха едни други, всичките с лица, покрити с маски. Видяха как птицата канибал счупи клетката и излезе, готова да погълне всичко по пътя си, но тогава един бял орел и един черен ягуар се изправиха на пътя й, предизвиквайки я на смъртоносна битка. От този дуел нямаше изход, както често се случва в сънищата. Александър Колд позна Рааканариуа, защото я бе видял по-рано в кошмарите си, когато тя се явяваше като ястреб, чупеше прозореца на къщата и отнасяше майка му в чудовищните си нокти.

Като се събудиха на сутринта, нямаше нужда да разказват какво са видели, защото всички, дори малката Бороба, бяха присъствали в един и същи сън. Когато съветът на боговете се събра, за да продължи своите размишления, не беше необходимо да прекарват часове наред, повтаряйки същите мисли като предишния ден. Знаеха това, което трябваше да направят; всеки беше разбрал каква е ролята му в събитията, които предстоеше да настъпят.

— Ягуарът и Орлицата ще се бият с Рааканариуа. Ако победят, каква ще бъде тяхната награда? — успя да формулира въпроса един от ленивците след дълги усилия.

— Трите кристални яйца — каза Надя без колебание.

— И водата на здравето — добави Алекс, мислейки за майка си.

Стъписан, Уалимаи обясни на децата, че са нарушили елементарните правила за взаимност: не можеше да се получава, без да се дава. Това бе естествен закон. Бяха се осмелили да искат нещо от боговете, без да предложат нищо в замяна… Въпросът на Звяра бе напълно формален и беше правилно да отговорят, че не желаят никаква компенсация — правеха го като жест на почитане към боговете и състрадание към хората. Действително Зверовете изглеждаха смутени и притеснени от исканията на чужденците. Някои станаха бавно на крака, ръмжаха заплашително и повдигаха дебелите си като дъбови клони ръце. Уалимаи падна ничком пред съвета, фъфлейки обяснения и извинения, но не успя да успокои духовете. Като се опасяваше, че някой от Зверовете може да реши да ги убие със своята телесна миризма, Алекс протегна ръка към единствения източник на спасение, за който се сети: флейтата на своя дядо.

— Имам подарък за боговете — каза, треперейки.

Нежните звуци на инструмента се разляха изкусително в горещия въздух на тепуи. Зверовете, слисани от изненада, закъсняха известно време с реакцията си и когато го сториха, Алекс вече бе получил вдъхновение и се бе предал на удоволствието да създава музика. Флейтата му като че ли беше придобила свръхестествените умения на Уалимаи. Звуците се множаха в странния театър на златния град, отразяваха се, превърнати в безкрайни арпежи, разтреперваха орхидеите сред високите образувания от кристал. Никога момчето не бе свирило така, никога не се беше чувствало толкова могъщо: можеше да укроти хищниците с магията на своята флейта. То имаше усещането, че е свързано с мощен синтезатор, който му акомпанира с цял оркестър от струнни, духови и ударни инструменти. Зверовете, неподвижни в началото, започнаха да се олюляват като големи дървета от поривите на вятъра; хилядолетните им лапи удариха по земята и плодородната долина на тепуи отекна като гигантска камбана. Тогава Надя, като в транс, скочи в центъра на полукръга на съвета, а Бороба, разбрала, че моментът е съдбовен, стоеше притихнала в краката на Алекс.

Надя започна да танцува с енергията на земята, която преминаваше като светлина през тънките й кости. Никога на бе виждала балет, но в нея се бяха събрали ритмите, които много пъти бе слушала: бразилската самба, салсата и хоропото на Венецуела, американската музика, която достигаше по радиото. Беше виждала негри, мулати, кабоклос и бели да танцуват, докато не паднат от изтощение по време на карнавала в Манаос, беше виждала индианците да танцуват тържествено по време на своите церемонии. Без да знае какво точно прави, инстинктивно, тя импровизира своя подарък за боговете. Летеше. Тялото й само се движеше, в транс, без съзнание или преднамереност от нейна страна. Огъваше се като най-стройните палми, издигаше се като пяната на водопадите, въртеше се като полъх на вятъра. Надя имитираше полета на гуакамаите[7], препускането на ягуарите, плуването на делфините, бръмченето на насекомите, извивките на змиите.

Много хиляди години в цилиндричната кухина на тепуи бе съществувал живот, но до този момент никога не се беше чувала музика, нито дори ударите на някой тамтам. Двата пъти, когато хората от мъглата бяха приютявани под защитата на легендарния град, те се държаха така, че да не смущават боговете — в пълно мълчание, използвайки своята дарба да стават невидими. Зверовете не подозираха, че хората притежават таланта да създават музика, нито бяха виждали едно тяло да се движи с лекотата, страстта, бързината и грацията, с които танцуваше Надя. Истината бе, че тези тромави същества никога не бяха получавали толкова грандиозен подарък. Бавните им мозъци попиваха всяка нота и всяко движение и ги запазваха за бъдещите векове. Подаръкът на двамата посетители щеше да остане с тях — като част от тяхната легенда.

15

Кристалните яйца

В замяна на музиката и танца, които бяха получили, Зверовете разрешиха на децата да вземат онова, което бяха поискали. Обясниха им, че Надя трябва да се изкачи на върха на тепуи — на най-високото място, където беше гнездото с трите чудодейни яйца от нейното видение. А пък Алекс ще трябва да слезе в дълбините на земята, където се намира лечебната вода.

— Не можем ли да отидем заедно, първо на върха на тепуи и после в дъното на кратера? — попита Алекс, който си помисли, че задачите ще бъдат по-лесни, ако ги споделят.

Ленивците бавно поклатиха глави в знак на отрицание и Уалимаи обясни, че всяко пътуване в царството на духовете е самотно. Добави, че разполагат само със следващия ден, през който всеки от тях има възможност да изпълни мисията си, защото точно преди мръкване той трябва да се завърне във външния свят — това било неговото споразумение с боговете. Ако децата не успееха да се върнат, те щяха да останат уловени в свещения тепуи, защото никога нямаше да могат да открият сами изхода от лабиринта.

Младежите прекараха остатъка от деня в разходки из Ил Дорадо, разказвайки си своите кратки биографии; и двамата искаха да узнаят възможно най-много един за друг, преди да се разделят. За Надя беше трудно да си представи своя приятел в Калифорния с неговото семейство. Никога не беше виждала компютър, нито беше ходила на училище, не знаеше какво е зима. От своя страна американското момче усещаше завист за свободното и тихо съществуване на момичето, в тесен контакт с природата. Надя Сантос притежаваше здрав разум и мъдрост, които му се струваха непостижими.

Надя и Александър се наслаждаваха на великолепните образувания от слюда и други минерали, на невероятната флора, която никнеше от всички страни и на необикновените животни и насекоми, населяващи това място. Разбраха, че драконите като онзи в пещерата, които понякога пресичаха въздуха, са кротки като дресирани папагали. Извикаха един, той кацна грациозно в краката им и можаха да го погалят. Кожата му беше мека и студена като на риба, имаше поглед на сокол и дъх, ухаещ на цветя. Къпаха се в топлите езера и се наситиха на плодове, но само от онези, които Уалимаи им беше разрешил да ядат. Имаше и смъртоносни плодове и гъби, други предизвикваха кошмарни видения или разрушаваха волята, трети изтриваха завинаги паметта, както им обясни шаманът. По време на разходките се срещаха тук и там със Зверовете, които прекарваха по-голямата част от съществуването си в летаргия. След като се нахранваха с необходимите им листа и плодове, те прекарваха останалата част от деня съзерцавайки знойния пейзаж наоколо и запушалката от облаци, която затваряше гърлото на тепуи. „Те смятат, че небето е бяло и че е с размерите на този кръг“ — каза Надя и Алекс отговори, че и самите те имат неточна представа за небето — астронавтите знаят, че то не е синьо, а безкрайно дълбоко и тъмно. Тази нощ си легнаха късно и уморени; спаха един до друг, без да се докоснат, защото беше много топло, но споделяха един и същи сън, както се бяха научили да правят с вълшебните плодове на Уалимаи.

Призори на следващия ден старият шаман връчи на Александър Колд една празна кратуна, а на Надя Сантос — кратуни с вода и кошница, която тя завърза на гърба си. Предупреди ги, че след като веднъж потеглят на път както към височините, така и към дълбините, няма връщане назад. Трябваше или да преодолеят препятствията, или да загинат по време на изпитанието, защото не беше възможно да се върнат с празни ръце.

— Сигурни ли сте, че това е, което искате да направите? — попита шаманът.

— Аз — да — заяви Надя.

Нямаше представа за какво можеха да послужат яйцата, нито защо трябва да тръгне да ги търси, но не се усъмни в своето видение. Сигурно бяха много ценни или магически; за тях беше готова да надмогне и своя най-дълбоко вкоренен страх — страхът от височината.

— Аз също — добави Алекс, мислейки си, че би отишъл и в самия ад, стига да спаси майка си.

— Възможно е да се върнете, а може и да не се върнете — сбогува се магьосникът с безразличие, защото за него границата между живота и смъртта беше едва забележима ивица от дим, която и най-малкият полъх можеше да изтрие.

Надя свали Бороба от кръста си и й обясни, че не може да я вземе там, където отива. Маймунката се вкопчи в единия крак на Уалимаи, скимтейки и заплашвайки с юмруче, но не се опита да не се подчини. Двамата приятели се прегърнаха силно, уплашени и развълнувани. След това всеки от тях тръгна по своя път, посочен му от Уалимаи.

Надя Сантос се изкачи по същата издълбала в скалата стълба, по която бяха слезли заедно с Уалимаи и Алекс от лабиринта до дъното на тепуи. Да достигнеш балкона не беше трудно, въпреки че отверстията бяха много развлечени и липсваше перило, за което да се хванеш, а стъпалата бяха доста тесни, неравномерни и износени рейки се с виенето на свят, тя хвърли бърз поглед надолу и видя необикновения синьо-зелен пейзаж на долината, обвита в нежна мъгла, с великолепния златен град в центъра. След това погледна нагоре и погледът й се изгуби в облаците. Гърлото на тепуи изглеждаше по-тясно от основата му. Как да се изкачи по стръмните склонове? Щяха да са й нужни крака на бръмбар. Колко висок бе всъщност този тепуи, каква част от него бе скрита в облаците? Къде точно беше гнездото? Реши да не мисли за проблемите, а за решаването им: щеше да се сблъсква с препятствията едно по едно, така както те щяха да се появяват. Щом беше успяла да се изкачи по водопада, трябваше да може да направи и това — помисли си тя, макар че вече не се движеше вързана с въже за Ягуар, а беше сама.

Когато стигна до балкона, разбра, че там стълбите свършват; оттук нататък трябваше да се изкачва, придържайки се за всичко, в което може да се вкопчи. Намести кошницата на гърба си, затвори очи и потърси спокойствие вътре в себе си. Ягуар й беше обяснил, че там, в центъра на нейната същност, са концентрирани жизнената енергия и храбростта. Задиша с цялото си същество, така че чистият въздух да изпълни дробовете й, да обиколи пътеките в нейното тяло и да стигне чак до върховете на пръстите на ръцете и краката. Вдиша дълбоко три пъти и все още със затворени очи, си представи орела — своето тотемно животно. Внуши си, че ръцете й се разтварят, удължават се, прерастват в пернати криле, че краката й се превръщат в изтънели крайници, завършващи с остри нокти, че на лицето й израства хищен клюн и очите й се раздалечават и застават от двете страни на главата. Усети, че косата й, мека и къдрава, се превръща в твърди пера, прилепнали по черепа, и тя може да ги движи както пожелае — пера, които притежаваха познанията на орлиците: бяха антени, които улавяха всичко, ставащо във въздуха, включително и невидимото. Тялото й загуби своята гъвкавост и в замяна придоби такава абсолютна лекота, че можеше да се отдели от земята и да плува със звездите. Усети невероятна мощ, цялата сила на орела в кръвта си. Усети, че тази сила стигна до последната фибра на нейното тяло и на нейното съзнание. „Аз съм Орлицата“ — произнесе на висок глас и след това отвори очи.

Надя се хвана за една малка пукнатина в скалата над главата й, намести крака си в друга, която беше на височината на кръста й. Премести се нагоре и спря така, докато възстанови равновесието си. Повдигна другата си ръка и потърси по-нависоко, докато успя да докопа един корен, а в същото време с другия крак опипваше повърхността докато намери някакъв процеп. Повтори движението с ръка, търсейки издатина, и когато я налучка, се повдигна малко по-нагоре. Растителността, която никнеше по склоновете, й помагаше — имаше корени, храсти и лиани. Видя дълбоки драскотини по камъните и по някои стволове; помисли, че са следи от нокти. Зверовете трябва също да са се катерили, за да търсят храна, или (понеже не познаваха картата на лабиринта) при всяко влизане и излизане от тепуи са се качвали оттук до върха и са слизали от другата му страна. Пресметна, че това сигурно е отнемало дни, а може би и седмици, имайки предвид изключителната флегматичност на тези гигантски ленивци.

С част от своя все още буден мозък разбра, че кухината на тепуи не е конус, както бе предположила поради оптическия ефект при наблюдението отдолу, а по-скоро леко се отваря навън. Гърлото на кратера беше в действителност по-широко от основата му. Оказа се, че не са й нужни крака на бръмбар, а само съсредоточеност и кураж. Така се катереше метър след метър в продължение на часове, с възхитителна решимост и новопридобита сръчност. Тази ловкост идваше от най-съкровеното и тайнствено място — мястото на спокойствие в сърцето, където се намираха благородните свойства на нейното тотемно животно. Тя беше Орлица — птицата, която лети най-високо, кралицата на небето, тази, която свива гнездото си там, където стигат само ангелите.

Орелът момиче продължаваше изкачването стъпка по стъпка. Топлият и влажен въздух на долината се превърна в хладен бриз, който я тласкаше нагоре. Спря за кратко, много уморена, бореща се с изкушението да погледне надолу или да пресметне разстоянието догоре, съсредоточена само върху следващото движение. Изгаряше я ужасна жажда; усещаше устата си пълна с пясък, с горчив вкус, но не можеше да се пусне, за да свали от гърба си кратунката с вода, която й беше дал Уалимаи. Ще пия, когато стигна горе, шепнеше, мислейки за студената и чиста вода, която се клатушкаше до нея. Поне да беше заваляло — помисли си, но от облаците не падаше нито капка. Когато смяташе, че вече не може да направи нито крачка повече, усети вълшебния талисман на Уалимаи, който висеше на врата й, и това й даде нова сила. Беше нейната защита. Беше й помогнал да изкачи черните и хлъзгави скали на водопада, беше я направил приятелка на индианците, беше я покровителствал пред Зверовете — докато го имаше, щеше да бъде защитена.

Много по-късно главата й достигна първите облаци — гъсти като разбити белтъци, и после я обви една млечна белота. Продължи да се катери опипом, вкопчвайки се в скалите и растителността, която с височината ставаше все по-оскъдна. Не си даваше сметка, че ръцете, коленете, краката й кървят; мислеше само за магическата сила, която я крепеше, докато изведнъж една от дланите й напипа широка цепнатина. Скоро успя да изтегли цялото си тяло и се озова на върха на тепуи — постоянно скрит от струпването на облаци. Мощен възглас на триумф, зов древен и див като страховит писък на хор от сто орли, се изтръгна от гърдите на Надя Сантос и се понесе към други върхове, като се отразяваше и разширяваше, губейки се в далечината.

Момичето изчака неподвижно на върха докато викът й не замря в последните пукнатини на голямото плато. Тогава биенето на сърцето й се успокои и тя успя да си поеме дълбоко въздух. Щом усети, че е стъпила здраво върху скалите, протегна ръка към кратунката с вода и изпи цялото й съдържание. Никога не беше желала нещо с такава сила. Хладната течност премина през гърлото й, заличавайки вкуса на пясък и горчивината в устата й, като навлажни езика й и пресъхналите й устни, прониквайки в цялото й тяло като чудодеен балсам, способен да излекува безпокойството и да утеши болката. Разбра, че щастието се състои в постигането на нещо, което продължително сме чакали.

Височината и нечовешкото усилие да стигне дотам, да надмогне страховете си, подействаха като дрога, по-мощна от тази на индианците в Тапирауа-тери или от сместа за колективни сънища на Уалимаи. Отново почувства, че лети, но вече нямаше тялото на орел, беше се освободила от всичко материално, беше само дух. Висеше в райското пространство. Светът беше останал много далеч, някъде долу, в сферата на илюзиите. Остана зареяна там неизвестно колко време и изведнъж видя една дупка в сияйното небе. Без да се колебае, се устреми като стрела към отвора и влезе в някакво празно и тъмно пространство, като безкрайния небосвод обем, в една безлунна нощ. Това беше абсолютното пространство на всичко, което е божествено, както и на смъртта — пространството, в което се разтваряше самият дух. Тя беше в нищото — без желания, без спомени. Нямаше от какво да се страхува. Стоеше там — извън времето.

Но от върха на тепуи тялото на Надя малко по малко започваше да я вика, то се нуждаеше от нея. Кислородът върна разсъдъка й към усещането за материалната действителност, водата й даде необходимата енергия, за да може да се движи. Най-накрая духът на Надя извърши обратното пътуване, пресече отново като стрела отвора към празнотата, завърна се във великолепния свод, където поплува няколко мига в огромната белота и оттам се вмъкна в контурите на орлицата. Трябваше Да Уи на изкушението да остане завинаги да лети, носена от вятъра, и с още едно последно усилие се завърна в тялото на момичето. Озова се седнала на върха на света и се огледа наоколо.

Беше на най-високата точка на едно плато, заобиколена от безкрайното мълчание на облаците. Макар че не можеше да види нито височината, нито продължението на мястото, където се намираше, изчисли, че дупката в центъра на тепуи беше малка в сравнение с необятността на планината, в която се намираше. Теренът изглеждаше насечен с дълбоки процепи — на места скалист, другаде покрит с гъста растителност. Допусна, че щеше да мине много време преди стоманените птици на нааб да достигнат това място, защото беше абсурдно да се опитват да приземят тук дори хеликоптер, а за човека беше почти невъзможно да се движи по грапавата повърхност. Усети как губи сили, защото съобрази, че можеше да търси гнездото сред пукнатините до края на дните си, без да го намери, но после си спомни, че Уалимаи й беше посочил точно откъде да се качи. Почина си за миг и тръгна, изкачвайки се и слизайки от скала на скала, тласкана от непозната сила, от някаква подсъзнателна сигурност.

Не се наложи да върви дълго. На неголямо разстояние, в една цепнатина, образувана в големи скали, се намираше гнездото. В средата му видя трите кристални яйца. Бяха по-малки и по-блестящи, отколкото в нейното видение — бяха великолепни.

С изключително старание, за да не се подхлъзне в някоя от дълбоките пукнатини, където биха се счупили всичките й кости, Надя Сантос се протегна към гнездото. Пръстите й се затвориха около блестящото съвършенство на кристала, но ръката й не успя да го помръдне. Озадачена, хвана друго яйце. Не можеше да го повдигне, не сполучи и с третото. Невъзможно беше тези предмети с размера на папагалско яйце да тежат толкова много. Какво става? Разгледа ги, побутвайки ги от всички страни, докато се увери, че не бяха залепени, нито заситени, напротив, изглеждаха като че ли си почиват, сякаш плуваха в мекия юрган от клечици и пера. Момичето седна на една от скалите, без да разбира какво става и без да може да повярва, че цялата тази авантюра и усилията, положени за да стигне дотук, щяха да се окажат напразни. Необходима й бе свръхчовешка сила, за да се изкатери като гущер по вътрешните склонове на тепуи и сега, когато най-сетне беше на върха, не й достигаха сили, за да помръдне дори с един милиметър съкровището, което беше тръгнала да търси.

Надя Сантос се олюля, объркана, като дълго не можа да измисли изход от тази загадка. Изведнъж се сети, че яйцата принадлежат някому. Може би Зверовете ги бяха поставили тук, а може и да бяха на друго приказно същество — на някоя птица или влечуго, като драконите. Тогава майката можеше да се появи всеки момент и като открие натрапницата близо до гнездото си, да се хвърли в атака с основателна ярост. Не трябваше да остава тук, реши, но и не мислеше да се отказва от яйцата. Уалимаи беше казал, че не може да се върне с празни ръце… Какво друго й каза шаманът? Че трябва да се върне преди настъпването на нощта. И после си спомни онова, което я беше научил мъдрият магьосник предишния ден — закона за взаимността. За всяко нещо, което взимаш, трябва да дадеш друго в замяна.

Огледа се безутешно. Нямаше какво да даде. Беше облечена само с една фланелка, къси панталони и завързаната на гърба й кошница. Като огледа тялото си, за първи път забеляза драскотините, натъртванията и откритите рани, които й бяха причинили скалите при катеренето на планината. Нейната кръв, в която бе съсредоточена жизнената й енергия, позволила й да стигне дотук, бе може би единственото й ценно нещо, което притежаваше. Доближи се, премествайки нараненото си о така, че кръвта й да капе върху гнездото. Няколко червени капчици опръскаха меките пера. Като се наведе усети талисмана до гърдите си и веднага разбра, че това беше цената, която трябваше да плати за яйцата. Поколеба се няколко дълги минути. Да го даде, означаваше да се откаже от магическите защитни сили, които вярваше че притежава издялканата кост, подарък от шамана. Никога нямаше да има нещо толкова вълшебно като този амулет — за нея той беше много по-важен от яйцата, ползата от които тя изобщо не можеше да си представи. Не, не може да се раздели с него — реши.

Надя затвори очи, изтощена, докато слънчевите лъчи, които се прецеждаха през облаците, не започнаха да променят цвета си. За няколко минути се върна към халюцинациите на съня от аауаска, който й се яви на погребението на Мокарита, и отново се превърна в орлицата, летяща в едно бяло небе, носена от вятъра, лека и могъща. Видя отвисоко блестящите яйца в гнездото — също като в онзи сън, и доби същата увереност, каквато изпита тогава: в тези яйца се намираше спасението за хората от мъглата. Най-накрая отвори очи с въздишка, свали талисмана от врата си и го постави в гнездото. След това протегна ръка и докосна едно от яйцата, което мигом се предаде и тя успя без усилие да го вдигне. Другите две взе също така лесно. Намести внимателно и трите яйца в кошницата си и започна да слиза по пътя, по който се беше качила. Слънчевата светлина продължаваше да се процежда през облаците; прецени че слизането би трябвало да е по-бързо и че ще успее да стигне долу преди да падне нощта, както бе предупредил Уалимаи.

16

Лековитата вода

Докато Надя Сантос се изкачваше към върха на тепуи, Александър Колд слизаше по една тясна пътека към недрата на земята — един затворен, топъл, тъмен и пулсиращ свят, като в най-лошите му кошмари. Да имаше поне някакво фенерче… Трябваше да напредва опипом, понякога на четири крака, друг път пълзешком, в пълен мрак. Очите му не можеха да свикнат с мрака, защото беше абсолютно тъмно. С протегнатата си ръка опипваше скалата, за да предугади посоката и ширината на тунела, после, извивайки се, преместваше тялото си навътре, сантиметър по сантиметър. Колкото повече напредваше, толкова тунелът сякаш се стесняваше; помисли си, че няма да може да се обърне, за да излезе назад. Малкото въздух, който го обгръщаше, беше задушен и зловонен; чувстваше се като затворен в гроб. На такова място способностите на черния ягуар не можеха да му послужат за нищо; беше му необходимо друго тотемно животно — нещо като къртица, плъх или червей.

Спираше много пъти с намерението да се върне преди да е станало прекалено късно, но всеки път продължаваше напред, тласкан от спомена за майка си. С всяка изминала минута натискът върху гърдите му се увеличаваше и ужасът ставаше все по-бездънен. Отново чу глухото туптене на едно сърце, което бе доловил, когато се движеха в лабиринта с Уалимаи. В полудявалия му мозък се смесваха безкрайните заплахи, които го дебнеха, като най-лошата от всички бе да остане заровен жив в недрата на планината. Колко дълъг беше този проход? Дали ще стигне до края му, или ще падне, победен от пътя? Дали ще му стигне кислородът, или ще умре от задушаване?

В един момент Александър падна по очи изнемощял, стенещ. Мускулите му бяха напрегнати, кръвта пулсираше в слепоочията му, усещаше болка с всеки нерв на тялото си. Не можеше да мисли, имаше чувството, че главата му ще се пръсне от недостиг на въздух. Никога не беше изпитвал такъв страх — дори и по време на дългата нощ на своето посвещаваме сред индианците. Опита се да си припомни емоциите, които го бяха разтърсили, когато остана увиснал на едно въже от Ел Капитан, но нищо не можеше да се сравни с този момент. Тогава се намираше на върха на една планина, сега беше във вътрешността й. Там бе с баща си, тук — съвсем сам. Остави се на отчаянието — треперещ и изтощен. За един безкрайно дълъг миг тъмата завладя разсъдъка му и той загуби връзката, зовейки, объркан, без глас смъртта. И тогава, когато духът му се отдалечаваше в мрака, гласът на баща му си проправи път през замъгленото му съзнание и стигна до него — отначало като почти недоловим шепот, после с по-голяма яснота. Какво му казваше баща му много пъти, когато го учеше да се катери по скалите? „Спокойно, Александър, търси центъра вътре в себе си, където е силата ти. Дишай. Като вдишваш, се зареждаш с енергия, като издишваш, се освобождаваш от напрежението. Не разсъждавай, подчинявай се на инстинкта си.“ Беше същото, което самият той посъветва Надя, когато се катереха към Окото на Света. Как бе могъл да го забрави?

Съсредоточи се в дишането си: да вдишва енергия, без да мисли за липсата на кислород и да издишва ужаса си, да се отпусне, да отхвърли тревожните мисли, които го парализираха. „Мога да го направя, мога да го направя…“ — повтаряше. Малко по малко се върна в тялото си. Представи си пръстите на ходилата си и ги отпусна един по един, после краката, коленете, бедрата, гърба, ръцете до върха на пръстите, темето, челюстта, клепачите. Вече можеше да диша по-леко, престана да хълца. Откри своя вътрешен център — едно червено и трептящо място на височината на пъпа. Чу биенето на сърцето си. Усети гъделичкане по кожата, после топлина по вените, накрая силите се върнаха в тялото му, в сетивата и мозъка му.

Александър Колд нададе възглас на облекчение. Звукът се забави няколко мига, отразявайки се в нещо, и се върна до слуха му. Даде си сметка, че така действа зрението на прилепите, позволявайки им да се движат в мрака. Повтори възгласа, изчака той да се върне, сочейки му разстоянието и посоката, и така успя да чуе със сърцето си, както толкова пъти му бе казвала Надя. Беше открил начин да напредва в тъмнината.

Останалата част от пътешествието в тунела премина в някакво състояние на полусъзнание, в което тялото му се движеше само, сякаш познаваше пътя. От време на време Алекс се свързваше за кратко със своята логическа мисъл и в момент на просветление стигна до заключението, че този въздух, наситен с непознати газове, вероятно влияе на мозъка му. По-късно всичко това щеше да му се струва като преживян сън.

Когато изглеждаше, че тесният процеп никога няма да свърши, момчето чу шум от вода, като на река, и глътка топъл въздух достигна до изтощените му дробове. Това му даде нови сили. Оттласна се навътре и при един подземен завой долови, че очите му успяват да различат нещо в тъмнината. Една много слаба в началото светлина, започна малко по малко да се появява. Продължи да се влачи обнадежден и видя, че светлината и въздухът се увеличават. Скоро се озова в пещера, която вероятно беше свързана по някакъв начин с външния свят, защото изглеждаше леко осветена. Странна миризма го блъсна в ноздрите — натрапчива, леко зловонна, като дъх на оцет и гниещи цветя. В пещерата видя същите образувания от искрящи минерали, както в лабиринта. Гладките им стени бяха като огледала, отразяващи и умножаващи оскъдната светлина, която се промъкваше до тях. Намираше се на брега на малко езеро, захранвано от ручей бяла като обезмаслено мляко вода. След гробницата, от която едва беше успял да изпълзи, това езеро с бялото поточе му се стори най-красивото нещо, което бе виждал в живота си. Не беше ли това изворът на вечната младост? Миризмата го замайваше, помисли си, че вероятно беше някакво изпарение, отделящо се от дълбините — може би токсичен газ, който не му позволяваше да мисли трезво.

Един шепнещ и гальовен глас привлече вниманието му. Изненадан, забеляза нещо на другия бряг на малкото езеро, на няколко метра разстояние. Когато очите му свикнаха с оскъдната светлина в пещерата, различи човешка фигура. Не можеше да я види добре, но очертанията и гласът бяха на момиче. Невъзможно е, каза си, сирените не съществуват, полудявам, това е от газа, от миризмата. Но момичето изглеждаше истинско, дългата му коса се полюляваше, кожата му излъчваше светлина, жестовете му бяха човешки, гласът му — изкусителен. Поиска да се хвърли в бялата вода, да пие от нея, докато се насити, да измие пръстта, която го покриваше, както и кръвта от раните по лактите и коленете си. Желанието да се доближи до красивото създание, което го викаше, да се поддаде на изкушението, беше неудържимо. Щеше да го стори, когато забеляза, че видението беше досущ като Сесилия Бърнс — същата кестенява коса, същите сини очи, същите вяли жестове. Една все още будна част от съзнанието му го предупреди, че тази сирена е плод на въображението му, също като морските медузи, желатинени и прозрачни, които плуваха в бледия въздух на пещерата. Спомни си за митовете на индианците — историите, които бе разказвал Уалимаи за произхода на вселената, в които се споменаваше Реката от Мляко, която притежаваше всички сокове на живота, но също така и на загниването и на смъртта. „Не, това не е чудодейната вода, която ще върне здравето на майка ми“ — си каза; това е игра на сетивата, която го отдалечава от неговата мисия. Няма време за губене, всяка минута е скъпа. Запуши носа си с фланелката, борейки се с всепроникващото благоухание, което го объркваше. Видя, че от брега, на който се намираше, продължава тясна ивица, която се губеше по посока на течението на реката, и се отправи натам.

Александър Колд последва пътеката, оставяйки зад гърба си езерото и удивителното видение на момичето. Изненада се, че бледата светлина не изчезна, поне не се налагаше да продължава да върви пълзейки и пипнешком. Ароматът отслабваше, докато напълно изчезна. Напредваше колкото може по-бързо, приведен, като се стараеше да не удари главата си в тавана и да пази равновесие върху тясната ивица, понеже мислеше, че ако падне, реката долу може да го повлече. Съжали, че не намери време да провери каква беше онази бяла течност, приличаща на мляко, с миризма на подправка за салата. Дългата пътека беше покрита с хлъзгава плесен, която гъмжеше от хиляди миниатюрни същества — ларви, насекоми, червеи и големи синкави жаби с толкова прозрачна кожа, че можеше да се види как пулсират вътрешните им органи. Дългите им като на змии езици се опитваха да достигнат краката му. Алекс почувства липсата на ботуши, защото сега трябваше да ги отритва бос и от техните меки и студени като желатин тела му се повръщаше неудържимо. Двеста метра по-нататък слоят от плесен и жабите изчезнаха и пътеката стана по-широка. Успокоен, успя да хвърли поглед наоколо и тогава за първи път забеляза, че стените преливат в красиви цветове. Като ги погледна отблизо, видя, че това бяха скъпоценни камъни и жилки на благородни метали. Отвори швейцарското си войнишко ножче и драсна по скалата. Убеди се, че камъните се отделят лесно. Какви бяха? Разпозна наситено зеления цвят на изумрудите и истинското червено на рубините. Беше заобиколен от фантастично съкровище: това беше същинското Ел Дорадо, за което авантюристите ламтяха в продължение на столетия.

Беше достатъчно да дялка по стените с ножа си, за да събере цяло състояние. Ако напълнеше с тези скъпоценни камъни кратуната, която му беше дал Уалимаи, щеше да се завърне в Калифорния милионер, да осигури най-доброто лечение за майка си, да купи нова къща за родителите си, да изучи сестрите си. А за себе си? Щеше да си купи състезателна кола, за да се скъсат приятелите му от завист и Сесилия Бърнс да остане със зяпнала уста. Тези скъпоценности щяха да осигурят изцяло живота му: ще се посвети на музиката, ще се катери по планините или ще прави каквото си поиска, без да се грижи за изкарването на прехраната… Не! Какво му става? Тези скъпоценни камъни не са само негови, те трябва да послужат, за да се помогне на индианците. С това невероятно богатство можеше да придобие власт, за да изпълни мисията, която му бе възложила Ииоми: да преговаря с нааб. Щеше да стане защитникът на племето и на неговите планини и водопади; с перото на баба му и с неговите пари щяха да превърнат Окото на Света в най-големия естествен резерват. За няколко часа можеше да напълни кратуната и да промени съдбата на хората от мъглата и на собственото си семейство.

Момчето започна да чопли с върха на своя нож около един зелен камък, като откъртваше парченца от скалата. Няколко минути по-късно успя да го извади и когато го пое в ръка, можа да го разгледа добре. Нямаше блясъка на полирания изумруд, като тези на пръстените, но несъмнено беше със същия цвят. Тъкмо щеше да го постави в кратуната, и си спомни целта на мисията си в дън земята: да напълни кратуната с лечебна вода. Не. Не скъпоценностите щяха да купят здравето на майка му; нужно беше нещо чудодейно. С въздишка пъхна зеления камък в джоба на панталона си и продължи напред, загрижен, защото беше загубил ценни минути, а не знаеше колко още трябва да върви, докато стигне до вълшебния извор.

Изведнъж пътеката свърши пред купчина струпани камъни. Алекс беше сигурен, че трябва да има начин да продължи напред, не беше възможно пътешествието му да приключи така внезапно. Ако Уалимаи го беше изпратил на това кошмарно пътуване в дълбините на планината, то бе, защото изворът съществуваше — целият въпрос беше да го открие; но можеше и да е тръгнал в грешна посока, да се е отклонил по някой от коридорите в тунела. Може би е трябвало да пресече млечното езеро и момичето не е било някакво изкушение, което да го разсейва, а водач, който да му помогне да намери лековитата вода… Въпросите започнаха да се стоварват с всичка сила като крясъци в мозъка му. Вдигна ръце към слепоочията си и опита да се успокои като дишаше дълбоко, както бе направил в тунела, заслушан в далечния глас на баща си, който го напътстваше. „Трябва да се съсредоточа в собствения си център, където има сила и спокойствие“ — прошепна. Реши да не губи сили, взирайки се във възможните допуснати грешки, и да се съсредоточи в препятствието пред себе си. През зимата на предишната година майка му го беше помолила да премести голяма купчина дърва от двора в дъното на гаража. Когато той я убеждаваше, че и Херкулес не може да го направи, неговата майка му показа начина: пръчка по пръчка.

Момчето се залови да разчиства камъните — първо облите, след това продълговатите, които излизаха лесно, най-накрая — големите скални късове. Беше бавна и тежка работа, но след известно време успя да отвори един тесен проход. Дихание от горещ въздух го удари в лицето, сякаш беше отворил вратата на фурна, и го принуди да се дръпне назад. Почака докато струята въздух излизаше, без да знае каква трябва да бъде следващата стъпка. Не знаеше много за миньорството, но беше чел, че във вътрешността на рудниците се случва да има изтичане на газ и допусна, че ако случаят беше такъв, е обречен. Усети, че след няколко минути струята отслабна, сякаш беше под налягане, и най-накрая изчезна. Изчака малко и след това подаде главата си през дупката.

От другата страна имаше пещера с дълбок кладенец в центъра, от който излизаха изпарения и розовееща светлина. Чуваше се бълбукане, сякаш долу кипеше нещо гъсто, което се пукаше на мехури. Не беше необходимо да се доближава, за да отгатне, че вероятно това бе гореща лава, може би последните остатъци от активността на много древен вулкан. Намираше се в сърцето на кратера. Обмисли възможността изпаренията да са отровни, но тъй като не миришеха лошо, реши, че може да влезе в пещерата. Промуши останалата част от тялото си през отвора и се озова върху под от горещ камък. Осмели се да направи крачка, после втора, решен да проучи помещението. Беше по-горещо, отколкото в сауна, и скоро целият плувна в пот, но имаше достатъчно въздух, за да диша. Свали ризата си и я завърза около устата и носа си. Очите му сълзяха. Разбра, че трябва да напредва крайно внимателно, за да не се хлъзне в кладенеца.

Помещението беше просторно, с неправилна форма, осветено от розовите отблясъци на огъня, който пращеше долу. От дясната му страна се разкриваше друга зала, която изследва опипом, откривайки, че е по-тъмна, защото светлината, осветяваща първата, едва достигаше до нея. Тук температурата беше по-поносима, може би от някакъв процеп влизаше студен въздух. Момчето беше на границата на издръжливостта си, плувнало в пот и жадно, убедено, че силите му няма да стигнат, за да върне по дългия път, който вече бе извървял. Къде е изворът, който търсеше?

В този момент усети силен полъх и веднага след това — страховита вибрация, която отекна в нервите му, сякаш се намираше във вътрешността на голям метален барабан. Запуши инстинктивно ушите си, но това не бе шум, а някаква непоносима енергия, от която нямаше начин да се защитиш. Обърна се, търсейки причината. И тогава го видя. Беше гигантски прилеп, чиито разперени крила може би бяха дълги пет метра. Тялото му на плъх беше два пъти по-голямо от неговото куче Пончо, а на голямата му глава зееше една муцуна, снабдена с дълги зъби на хищник. Не беше черен, а напълно бял — прилеп албинос.

Ужасен, Алекс разбра, че това животно, както и Зверовете, беше последният оцелял екземпляр от една много древна епоха отпреди хиляди, хиляди години, когато първите човешки същества са вдигнали чело от земята, за да видят смаяно звездите. Слепотата на животното не беше предимство за момчето, защото мощните вибрации бяха неговата система за виждане: вампирът знаеше точно какво представлява и къде се намира натрапникът. Поривът на вятъра се повтори: беше от размърдването на крилете, готови за атака. Не беше ли това Рааканариуа на индианците — ужасната птица кръвопиец?

Мисълта му полетя. Знаеше, че възможностите да избяга са на практика нулеви, защото не можеше да се върне в другата зала и да хукне да бяга по този коварен терен, без риск да падне в кладенеца с лавата. Машинално протегна ръката си към швейцарското войнишко ножче, което висеше на колана му, макар да знаеше, че в сравнение с размерите на неговия неприятел то беше някакво смешно оръжие. Пръстите му напипаха закачената на колана флейта и без много мисли, я отвърза и я поднесе към устните си. Прошепна името на дядо си Джоузеф Колд, молейки го за помощ в този миг на смъртна опасности после започна да свири.

Първите звуци отекнаха кристални, свежи, чисти в Урочасано място. Огромният вампир, изключително чувствителен към звуците, прибра крилата си и сякаш се смали. Може би беше живял няколко столетия в самота и тишина в подземния свят и тези звуци отекнаха като експлозия в мозъка му, почувства се като пронизан от милиони островърхи стрели. Нададе друг крясък на своята вълна, неуловима, макар и открито болезнена за човешките уши, но вибрациите се смесиха с музиката и вампирът, объркан, не можа да ги разчете със своето зрение.

Докато Алекс свиреше на флейтата си, големият бял прилеп се движеше назад, отстъпвайки малко по малко, докато спря неподвижен в един ъгъл като крилата бяла мечка: зъбите и ноктите готови за нападение, но парализирана. Момчето още веднъж се очарова от мощта на флейтата, която му бе помагала във всички съдбоносни моменти от неговото приключение. Когато животното се отмести, той видя тънка струя вода, която шуртеше по стената на пещерата, и тогава разбра, че бе стигнал до края на своя път: намираше се пред източника на вечната младост. Не беше обилен извор посред градина, както описваше легендата. Бяха едва няколко скромни капки, сълзящи по живата скала.

Александър Колд напредваше внимателно, стъпка по стъпка, без да престава да свири, като се приближаваше до чудовището вампир и се стараеше да мисли със сърцето, а не с главата си. Това беше толкова невероятно преживяване, че не можеше да разчита само на разума или на логиката, беше дошъл моментът да използва същата сила, която му помагаше да се катери по планините и да създава музика: интуицията. Опита се да си представи как се чувства животното и реши, че то сигурно е толкова уплашено, колкото и той самият. Намираше се за първи път пред човешко същество, никога не беше чувало звуци като тези от флейтата и шумът трябва да е бил оглушителен за него и затова стоеше като хипнотизирано. Спомни си че трябва да налее вода в кратуната и да се върне преди да е паднала нощта. Оказа се невъзможно да прецени колко часове бе прекарал в подземния свят и единственото, което желаеше, беше да излезе оттам колкото може по-бързо.

Докато изтръгваше само отделни звуци от флейтата, служейки си с едната ръка, протегна другата към извора, почти докосвайки вампира, но едва първите капки паднаха в кратуната, и водата от струята намаля докато изчезна напълно. Разочарованието на Алекс беше толкова огромно, че беше на ръба да се нахвърли с юмруци срещу скалата. Единственото, което го спря, бе страховитото животно, издигащо се до него като часовой.

И когато се готвеше вече да си тръгне, си спомни думите на Уалимаи за неизменния закон на природата: да даваш толкова, колкото получаваш. Прегледа оскъдните си притежания: компаса, швейцарското войнишко ножче и флейтата. Можеше да остави първите две, които така или иначе не му служеха много, но не искаше да се раздели със своята вълшебна флейта, неговия всесилен инструмент — наследство от прочутия му дядо. Без нея беше загубен. Постави компаса и ножчето на земята и зачака. Нищо. Нито една капка повече не излезе от скалата.

Тогава разбра, че тази лековита вода беше за него най-ценното съкровище на този свят, единственото, което можеше да спаси живота на майка му. В замяна трябваше да даде това, което му беше най-скъпо. Положи флейтата на земята, докато последните звуци трептяха между стените на пещерата. В същия миг немощната струйка вода отново потече. Зачака безкрайни минути, докато кратуната се напълни, без да отмества поглед от вампира, който го дебнеше. Беше толкова близо, че можеше да усети гробовната му миризма и да преброи зъбите му и почувства безкрайно съчувствие към него за Дълбоката самота, която го обгръщаше, но не позволи това да го отклони от задачата му. Щом кратуната се препълни, отстъпи бавно, за да не предизвиква чудовището. Излезе от пещерата, премина в другата, където се чуваше бълбукането на горещата лава в недрата на земята, и после се измъкна през пролуката. Помисли да сложи обратно камъните, за да я запуши, но не разполагаше с време и допусна, че вампирът е прекалено голям, за да се измъкне през дупката и да го последва.

Измина обратния път по-бързо, защото вече го познаваше. Не се изкуши да събира скъпоценни камъни и когато мина покрай езерото от мляко, където го чакаше миражът на Сесилия Бърнс, си запуши носа, за да се предпази от ухаещите изпарения, които смущаваха разсъдъка, и да не се забави. Най-трудното беше да се пъхне обратно в тесния тунел, откъдето беше влязъл, държейки кратуната изправена, за да не изсипе водата. Имаше тапа: едно парче кожа, завързано с конец, но тя не бе херметическа, а момчето не искаше да загуби нито капка от вълшебната лековита течност. Този път проходът, макар че бе потискащ и тъмен, не му се стори толкова ужасен, защото знаеше, че накрая ще стигне до светлина и въздух.

Дюшекът от облаци в гърловината на тепуи, осветен от последните слънчеви лъчи, бе придобил червеникави оттенъци — от ръждиви до златисти. Шестте светлинни луни бяха започнали да изчезват от странния небосклон на тепуи, когато Надя Сантос и Александър Колд се завърнаха. Уалимаи чакаше в амфитеатъра на златния град, пред съвета на Зверовете, придружен от Бороба. Щом маймунката зърна своята стопанка, хукна към нея с облекчение и се хвърли на врата й. Младежите бяха изтощени, с тела, покрити с драскотини и рани, но всеки от тях носеше съкровището, което беше тръгнал да търси. Старият магьосник не прояви признаци на изненада, посрещна ги със същото спокойствие, с което изпълняваше всяко действие в своето съществуване, и им каза, че моментът да тръгват е настъпил. Нямаше време за почивка, през нощта трябваше да пресекат вътрешността на планината и да излязат навън, в Окото на Света.

— Наложи се да оставя талисмана си — разказа задъхано Надя на своя приятел.

— А аз — моята флейта — отвърна той.

— Можеш да си намериш друга. Ти създаваш музиката, не флейтата — каза Надя.

— И силите на талисмана са вътре в теб — успокои я той.

Уалимаи внимателно разгледа трите яйца и помириса водата в кратуната. С много сериозен вид кимна в знак на одобрение. След това развърза една от кожените кесийки, които висяха на неговата гега на лечител, и я връчи на Алекс с напътствието да стрие листата и да ги смеси с тази вода, за да излекува майка си. Момчето закачи торбичката на врата си със сълзи на очи. Уалимаи започна да клати кварцовия цилиндър над главата на Алекс, духна в гърдите, в слепоочията и в гърба му, докосна го по ръцете и краката с гегата си.

— Ако не беше нааб, щеше да бъдеш моят приемник, родил си се с душа на шаман. Притежаваш силата да лекуваш, използвай я добре — каза.

— Значи ли това, че мога да излекувам моята майка с тази вода и с тези листа?

— Може би да, а може би не…

Алекс си даваше сметка, че неговите мечти нямат логична основа, трябваше да се довери на модерните методи, които използваше болницата в Тексас, а не на една кратуна с вода и на някакви сухи листа, получени от един гол старец край бреговете на Амазонка, но в това пътуване се беше научил да допуска до мислите ри и тайнствата. Съществуваха свръхестествени сили и други измерения на действителността като този тепуи, населен със същества от доисторическата епоха. Разбира се, почти всичко можеше да се обясни рационално, включително и Зверовете, но Алекс предпочиташе да не го прави и просто заживя с надеждата, че може да стане някакво чудо. Съветът на боговете беше приел предупрежденията чуждите деца и на мъдрия Уалимаи. Нямаше да излизат да убиват нааб-ите, беше безполезно, тъй като те бяха толкова многобройни като мравките и винаги щяха да идват други. Зверовете щяха да си останат в своята свещена планина, където, поне за момента, бяха защитени.

Надя и Алекс се разделиха със съжаление с големите ленивци. В най-добрия случай, ако всичко минеше успешно, входът за лабиринта на тепуи нямаше да бъде открит, нито хеликоптерите щяха да се спуснат от въздуха. Ако имаха късмет, щеше да мине още едно столетие, преди човешкото любопитство да се добере до това последно убежище от доисторически времена. Ако не станеше така, поне се надяваха, че научната общност ще защити тези невероятни същества преди алчността на авантюристите да ги унищожи. Във всеки случай нямаше да видят Зверовете отново.

Нощта се спускаше, когато се изкачиха по стъпалата, водещи до лабиринта, осветявани от напоения със смола факел на Уалимаи. Преминаха без колебание заплетената верига от тунели, която шаманът познаваше до съвършенство. Нито веднъж не се озоваха в отклонение без изход, нито веднъж не се наложи да отстъпват или да се връщат от пътя, защото картата бе запечатана в паметта на магьосника. Алекс се отказа от идеята да запомня завоите, защото дори и да успееше да си ги спомни, включително и да ги нарисува на хартия, при всички случаи щяха да му липсват ориентири и щеше да е невъзможно да открие мястото.

Стигнаха до великолепната пещера, където видяха първия дракон, и се прехласнаха още веднъж пред цветовете на скъпоценните камъни, кристалите и металите, които блестяха във вътрешността й. Беше истинска пещера на Али Баба с всичките фантастични съкровища, които и най-алчният мозък не можеше да измисли. Алекс си спомни за зеления камък, който беше пъхнал в джоба си, и го извади, за да го сравни с другите камъни. В бледия блясък на пещерата камъкът вече не беше зелен, а жълтеникав и тогава разбра, че цветът на тези скъпоценни камъни се получава от светлината и може би те имаха толкова малка стойност, както и слюдата на Ел Дорадо. Добре беше направил, че устоя на изкушението да напълни своята кратуна с тях, вместо с лечебната вода. Запази фалшивия изумруд за спомен: щеше да го занесе като подарък на майка си.

Крилатият дракон беше в своя ъгъл, така както го видяха първия път, но заедно с друг, по-малък, с червеникав цвят — може би неговата спътница. Не помръднаха при появата на трите човешки същества, нито когато съпругата дух на Уалимаи литна, за да ги поздрави, обикаляйки около тях като вълшебница без крила.

И този път, също както по време на странстването в дън земята, на Алекс му се стори, че връщането е по-кратко и лесно, защото познаваше пътя и не очакваше изненади. След като изминаха последния проход, се озоваха в пещерата, на няколко метра от изхода. Тук Уалимаи им даде знак да седнат, отвори една от тайнствените си торбички и извади някакви листа, приличащи на тютюневи. Обясни им накратко, че трябва да бъдат „изчистени“, за да заличат спомена за всичко, което бяха видели. Алекс не искаше да забрави Зверовете, нито пътуването си в недрата на земята, а Надя не желаеше да се откаже от това, което бе научила, но Уалимаи ги увери, че ще запомнят всичко това, само ще изтрие от паметта им пътя, за да не могат да се върнат в свещената планина.

Магьосникът уви листата като пура, залепвайки ги със слюнка, запали ги и започна да пуши. Вдишваше и после духаше силно пушека в устата на децата: първо — на Алекс, а после — и на Надя. Не беше приятна процедура, пушекът, зловонен, топъл и щипещ, сякаш се събираше направо в челата им и имаха усещането, че вдишват пипер. Почувстваха остро смъдене, непреодолимо желание да кихат и скоро започна да им се вие свят. Алекс си спомни за първото си преживяване с тютюна, когато баба му Кейт го затвори в колата си и пушиха, докато не се разболя. Този път симптомите бяха подобни, а освен това всичко наоколо се въртеше.

Тогава Уалимаи загаси факлата. В пещерата не се виждаше и слабият лъч светлина, който я осветяваше преди няколко дни, когато влязоха в нея; беше тъмно като в рог. Алекс и Надя се хванаха за ръце, а Бороба скимтеше уплашено, без да се пуска от кръста на стопанката си. Двамата младежи, потънали в мрака, доловиха присъствието на дебнещи ги чудовища и чуха ужасяващи вопли, но не се уплашиха. С оскъдния разсъдък, който им беше останал, стигнаха до извода, че тези страховити видения са резултат от всмукания пушек и че докато приятелят им — магьосник беше с тях, са в безопасност… Настаниха се на пода прегърнати и след няколко минути загубиха съзнание.

Не можеха да пресметнат колко време бяха прекарали в сън. Събудиха се постепенно и скоро чуха гласа на Уалимаи, който ги викаше, и почувстваха ръцете му, които ги търсеха опипом. В пещерата вече не беше толкова тъмно, мекият полумрак даваше възможност да се различат контурите й. Шаманът им посочи тесния проход, през който трябваше да излязат навън, и те, все още малко замаяни, го последваха. Озоваха се отново на хълма с папратите. Над Окото на Света вече се развиделяваше.

17

Птицата канибал

На следващия ден пътешествениците тръгнаха по обратния път към Тапирауа-тери. Когато се доближиха, забелязаха блясъка на хеликоптерите между дърветата и разбраха, че цивилизацията на нааб-ите най-накрая бе стигнала до селото. Уалимаи реши да остане в гората; през целия си живот беше стоял далеч от чужденците и не този бе моментът, в който щеше да променя си навиците. Шаманът, както всички хора от мъглата, притежаваше таланта да става почти невидим и в продължение на години беше обикалял около нааб-ите, доближавайки се до техните лагери и селища, за да ги наблюдава, без някой да подозира за неговото съществуване. Познаваха го само Надя Сантос и отец Валдомеро — негов приятел от времето, когато свещеникът живееше с индианците. Магьосникът бе срещал „момичето с цвят на мед“ в много от своите видения и беше убеден, че тя е пратеник на духовете. Приемаше я като член на своето семейство, заради това й разреши да го нарича по име, когато бяха сами, разказа й митовете и легендите на индианците, подари й талисмана и я заведе в свещения град на боговете.

Алекс подскочи от радост като видя отдалеч хеликоптерите: не беше изгубен завинаги в планетата на Зверовете, можеше да се върне в познатия свят. Допусна, че хеликоптерите са обикаляли Окото на Света в продължение на няколко дни, за да ги търсят. Баба му вероятно беше предизвикала монументална бъркотия, когато той изчезна, заставяйки капитан Ариосто да преброди по въздуха огромния район. Вероятно бяха видели пушека от погребалната клада на Мокарита и така бяха открили селището.

Уалимаи обясни на децата, че ще чака скрит между дърветата, за да види какво ще се случи в селото. Алекс искаше да му даде нещо за спомен в замяна на вълшебното лекарство, което щеше да върне здравето на майка му, и му връчи своето швейцарско войнишко ножче. Индианецът взе металния предмет, боядисан в червено, усети тежестта му, особената му форма, без да разбира за какво може да му послужи. Алекс отвори едно по едно ножчетата, пинсетите, ножичките, тирбушона, отвертката, докато предметът се превърна в блестящ таралеж. Показа на шамана как се използва всяка част и как да ги отваря и затваря.

Уалимаи благодари за подаръка, но беше живял повече от едно столетие без да познава металите и откровено се чувстваше малко стар, за да изучава триковете на нааб-ите, но не искаше да бъде неучтив и си закачи швейцарското ножче на врата, до своите гердани от зъби и останалите си амулети. След това припомни на Надя вика на кукумявка, който им служеше като сигнал — така щяха да поддържат връзка помежду си. Момичето му връчи кошницата с трите кристални яйца, защото предположи, че те ще са на по-сигурно място в ръцете на стареца. Не искаше да се появява с тях пред чужденците — те принадлежаха на хората от мъглата. Разделиха се и за по-малко от секунда Уалимаи се изпари като илюзия сред природата.

Надя и Алекс се доближиха внимателно до мястото, където се бяха приземили птиците от шум и вятър, както ги наричаха индианците. Скриха се между дърветата, откъдето можеха да наблюдават, без да бъдат забелязани, макар че бяха прекалено далеч, за да чуват ясно. По средата на Тапирауа-тери бяха птиците от шум и вятър, освен това имаше три палатки, един голям навес и дори кухня с газ. Бяха опънали една жица, на която висяха подаръци, за да привлекат индианците: ножове, тенджери, секири и други предмети от стомана и алуминий, които проблясваха на слънцето. Видяха много въоръжени войници в състояние на бойна готовност, но от индианците нямаше и следа. Хората от мъглата бяха изчезнали, така както правеха винаги пред опасността. Тази стратегия беше послужила много на племето, за разлика от други индианци, които се изправяха срещу нааб-ите и бяха или избивани, или асимилирани. Онези, които биваха приобщавани към цивилизацията, се превръщаха в просяци, губеха своето достойнство на войни и земите си и живееха като плъхове. Поради това вождът Мокарита никога не позволи неговият народ да се доближи до нааб-ите, нито да взима техните подаръци; той твърдеше, че получавайки едно мачете или едно сомбреро, племето в замяна забравяше завинаги корените си, езика си и боговете си.

Двамата младежи се питаха, за какво са се събрали тези войници. Ако бяха част от плана за премахване на индианците от Окото на Света, по-добре беше да не се приближават. Помнеха всяка дума от разговора, който бяха чули в Санта Мария де ла Ювия между капитан Ариосто и Мауро Кариас, и разбраха, че животът им щеше да е в опасност, ако се осмелят да се намесят.

Започна да вали, както се случваше по два или три пъти на ден: внезапни порои, кратки и силни, които заливаха всичко за известно време и спираха ненадейно, оставяйки света свеж и чист. Двамата приятели стояха близо час, наблюдавайки лагера от убежището си между две дървета, когато видяха, че в селището пристига една група от трима души, които очевидно бяха излезли да изследват околностите и сега се връщаха на бегом, мокри до костите. Независимо от разстоянието, веднага ги позна — бяха Кейт Колд, Сесар Сантос и фотографът Тимоти Брус. Надя и Алекс не можаха да потиснат възгласите си на облекчение: това означаваше, че професор Льоблан и доктор Омайра Торес също бяха наблизо. След като те бяха в селото, капитан Ариосто и Мауро Кариас нямаше да посмеят да прибегнат до куршумите, за да накарат индианците или тях да си обират крушите.

Младежите напуснаха своето скривалище и се приближиха внимателно към Тапирауа-тери, но малко след като тръгнаха, бяха забелязани от часовите, които веднага ги заобиколиха. Радостният вик на Кейт Колд, когато видя своя внук, беше сравним само вика на Сесар Сантос като видя дъщеря си. Двамата се втурнаха да посрещнат децата, които се появиха покрити с драскотини и рани, мръсни, с изпокъсани дрехи и изтощени. Освен това Александър изглеждаше различно — с подстригана като на индианец коса, излагаща на показ темето му, където имаше една дълга рана от порязване, покрита със засъхнала коричка. Сантос вдигна Надя в мощните си ръце и я притисна с такава сила, че за малко щеше да счупи ребрата на Бороба, която също се озова в прегръдката. Кейт Колд обаче успя да овладее вълната от обич и облекчението, което усещаше; щом нейният внук се озова в обсега на ръката й, тя му зашлеви един шамар.

— Това е за уплахата, която ни накара да преживеем, Александър. Следващият път, когато изчезнеш от погледа ми, ще те убия — каза бабата.

Вместо отговор Алекс я прегърна.

Веднага дойдоха и останалите: Мауро Кариас, капитан Ариосто, доктор Омайра Торес и неизбежният професор Льоблан, който целият беше изпожилен от пчели. Индианецът Каракауе, мрачен както винаги, не прояви признаци на изненада при вида на децата.

— Как стигнахте дотук вие двамата? Достъпът до това място е невъзможен без хеликоптер — попита капитан Ариосто.

Алекс разказа накратко своето приключение с хората от мъглата, без да съобщава детайли, нито да обяснява откъде се бяха качили. Не спомена също и за пътуването им с Надя в свещения тепуи. Допусна, че не издава тайна, тъй като нааб-ите вече знаеха за съществуването на племето. Имаше очевидни признаци, че селището е било напуснато от индианците само преди няколко часа: маниоката се отцеждаше в кошниците, въглените в малките огнища още не бяха изстинали, месото от последния улов се пълнеше с мухи в колибата на ергените, наоколо все още се мотаеха някои домашни животни. Войниците бяха убили с удари на мачете безобидните боа и смазаните им тела се търкаляха по земята.

— Къде са индианците? — попита Мауро Кариас.

— Отишли са далече — отвърна Надя.

— Не мисля, че са стигнали много далеч с жените, децата и старците. Не могат да изчезнат, без да оставят следа.

— Невидими са.

— Да говорим сериозно, момиче!

— Аз винаги говоря сериозно.

— Искаш да ми кажеш, че тези хора летят също като вещиците?

— Не летят, но тичат бързо — обясни тя.

— Ти можеш ли да говориш езика на тези индианци, хубавице?

— Името ми е Надя Сантос.

— Добре, Надя Сантос, можеш ли да говориш с тях или не? — настоя Кариас нетърпеливо.

— Да.

Доктор Омайра Торес се намеси, за да обясни спешната нужда да ваксинира племето. Селището вече бе открито, неизбежно беше скоро да осъществят контакт с чужденците.

— Както знаеш, Надя, без да го желаем, можем да ги заразим със смъртоносни за тях болести. Цели племена са изчезвали в продължение на два или три месеца поради някаква простуда. Най-страшна е дребната шарка. Имам ваксините, мога да имунизирам тези нещастни индианци. Така те ще бъдат защитени. Можеш ли да ми помогнеш? — помоли я красивата жена.

— Ще се опитам — обеща момичето.

— Как можеш да се свържеш с племето?

— Все още не зная, трябва да помисля.

Александър Колд пресипа лечебната вода в херметично затваряща се бутилка и я сложи внимателно в торбата си. Баба му го видя и поиска да знае какво прави.

— Това е водата, с която ще излекувам майка ми — каза той. — Намерих извора на вечната младост, този, който други търсят в продължение на векове, Кейт. Майка ми ще се оправи.

За първи път, откакто момчето се помнеше, баба му се отнесе към него с порив на нежност. Усети как нейните слаби и мускулести ръце го обгръщат миризмата й на тютюн за лула, гъстата й отрязана с ножица коса, сухата й и загрубяла като мокасини кожа; чу хрипливия й глас да произнася името му и допусна, че в края на краищата, може би баба му все пак го обичаше мъничко. Щом Кейт Колд осъзна какво прави, рязко се отдръпна, блъскайки го към масата, където го чакаше Надя. Двете деца, изгладнели и уморени, нападнаха фасула, ориза и хляба от маниока и едни полуизгорели и пълни с кости риби. Алекс нагъваше със зверски апетит пред изненадания поглед на Кейт Колд, която знаеше колко капризен е нейният внук към храната.

След като се наядоха, приятелите дълго се къпаха в реката. Знаеха, че са заобиколени от невидимите индианци, които следяха от гъсталака всяко движение на нааб-ите. Докато се плискаха във водата, усещаха върху себе си погледите им — все едно че ги докосват с рани. Стигнаха до заключението, че те не се доближаваха поради присъствието на непознатите и на хеликоптерите, които бяха забелязвали в небето, но никога не бяха виждали отблизо. Опитаха се да се отдалечат малко, мислейки си, че ако са сами, хората от мъглата биха се показали, но в селището имаше много движение и беше невъзможно да се оттеглят в гората, без това да привлече вниманието на останалите. За късмет войниците не се осмеляваха да се отдалечат и на крачка от лагера, защото историите за Звяра и начинът, по който бе изкормил един от техните другари, много ги бяха уплашили. Никой по-рано не беше изследвал Окото на Света и бяха чували за духове и демони, които обикалят този район. Страхуваха се по-малко от индианците, защото разчитаха на своите огнестрелни оръжия, а и самите те имаха индианска кръв.

Когато мръкна, всички, без часовите на пост, насядаха на групи около огъня, за да пушат и пият. Настроението беше мрачно и някой помоли за малко музика, която да повдигне духовете. Алекс трябваше да признае, че е загубил прочутата флейта на Джоузеф Колд, но не можеше да каже къде, без да спомене преживяванията си във вътрешността на тепуи. Баба му му хвърли убийствен поглед, но не каза нищо, досещайки се че нейният внук й беше спестил много неща. Един от войниците извади хармоника и изсвири няколко популярни мелодии, но добрите му намерения отидоха напразно. Страхът бе обхванал всички.

Кейт Колд отведе настрани децата, за да им разкаже какво се беше случило в тяхно отсъствие, откакто ги отведоха индианците. Когато си дали сметка, че са изчезнали, започнали веднага да ги дирят и, снабдени с фенери, излезли в гората като ги викаш почти цяла нощ. Льоблан допринесъл допълнително за общото безпокойство със своите „тактични“ предвиждания: били отвлечени от индианците и в момента сигурно ги ядели печени на кол. Професорът не пропуснал да опише образно начина, по който индианците от Карибите режели парчета от живите затворници, за да ги нагълтат. Признавал, разбира се, че не се намират сред карибяните, които били или „цивилизовани“, или избити преди повече от сто години, но никога не се знаело колко далеч могат да стигнат културните влияния. Сесар Сантос бил на границата да се нахвърли с юмруци срещу антрополога.

На следващия ден, следобед, най-накрая се появил един хеликоптер, който трябвало да ги спасява. Лодката с нещастния Жоел Гонсалес била стигнала без произшествия в Санта Мария де ла Ювия, където монахините от болницата се заели да се погрижат за него. Матууе, индианският водач, успял да получи помощ и сам придружил хеликоптера, в който пътувал капитан Ариосто. Чувството му за ориентация било толкова необикновено, че без никога да е летял, успял да прецени къде се намират в безкрайната зелена джунгла и да посочи точно мястото, където чакаше експедицията на Интернешънъл Джеографик. Щом слезли, Кейт Колд принудила военния да поиска по радиото повече подкрепления, за да се организира систематичното издирване на двете изчезнали деца.

Сесар Сантос прекъсна писателката, за да добави, че тя заплашила капитан Ариосто с пресата, с американското посолство и дори с ЦРУ, ако не им съдейства; така получила втория хеликоптер, с който дошли повече войници, както и Мауро Кариас. Не смятала да се махне оттук без своя внук — уверила ги, — дори ако се налага, щяла да обиколи пеш цялата околност на Амазонка.

— Настина ли си казала това, Кейт? — попита Алекс развеселен.

— Не заради тебе, Александър. Въпрос на принципи — изсумтя тя.

Тази нощ Надя Сантос, Кейт Колд и Омайра Торес се настаниха в една палатка, Людовик Льоблан и Тимоти Брус — в друга, Мауро Кариас — в своята, а останалите мъже се разположиха в хамаци между дърветата. Сложиха охрана в четирите края на лагера и поддържаха петромаксовите лампи запалени. Макар че никой не го спомена на висок глас, допускаха, че по този начин ще държат Звяра на дистанция. Светлините ги превръщаха в лесен прицел за индианците, но досега племената никога не бяха атакували по тъмно, защото се страхуваха от нощните демони, които изпълзяваха от човешките кошмари.

Надя, която имаше лек сън, спа няколко часа и се събуди след полунощ от похъркването на Кейт Колд. След като се убеди, че и лекарката не помръдва, заповяда на Бороба да остане на мястото й и се измъкна тихичко от палатката. Беше наблюдавала много внимателно хората от мъглата, решена да подражава на тяхното умение да се движат незабелязани; така откри, че това умение не се изразяваше само в прикриване на тялото, а бе свързано и усилие на волята да станеш нематериален и да изчезнеш. Необходимо й беше да се съсредоточи, за да достигне до умственото състояние на невидимост, при което можеш да застанеш на метър от друг човек, без да бъдеш забелязан. Тя знаеше кога постига това състояние, защото тогава усещаше тялото си много леко, след това сякаш се разтваряше, изчезваше отвсякъде. Беше й необходимо да се придържа към целта си, без да се разсейва, без да позволява на нервите си да я предадат — единственият начин да си скрит сред другите. След като излезе от палатката, трябваше да се промъкне на съвсем малко разстояние от пазачите, които обикаляха лагера; направи го без никакъв страх, защитена от невероятния мисловен обръч, който бе създала около себе си.

Усети се в безопасност едва в гората, осветена от бледата луна; имитира на два пъти крясъците на кукумявка и зачака. Малко след това усети до себе си мълчаливото присъствие на Уалимаи. Помоли магьосника да говори с хората от мъглата, за да ги убеди да се доближат до лагера и да се ваксинират. Не можеха да се крият безкрайно в сенките на дърветата, каза; дори и да се опитаха да построят ново селище, щяха да бъдат открити от „птиците от шум и вятър“. Обеща му, че тя ще държи настрана Рааканариуа и че Ягуар ще преговаря с нааб-ите. Разказа му, че нейният приятел има една могъща баба, но не се опита да му обясни силата да пишеш и да публикуваш в пресата — предположи, че шаманът няма да разбере за какво става дума, защото не познаваше писмеността и никога не беше виждал отпечатана страница. Ограничи се да каже, че тази баба е голяма магьосница в света на нааб, независимо, че нейната магия не действа много в Окото на Света.

Александър Колд, от своя страна, си легна в един хамак на чист въздух, малко настрана от останалите. Надяваше се, че през нощта индианците ще се свържат с него, но потъна в съня като камък. Сънува черния ягуар. Срещата с неговото тотемно животно беше толкова ясна и истинска, че на следващия ден не беше сигурен дали е сънувал, или това се беше случило в действителност. В съня си той ставаше от хамака и се отдалечаваше внимателно от лагера, без часовите да го забележат. Когато навлезе в гората, далеч от светлината на огъня и петромаксовите лампи, видя черната котка, застанала върху един дебел клон на огромно кестеново дърво; опашата й се поклащаше във въздуха, очите й блестяха в нощта като ослепителни топази така, както се бе явила в неговото видение, когато изпи вълшебния разтвор на Уалимаи. Със зъбите и ноктите си можеше да разкъса кайман, с мощните си мускули се носеше като вятъра, със силата и смелостта си можеше да се изправи пред всякакъв неприятел. Беше великолепно животно, царят на зверовете, син на Бащата Слънце, принц в митологията на Америка. В съня момчето спираше на няколко крачки от ягуара и така, както при първата среща в двора на Мауро Кариас, чуваше пещерния глас, който го поздравяваше с името му: „Александър… Александър…“ Гласът звучеше в мозъка му като гигантски бронзов гонг, повтаряйки отново и отново името му. Какво означаваше сънят? Какво беше посланието, което черният ягуар желаеше да му предаде?

Събуди се, когато вече всички в лагера бяха на крак. Реалният сън от предишната нощ го тревожеше, беше сигурен, че съдържа послание, но не успяваше да го разгадае. Единствената дума, която ягуарът бе произнасял при своите появявалия, беше неговото име — Александър. Нищо повече. Баба му се приближи с голяма чаша кафе с кондензирано мляко — нещо, което по-рано изобщо не би опитал, но сега му се струваше възхитителна закуска. В някакъв порив й разказа съня си.

— Защитник на хората — каза баба му. — Какво?

— Това означава името ти. Александър е гръцко име и означава защитник.

— Защо са ми дали това име, Кейт?

— Заради мен. Родителите ти искаха да те нарекат Джоузеф, като дядо ти, но аз настоях да те кръстят Александър, като Александър Велики — големия войн от античността. Хвърлихме една монета във въздуха и аз спечелих. Затова се казваш, както се казваш — обясни Кейт.

— Как ти хрумна, че трябва да нося това име?

— Има много жертви и благородни каузи, които трябва да се защитават в този свят, Александър. Едно хубаво име на войн помага да се бориш за правдата.

— Ще претърпиш несполука с мен, Кейт. Не съм герой.

— Ще видим — отвърна тя, подавайки му чашата.

Усещането, че са наблюдавани от стотици очи, изнервяше всички в лагера. В изминалите години различни държавни служители, изпратени, за да помогнат на индианците, бяха убивани от същите племена, които те се опитваха да защитят. Понякога първият контакт беше сърдечен, разменяха подаръци и храна, но внезапно индианците сграбчваха оръжията си и изненадващо нападаха. „Индианците са непредсказуеми и жестоки“ — каза капитан Ариосто, който беше напълно съгласен с теориите на Льоблан и поради това охраната не можеше да бъде свалена; трябваше да са непрекъснато в готовност.

Надя се намеси, за да каже, че хората от мъглата са различни, но никой не й обърна внимание.

Доктор Омайра Торес обясни, че през последните десет години работата й като лекар е била предимно сред миролюбиви племена; не знаеше нищо за тези индианци, които Надя наричаше хора от мъглата. Във всеки случай се надяваше да има повече късмет, отколкото в миналото, и да успее да ги ваксинира, преди да са се заразили. Призна, че при различни предишни случаи нейните ваксини пристигали прекалено късно. Инжектирала ги и въпреки това те се заразявали и няколко дни по-късно умирали със стотици.

В този момент Людовик Льоблан напълно беше изгубил търпение. Неговата мисия се бе оказала безполезна и той щеше да се върне с празни ръце, без новини за прословутия Звяр от Амазонка. Какво щеше да каже на издателите на Интернешънъл Джеографик? Че един войник е умрял, разкъсан при мистериозни обстоятелства, че са почувствали една доста неприятна миризма и че след неволно подхлъзване той се е озовал в екскрементите на неизвестно животно? Откровено казано, това не бяха много убедителни доказателства за съществуването на Звяра. Нямаше и какво да добави за индианците от региона, защото дори не ги беше видял. По най-глупав начин си беше загубил времето. Не му беше ясно кога ще се върне в университета, където го смятаха за герой и където беше защитен от ужилванията на пчели и други неприятности. Отношенията му с групата съвсем не бяха блестящи, а с Каракауе се превърнаха в пълна катастрофа. Наетият за негов личен асистент индианец престана да му вее с банановия лист още щом излязоха от Санта Мария де ла Ювия и вместо да го обслужва, той се постара да направи живота му по-труден. Льоблан го обвини, че му е сложил жив скорпион в джоба и мъртъв червей в кафето, също и че злонамерено го е завел на мястото, където го ужилиха пчелите. Останалите членове на експедицията търпяха професора, защото беше забавна гледка и можеха да му се подиграват под носа, без да се усети засегнат. Льоблан се взимаше много насериозно, и не можеше да си представи, че другите не го приемат така.

Мауро Кариас изпрати групи войници в различни посоки да претърсват джунглата. Мъжете тръгнаха с нежелание и много скоро се върнаха без новини от племето. Обследваха зоната от въздуха и с хеликоптерите, въпреки че Кейт Колд им даде да разберат, че шумът ще изплаши индианците. Писателката ги посъветва да чакат търпеливо: рано или късно индианците щяха да се върнат обратно в своето селище. Както Льоблан, и тя проявяваше повече интерес към Звяра, отколкото към индианците, защото трябваше да си напише статията.

— Знаеш ли нещо за Звяра, което не си ми казал, Александър? — попита тя внука си.

— Може би да, може би не… — отвърна момчето, без да се осмели да я погледне в очите.

— Що за отговор е това?

В този миг, по пладне, в лагера настана тревога: една фигура беше излязла от гората и плахо се приближаваше. Мауро Кариас й правеше приятелски знаци и я викаше, след като заповяда на войниците да отстъпят, за да не я изплашат. Фотографът Тимоти Брус подаде фотоапарата на Кейт Колд, а той взе една камера: първият контакт с едно племе беше уникален случай. Надя и Алекс познаха веднага посетителя, беше Ииоми, вожд на вождовете в Тапирауа-тери. Идваше сама, гола, невероятно стара, цялата набръчкана и без зъби, опираща се на една крива сопа, която й служеше за бастун, с кръглата корона от жълти пера, нахлупена до ушите. Стъпка по стъпка се доближи до стъписаните нааб. Мауро Кариас повика Каракауе и Матууе, за да ги попита дали познават племето, към което принадлежи тази жена, но никой не го знаеше. Надя излезе напред.

— Аз мога да говоря с нея — каза.

— Кажи й, че няма да им сторим зло, приятели сме на нейния народ, да дойдат да ни видят без оръжията си, защото имаме много подаръци за нея и останалите — каза Мауро Кариас.

Надя преведе свободно, без да споменава частта за оръжията, което не й се стори много добра идея, като имаше предвид количеството оръжия на войниците.

— Не искаме подаръци от нааб, искаме да си отидат от Окото на Света — отговори Ииоми твърдо.

— Безполезно е, няма да си тръгнат — обясни Надя на старицата.

— Тогава моите воини ще ги убият.

— Ще дойдат още, много повече, и всичките ти войни ще умрат.

— Моите воини са силни, тези нааб нямат лъкове, нито стрели; тежки и тромави са и са с меки глави, освен това се плашат като деца.

— Войната не е решението, вожде на вождовете. Трябва да преговаряме — умоляваше я Надя.

— Какво, по дяволите, говори дъртата? — попита Кариас нетърпеливо, защото от известно време момичето не превеждаше.

— Казва, че хората й не са яли в продължение на няколко дни и са много гладни — измисли напосоки Надя.

— Кажи й, че ще им дадем ядене колкото поискат.

— Страхуват се от оръжията — добави тя, въпреки че в действителност индианците никога не бяха виждали пистолет, нито пушка и не подозираха колко смъртоносни могат да бъдат те.

Мауро Кариас даде заповед на мъжете да оставят оръжията като знак на добра воля, но Льоблан, уплашен, се намеси, за да им напомни, че индианците имаха навика подло да нападат. Затова свалиха картечниците, но запазиха пистолетите на коланите си. Ииоми получи една гаванка с месо и царевица от ръцете на доктор Омайра Торес и се отдалечи натам, откъдето беше дошла. Капитан Ариосто се опита да я проследи, но за по-малко от минута тя сякаш се изпари сред растителността.

През останалата част от деня изчакваха, наблюдавайки гъсталака, без да видят никого, и в същото време трябваше да понасят предупрежденията на Льоблан, който очакваше контингент от канибали, готови да се стоварят отгоре им. Професорът, въоръжен до зъби и заобиколен от войници, стоеше разтреперан след посещението на една гола прабаба с шапка от жълти пера. Часовете минаваха без произшествия, с изключение на един момент на напрежение, който възникна, когато доктор Омайра Торес изненада Каракауе да бърка в нейните кутии с ваксини. Това не се случваше за първи път. Мауро Кариас се намеси, за да предупреди индианеца, че ако още веднъж го види близо до лекарствата, капитан Ариосто веднага ще го арестува.

Вечерта, когато вече смятаха, че старицата няма да се върне, пред лагера се материализира цялото племе на хората от мъглата. Първо видяха жените и децата — недосегаеми, слаби и тайнствени. Няколко секунди по-късно забелязаха мъжете, които в действителност бяха дошли по-рано и бяха застанали в полукръг. Изникнаха от нищото, неми и гневни, начело с Таама, боядисани като за война с червения цвят от кармина, с черния от въглена, с белия от варта и със зеления от растенията, украсени с пера, зъби, нокти и костилки, с всичките си оръжия в ръцете. Стояха по средата на лагера, но се сливаха толкова добре с всичко наоколо, че беше необходимо да напрегнеш очите си, за да ги видиш ясно. Бяха леки, ефирни, изглеждаха като едва изрисувани върху пейзажа, но нямаше съмнение, че същевременно бяха и свирепи.

Дълги минути двете групи се наблюдаваха взаимно в мълчание: от едната страна, прозрачните индианци и от другата — смутените чужденци. Най-накрая Мауро Кариас се събуди от транса и започна да действа, като даваше наставления на войниците да сервират храна и да раздават подаръци. Алекс и Надя с огорчение видяха как жените и децата приемат дрънкулките, с които се опитваха да ги примамят. Знаеха, че така, с тези невинни подаръци, започваше краят на племената. Таама и неговите войни стояха все така изправени, нащрек, без да пускат оръжията си. Най-опасни бяха дебелите им тояги, с които можеха да нападнат за секунди, докато прицелването със стрелата бе по-бавно и даваше време на войниците да стрелят.

— Обясни им това за ваксините, хубавице — нареди Мауро Кариас на момичето.

— Надя, казвам се Надя Сантос — повтори тя.

— За тяхно добро е, Надя, за да ги защитим — добави доктор Омайра Торес. — Ще ги е страх от иглите, но в действителност боли по-малко от ухапване на комар. Може би мъжете ще поискат да са първи, за да дадат пример на жените и децата…

— Защо вие не дадете пример? — попита Надя Мауро Кариас.

Перфектната усмивка, присъстваща постоянно върху загорялото лице на предприемача, изчезна след предизвикателството на момичето и за кратко през очите му премина някакво изражение на абсолютен ужас. Алекс, който наблюдаваше сцената, си помисли, че реакцията му е учудваща. Беше чувал за хора, които се страхуват от инжекции, но лицето на Кариас се изкриви така, сякаш бе видял Дракула.

Надя преведе и след дълги обсъждания, в които името на Рааканариуа се споменаваше много пъти, Ииоми прие да обмисли предложението и да се посъветва с племето. В този момент, когато бяха по средата на разговора за ваксините, Ииоми ненадейно прошепна недоловимо за чужденците нареждане и хората от мъглата се изпариха веднага с такава бързина, с каквато се бяха появили. Оттеглиха се в гората като сенки, без да се чуе нито една стъпка, нито една дума, нито едно бебешко хлипане. През останалата част от нощта войниците на Ариосто стояха на пост, очаквайки всеки момент атака.

Надя се събуди в полунощ, усещайки, че доктор Омайра Торес излиза от палатката. Предположи, че отива да свърши нуждите си сред храстите, но почувства сърцето си да бие тревожно и реши да я последва. Кейт Колд похъркваше в свойствения си дълбок сън и не усети движенията на съквартирантките си. Безшумна като котка, използвайки наскоро придобитото умение да става незабележима, Надя се придвижи напред. Скрита зад папратите, видя силуета на лекарката на слабата лунна светлина. Минута по-късно се доближи втора фигура и пред изненадания поглед на Надя прегърна лекарката през кръста и я целуна.

— Страх ме е — каза тя.

— Не се страхувай, любов моя. Всичко ще свърши добре. След няколко дни ще сме приключили тук и ще можем да се върнем в цивилизования свят. Знаеш вече, че имам нужда от теб…

— Наистина ли ме обичаш?

— Да, разбира се. Обожавам те, ще те направя много щастлива, ще имаш всичко, което пожелаеш.

Надя се върна скришом в палатката, легна на своята постелка и се престори на заспала.

Мъжът, който беше с доктор Омайра Торес, бе Мауро Кариас.

Сутринта хората от мъглата се върнаха. Жените носеха кошници с плодове и един голям мъртъв тапир, за да върнат получените предния ден подаръци. Войните се държаха по-небрежно и макар че не пускаха тоягите си, проявяваха същото любопитство като жените и децата. Гледаха отдалеч невероятните птици от шум и вятър, без да се доближават до тях, пипаха дрехите и оръжията на нааб, ровеха във вещите им, влизаха в палатките, позираха пред фотоапаратите, кичеха се с колиетата от пластмаса и пробваха очаровани мачететата и ножовете.

Доктор Омайра Торес прецени, че моментът е подходящ, за да започне своята работа. Помоли Надя да обясни още веднъж на индианците необходимостта да ги защитят от епидемии, но те не изглеждаха убедени. Единствената причина, поради която капитан Ариосто не ги принуди да се подчинят под дулата на оръжията, беше присъствието на Кейт Колд и Тимоти Брус; не можеше да прибягва до груба сила пред пресата, трябваше да пази поведение. Нямаше друг изход, освен да изчакат търпеливо безкрайните обсъждания между Надя Сантос и племето. Би било парадоксално да стреляш срещу тях, за да ги предпазиш да не умрат от дребна шарка; тази идея обаче не осени военния.

Надя напомни на индианците, че тя бе посочена от Ииоми за вожд, за да попречи на Рааканариуа, която имаше навика да наказва човеците с ужасни епидемии, така че трябваше да й се подчинят. Предложи да се подложи първа на убождането с ваксината, но Таама и неговите войни приеха това като обида. Те ще са първи — казаха най-накрая. С въздишка на облекчение тя преведе решението на хората от мъглата.

Доктор Омайра Торес нареди да поставят една маса на сянка и разположи своите спринцовки и флакони, докато Мауро Кариас се занимаваше с подреждането на племето в нишка, за да е сигурно, че никой няма да остане неваксиниран.

Междувременно Надя отведе настрани Алекс, за да му разкаже на какво бе станала свидетел предишната нощ. Никой от двамата не знаеше как да си обясни тази сцена, но се чувстваха донякъде предадени. Как беше възможно нежната Омайра Торес да има връзка с Мауро Кариас — човека, който носеше сърцето си в кесия? Стигнаха до заключението, че несъмнено Мауро Кариас е съблазнил добрата лекарка — не се ли говореше, че имал голям успех сред жените? Надя и Алекс не виждаха нищо привлекателно в този човек, но допускаха, че неговите маниери и неговите пари могат да измамят другите. Новината щеше да падне като бомба сред почитателите на лекарката — Сесар Сантос, Тимоти Брус и дори професор Людовик Льоблан.

— Това никак не ми харесва — каза Алекс.

— И ти ли ревнуваш? — пошегува се Надя.

— Не! — възкликна той възмутено — Но усещам нещо в гърдите си, някаква ужасна тежест.

— Това е от видението, което имахме заедно в златния град, помниш ли? След като изпихме сместа за колективно сънуване на Уалимаи, всички видяхме едно и също нещо, включително и Зверовете.

— Разбира се. Този сън приличаше на един друг, който сънувах преди да тръгна на това пътешествие: един огромен ястреб сграбчваше майка ми и я отнасяше в ноктите си. После го разтълкувах като болестта, която заплашва живота й — ястребът беше смъртта. В тепуи сънувахме, че Рааканариуа счупва клетката, в която е затворена, и че индианците са завързани за дърветата, спомняш ли си?

— Да, и нааб-ите носеха маски. Какво означават маските, Ягуар?

— Тайна, лъжа, предателство.

— Защо мислиш, че Мауро Кариас има толкова голям интерес да ваксинира индианците?

Въпросът увисна във въздуха като стрела, спряна по време на полет. Двете деца се спогледаха ужасени. В един миг на просветление прозряха ужасния капан, в който бяха попаднали всички: Рааканариуа беше епидемията. Смъртта, която застрашаваше племето, не беше митологична птица, а нещо много по-конкретно и близко. Изтичаха до центъра на селището, където доктор Омайра Торес насочваше иглата на своята спринцовка към ръката на Таама. Без да мисли, Алекс се хвърли като метеорит върху война, събаряйки го по гръб на земята. Таама се изправи на крака с един скок и вдигна сопата, за да смаже момчето като дървеница, но викът на Надя спря оръжието във въздуха.

— Не! Не! Там е Рааканариуа! — изкрещя момичето, сочейки стъклениците с ваксината.

Сесар Сантос си помисли, че дъщеря му е полудяла и се опита да я задържи, но тя се измъкна от ръцете му и изтича, за да застане до Алекс, пищейки и удряйки с юмруци Мауро Кариас, който се изпречи на пътя й. Бързо се опита да обясни на индианците, че е сбъркала и че ваксините няма да ги спасят, напротив, щяха да ги убият, защото Рааканариуа бе в спринцовките.

18

Петна от кръв

Доктор Омайра Торес не загуби самообладание. Тя каза, че всичко това са някакви детски фантазии, горещината им била размътила главите, и заповяда на капитан Ариосто да ги отведе. Веднага се зае да продължи със задачата си, която бяха прекъснали, независимо че настроението на племето вече бе напълно променено. В момента, когато капитан Ариосто бе готов да даде заповед за стрелба, докато войниците задържаха Надя и Алекс, напред излезе Каракауе, който не бе произнесъл повече от половин дузина думи по време на цялото пътуване.

— Един момент! — извика.

Сред всеобщото объркване, мъжът, който бе произнесъл половин дузина думи по време пътуването, съобщи, че е служител в Департамента за защита на индианците, и обясни подробно, че неговата мисия се състояла в това, да проучи защо племената в Амазонка, особено онези, които живеят близо до находищата на злато и диаманти, загиват масово. Подозирал от известно време Мауро Кариас — човека, който най-много се облагодетелствал от експлоатацията на района.

— Капитан Ариосто, реквизирайте ваксините! — заповяда Каракауе. — Ще изискам да бъдат изследвани в лаборатория. Ако съм прав, тези ампули не съдържат ваксина, а смъртоносни дози от вируса на морбили.

Вместо отговор, капитан Ариосто насочи оръжието си и стреля в гърдите на Каракауе. Служителят падна мъртъв на място. Мауро Кариас блъсна доктор Омайра Торес, извади оръжието си и в мига, в който Сесар Сантос се втурна, за да прикрие с тялото си жената, изпразни пистолета си в подредените на масата стъкленици, разбивайки ги на парченца. Течността се разля по земята.

Събитията протекоха с такава бързина, че после никой не можа да разкаже какво точно е станало, всеки имаше различна версия. Камерата на Тимоти Брус регистрира част от случилото се, а останалото се запази в апарата, който държеше Кейт Колд.

Като видяха счупените стъкленици, индианците помислиха, че Рааканариуа е избягала от затвора си и ще се върна под формата на птица канибал, за да ги погълне. Преди някой да успее да го спре, Таама нададе страховит вик и стовари ужасяващо тоягата си върху главата на Мауро Кариас, който се срути като чувал на земята. Капитан Ариосто насочи оръжието си срещу Таама, но Алекс се втурна към краката му, а маймунката на Надя Бороба, скочи в лицето му. Куршумите на капитана се загубиха във въздуха, давайки време на Таама да отстъпи, защитен от своите войни, които вече бяха грабнали лъковете си.

За няколкото секунди забавяне, през които войниците се организираха и извадиха пистолетите от кобурите, племето се разпръсна. Жените и децата избягаха като катерици, изчезвайки сред растителността, а мъжете успяха да изстрелят няколко стрели, преди и те да избягат. Войниците гърмяха напосоки, докато Алекс все още се бореше с Ариосто на земята, а Надя и Бороба му помагаха. Капитанът му нанесе удар в челюстта с дулото на пистолета и го остави полузашеметен, след това се освободи от Надя и маймунката с шамари. Кейт Колд се притече на помощ на внука си, измъквайки го далече от центъра на стрелбата. Сред крясъците и суматохата никой не чуваше командите на Ариосто.

За няколко минути селището беше окървавено: имаше трима войници, ранени със стрели, и няколко убити индианци, освен трупа на Каракауе и безжизненото тяло на Мауро Кариас. Една жена бе паднала, пронизана от куршумите, и детето, което носеше в ръцете си, лежеше на земята на крачка от нея. Людовик Льоблан, който от момента на появата на племето беше стоял на безопасно разстояние, прикрит зад едно дърво, реагира най-неочаквано. Дотогава той се беше държал като кълбо от нерви, но при вида на детето, изложено на насилието, изведнъж придоби смелост, пресече тичешком бойното поле и вдигна в ръцете си нещастното създание. Беше бебе на няколко месеца, опръскано с кръвта на майка си, което отчаяно пищеше. Льоблан остана там, сред хаоса, държейки го притиснато до гърдите си, и разстроен трепереше от гняв. Неговите най-лоши кошмари се бяха преобърнали: не индианците бяха диваци, а те самите. Най-накрая се доближи до Кейт Колд, която се опитваше да изплакне окървавената уста на своя внук с малко вода, и й подаде детето.

— Хайде, Колд, вие сте жена, ще знаете какво да правите с това — й каза.

Изненадана, писателката взе детето, като го държеше в опънатите си ръце, сякаш беше ваза. Толкова години бяха минали, откакто не беше държала такова създание в ръцете си, че не знаеше какво да прави с него.

Надя вече беше успяла да се изправи на крака и наблюдаваше бойното поле, осеяно с тела. Доближи се до индианците, опитвайки се да ги разпознае, но баща й я накара да се отдръпне, като я прегръщаше, викаше я по име, шепнеше й успокоителни думи. Надя успя да види, че Ииоми и Таама не са сред труповете и си помисли, че хората от мъглата могат все още да разчитат на двама от своите вождове, защото другите двама — Орлицата и Ягуара, ги бяха провалили.

— Застанете всички до това дърво! — заповяда капитан Ариосто на членовете на експедицията. Военният беше пребледнял, ръката, в която държеше оръжието си, трепереше. Нещата бяха приели много лош обрат.

Кейт Колд, Тимоти Брус, професор Льоблан и двете деца му се подчиниха. Алекс имаше счупен зъб, устата му бе пълна с кръв и все още беше замаян от удара с дулото по челюстта. Надя изглеждаше в състояние на шок, със стаен в гърдите си вик и очи, втренчени в мъртвите индианци и във войниците, които агонизираха проснати на земята. Доктор Омайра Торес, чужда на всичко, което я заобикаляше, и окъпана в сълзи, придържеше в скута си главата на Мауро Кариас. Целуваше лицето му, умолявайки го да не умира, да не я оставя, докато дрехите й се напояваха с кръв.

— Щяхме да се женим… — повтаряше като в транс.

— Лекарката е съучастник на Мауро Кариас. Нея е имал предвид, когато каза, че негово доверено лице пътува с експедицията, спомняш ли си? А ние обвинявахме Каракауе! — прошепна Алекс на Надя, но тя, потопена в ужаса, не можеше да го чуе.

Момчето разбра, че планът на предприемача да премахне индианците с помощта на епидемия от дребна шарка се е нуждаел от съдействието на доктор Торес. От няколко години индианците измираха масово, жертва на тази и други болести, независимо от усилията на властите да ги защитят. Щом плъзнеше някоя епидемия, нищо не можеше да се направи, защото индианците нямаха защитни сили; бяха живели изолирани в продължение на хиляди години и имунната им система не издържаше на вирусите на белите. И най-обикновената настинка можеше да ги убие за няколко дни, а с много по-голяма сила — другите, по-сериозни болести. Лекарите, които изследваха проблема, не разбираха защо нито една от взетите превантивни мерки не дава резултат. Никой не можеше да предположи, че Омайра Торес — лицето, натоварено да ваксинира индианците, беше тази, която им инжектираше смъртта, за да може любовникът й да си присвоява земите им.

Жената беше унищожила няколко племена, без да събуди подозрения, така както възнамеряваше да направи и с хората от мъглата. Какво й беше обещал Кариас, за да извърши толкова голямо престъпление? Може би не го беше направила за пари, а само от любов към този мъж. Във всеки случай, от любов или от алчност, резултатът беше един и същ: стотици избити мъже, жени и деца. Ако не беше Надя Сантос, която видя Омайра Торес и Мауро Кариас да се целуват, намеренията на тази двойка нямаше да бъдат разкрити. И благодарение на навременната намеса на Каракауе, който плати за това с живота си, планът пропадна.

Сега Александър Колд разбираше ролята, която Мауро Кариас бе определил на членовете на експедицията на Интернешънъл Джеографик. Две седмици след ваксинирането на индианците с вируса на дребната шарка, епидемията щеше да плъзне сред племето и заразата щеше да се разпространи с голяма бързина и в други селища. Тогава лекомисленият професор Людовик Льоблан щеше да засвидетелства пред световната преса, че е присъствал по време на първия контакт с хората от мъглата. Никой нямаше да бъде обвинен: бяха взели необходимите предпазни мерки, за да защитят селото. Антропологът, подкрепен от репортажа на Кейт Колд и снимките на Тимоти Брус, можеше да докаже, че всички членове на племето са били ваксинирани. Пред очите на света епидемията щеше да изглежда като неизбежна катастрофа, никой не би допуснал съществуването на друга причина и по този начин Мауро Кариас си осигуряваше да няма разследване от правителството. Беше чист и ефикасен начин за унищожение, не оставяше кървави следи както куршумите и бомбите, които в продължение на години бяха употребявани срещу индианците, за да се „изчисти“ територията по Амазонка, проправяйки пътя на миньорите, трафикантите, заселниците и авантюристите.

Като чу разобличението на Каракауе, капитан Ариосто изгуби разсъдъка си и в порив на паника го уби, за да защити Кариас, да защити и себе си. Действаше със сигурността, която му даваше униформата. В този отдалечен и почти безлюден край, докъдето не стигаше дългата ръка на закона, никой не оспорваше думата му. Това му даваше опасна власт. Беше груб и безскрупулен човек, който години наред бе прекарал по гранични застави, беше свикнал с насилието. И сякаш оръжието на колана му и положението му на длъжностно лице не бяха достатъчни, разчиташе и на покровителството на Мауро Кариас. От своя страна предприемачът имаше връзки в най-високите сфери на правителството, принадлежеше към управляващата класа, имаше много пари и престиж, никой не му търсеше сметка. Съдружието между Ариосто и Кариар беше изгодно и за двамата. Капитанът си правеше сметка след по-малко от две години да свали униформата и да се премести да живее в Маями, превърнал се в милионер; но сега Мауро Кариас лежеше със смазана глава и не можеше да го защити. Това означаваше край на неговата ненаказуемост. Щеше да се наложи да дава обяснения пред правителството за убийството на Каракауе и на тези индианци, които лежаха проснати посред лагера.

Кейт Колд, все още с бебето на ръце, си даде сметка, че нейният живот, както и животът на останалите членове на експедицията, включително и на децата, е изложен на голяма опасност, защото Ариосто трябваше на всяка цена да избегне разгласяването на случилото се в Тапирауа-тери. Вече не можеше просто да полее телата с нафта, да ги подпали и да ги обяви за изчезнали. Сметките на капитана се бяха объркали: присъствието на експедицията на Интернешънъл Джеографик бе престанало да бъде предимство и се бе превърнало в тежък проблем. Необходимо бе да се освободи от свидетелите, но трябваше да го направи много предпазливо, не можеше да ги екзекутира, разстрелвайки ги, без да си създаде големи проблеми. За нещастие на чужденците, те се намираха много далеч от цивилизацията, където капитанът лесно би могъл да прикрие следите си.

Кейт Колд беше сигурна, че ако военният реши да ги убие, войниците нямаше да си мръднат и пръста, за да му попречат, нито щяха да се осмелят да издадат своя началник. Джунглата щеше да погълне всички улики за престъплението. Не можеха да стоят със скръстени ръце и да чакат контролния изстрел на убиеца в главата на убития, трябваше да направят нещо. Нямаше нищо за губене, положението не можеше да стане по-лошо. Ариосто беше злодей и освен това бе нервен, можеше да ги постигне съдбата на Каракауе. Кейт нямаше определен план, но реши, че първото, което трябва да направи, е да създаде смут в противниковите редици.

— Капитане, мисля че най-спешното, което трябва да се направи, е тези мъже да се изпратят в болница — предложи, сочейки Кариас и ранените войници.

— Млъкни, жено! — излая в отговор военният.

Независимо от това, след няколко минути Ариосто се разпореди да качат Мауро Кариас и тримата войници в един хеликоптер. Заповяда на Омайра Торес да се опита да измъкне стрелите от ранените, преди да ги натоварят, но лекарката изобщо не му обърна внимание: имаше очи само за издъхващия си любовник. Кейт Колд и Сесар Сантос се заеха със задачата да направят тампони от парцали, за да спрат по-нататъшната загуба на кръв от нещастните войници.

Докато военните маневрираха, за да настанят ранените в хеликоптера, и се опитваха напразно да се свържат по радиото със Санта Мария де ла Ювия, Кейт обясни тихо на професор Льоблан своите опасения относно ситуацията, в която се намираха. И антропологът беше стигнал до същите заключения като нея: бяха изложени на по-голям риск в ръцете на Ариосто, отколкото на индианците или на Звяра.

— Да можехме само да избягаме в джунглата… — прошепна Кейт.

За първи път човекът я изненада с разумна реакция. Кейт беше толкова свикнала с вечното недоволство и избухванията на професора, че като го видя спокоен, му отстъпи лидерството почти автоматично.

— Това би било лудост — отвърна Льоблан уверено. — Единственият начин да се измъкнем оттук е с хеликоптер. Ключът е Ариосто. За наш късмет, той е невеж и тщеславен, това работи в наша полза. Трябва да се преструваме, че не го подозираме, и да го победим с хитрост.

— Как? — попита писателката недоверчиво.

— Като го манипулираме. Уплашен е, така че ще му предоставим възможността да си спаси кожата и освен това да излезе оттук като герой — каза Льоблан.

— Никога! — възкликна Кейт.

— Не ставай глупава, Колд. Така ще му представим нещата, което не означава, че ще го изпълним. Веднъж в безопасност, далеч от тази страна, Людовик Льоблан ще бъде първият, който ще разкрие жестокостите, извършвани с тези нещастни индианци.

— Виждам, че вашето мнение за индианците малко се е променило — измърмори Кейт Колд.

Професорът не я удостои с отговор. Изпъчи се с целия си дребен ръст, оправи си ризата, опръскана с кал и кръв, и се насочи към капитан Ариосто.

— Как ще се върнем в Санта Мария де ла Ювия, многоуважаеми капитане? Няма да се поберем всички във втория хеликоптер — каза той, сочейки войниците и групата, която чакаше до дървото.

— Не си пъхайте носа! Тук аз давам заповедите! — ревна Ариосто.

— Разбира се! Облекчение е, че вие сте натоварен с това, капитане, иначе бихме се оказали в много трудна ситуация — каза меко Льоблан. Ариосто, неспокоен, нададе ухо. — Ако не беше вашият героизъм, щяхме всички да попаднем в ръцете на индианците — добави професорът.

Ариосто, вече малко по-спокоен, преброи хората, видя, че Льоблан има право, и реши да изпрати половината от контингента войници с първия полет. Така остана само с пет човека плюс членовете на експедицията, които не представляваха опасност, тъй като не бяха въоръжени. Машината потегли, като вдигна облаци червеникав прах, издигайки се към небето.

Надя Сантос наблюдаваше случващото се, прегърнала баща си и Бороба. Съжаляваше, че остави талисмана на Уалимаи в гнездото с кристалните яйца, защото без защитата на амулета се чувстваше загубена. Изведнъж започна да крещи като кукумявка. Объркан, Сесар Сантос си помисли, че нещастната му дъщеря бе изтърпяла прекалено много емоции и те са предизвикали нервната й криза. Битката, разразила се в селото, беше много жестока, стенанията на ранените войници и споменът за кръвта на Мауро Кариас бяха смразяващ спектакъл; телата на индианците все още лежаха проснати там, където ги бяха повалили, без някой да се опита да ги прибере. Водачът реши, че Надя е разстроена от бруталността на случилото се; нямаше друго обяснение за тези писъци на момичето. За разлика от него Александър Колд трябваше да прикрие усмивка на гордост, като чу своята приятелка: Надя прибягваше до последния възможен спасителен ход.

— Дай ми лентите от фотоапарата! — нареди капитан Ариосто на Тимоти Брус.

За фотографа това беше равнозначно да му поискат живота. Беше фанатик по отношение на негативите си — никога не се беше разделял с нито един от тях, бе подредил всичките много внимателно в ателието си в Лондон.

— Струва ми се великолепно, че взимате предпазни мерки, за да не се загубят тези ценни негативи, капитан Ариосто — намеси се Льоблан. — Те са доказателството за това, което се случи тук, за това, как този индианец нападна сеньор Кариас, как паднаха вашите смели войници, улучени от стрелите, как вие самият бяхте принуден да стреляте срещу Каракауе.

— Този мъж се набърка там, където не му е работа! — извика капитанът.

— Разбира се! Беше луд. Искаше да попречи на доктор Торес да изпълни задълженията си. Неговите обвинения бяха налудничави! Съжалявам, че ампулите с ваксината се изпотрошиха по време на борбата. Сега никога няма да разберем какво съдържаха и няма да може да се докаже, че Каракауе лъжеше — каза лукаво Льоблан.

Ариосто направи странна гримаса, която при други обстоятелства можеше да изглежда и като усмивка. Закачи оръжието на колана си, отложи въпроса за негативите и за първи път престана да отговаря крещейки. „Току виж, тези чужденци не подозират нищо, оказаха се много по-глупави, отколкото смятах“ — си измърмори той.

Кейт Колд следеше диалога между антрополога и военния със зяпнала уста. Никога не беше допускала, че смотаният Льоблан е в състояние да прояви такова хладнокръвие.

— Надя, моля те, млъкни — помоли Сесар Сантос, когато Надя повтори вика на кукумявката за десети път.

— Предполагам, че ще прекараме тук нощта. Желаете ли да приготвим нещо за вечеря, капитане? — предложи любезно Льоблан.

Военният им разреши да се движат из лагера, за да направят вечерята, но заповяда да не се отдалечават извън един радиус от трийсетина метра, където можеше да ги вижда. Разпореди на войниците да приберат мъртвите индианци и да ги сложат всички заедно на едно и също място; на следващия ден можеха да ги погребат или да ги изгорят. Тези нощни часове щяха да му осигурят време да вземе решение как да постъпи с чужденците. Сантос и дъщеря му можеха да изчезнат без някой да задава въпроси, но с останалите трябваше да бъде предпазлив. Людовик Льоблан беше някакво светило, а възрастната жена и момчето бяха американци. От опит знаеше, че когато нещо се случи на някой американец, винаги имаше разследване; тези арогантни янки се смятаха за господари на света.

Макар че професор Льоблан бе дал идеята, Сесар Сантос и Тимоти Брус приготвяха вечерята, защото антропологът беше неспособен да свари и яйце. Кейт Колд се извини, обяснявайки, че може да прави само кюфтета, а тук не разполага с продукти; освен това беше много заета, опитвайки се да нахрани бебето с лъжичка с един разтвор от вода и кондензирано мляко. През това време Надя седеше, наблюдаваше гъсталака и повтаряше от време на време крясъка на кукумявка. След една нейна дискретна заповед Бороба скочи от ръцете й и се затича напред, изгубвайки се в гората. Половин час по-късно капитан Ариосто си спомни за негативите и принуди Тимоти Брус да му ги предаде под претекста, който Льоблан му беше подсказал: в неговите ръце те са на сигурно място. Безполезно беше английският фотограф да се разправя и дори да се опитва да го подкупи — военният беше непреклонен.

Ядоха на смени, докато войниците пазеха; после Ариосто се разпореди членовете на експедицията да спят в палатките, където щяха да са малко по-защитени в случаи на нападение, както каза, макар че истинската причина беше, че така можеше да ги контролира по-добре. Надя и Кейт Колд с бебето заеха една от палатките, Людовик Льоблан, Сесар Сантос и Тимоти Брус — другата. Капитанът не беше забравил нападението на Алекс и сляпо го бе намразил. По вина на тези хлапаци, особено на проклетото американско момче, той се намираше в тази ужасна каша; мозъкът на Мауро Кариас беше станал на пихтия, индианците избягаха и неговите планове да живее в Маями като милионер бяха сериозно заплашени.

Александър представляваше опасност за него и той трябваше да бъде наказан. Реши да го отдели от останалите и даде заповед да го вържат за едно дърво в края на лагера, далеч от палатките и от останалите членове на групата, далеч и от петромаксовите лампи. Кейт Колд започна бясно да протестира срещу начина, по който се отнасяха към нейния внук, но капитанът я накара да млъкне.

— Може би така е по-добре, Кейт. Ягуар е много съобразителен, сигурно ще му хрумне как да избяга — прошепна Надя.

— Ариосто смята да го убие през нощта, сигурна съм — отвърна писателката, трепереща от гняв.

— Бороба отиде да търси помощ — каза Надя.

— Смяташ, че тази маймунка ще ни спаси? — изсумтя Кейт.

— Бороба е много умна.

— Дете, не си наред с главата! — възкликна бабата.

Минаха няколко часа без някой в лагера да заспи, с изключение на бебето, изтощено от плач. Кейт Колд го беше настанила върху един вързоп с дрехи, питайки се какво да прави с това нещастно същество: последното което желаеше в живота си, беше да се нагърби с едно сираче. Писателката стоеше нащрек, убедена, че всеки момент Ариосто може да убие първо внука й, после останалите, а може би в обратен ред: първо тях, а след това да отмъсти на Алекс с някаква бавна и ужасяваща смърт. Този мъж беше много опасен. Тимоти Брус и Сесар Сантос също бяха залепиш ушите си до платнището на палатката, опитвайки се да отгатнат движенията на войниците навън. Професор Людовик Льоблан, за разлика от тях, излезе от своята палатка с извинението, че трябва да свърши нуждите си, и остана да разговаря с капитан Ариосто. Антропологът съзнаваше, че с всеки изминал час рискът за тях се увеличава и си струва да се опита да разсее капитана; покани го на партия карти и да си поделят бутилка водка, доставена от Кейт Колд.

— Не се опитвайте да ме напиете, професоре — предупреди го Ариосто, но напълни чашата си.

— Как можа да ви хрумне, капитане! Една глътка водка не може да навреди на човек като вас. Нощта е дълга, можем дори да се позабавляваме малко — отвърна Льоблан.

19

Защитата

Както често се случваше на високото плато, със залеза на слънцето температурата рязко падна. Войниците, свикнали с топлината на ниските земи, трепереха в своите дрехи, които бяха все още влажни от вечерния дъжд. Никой не спеше, по заповед на капитана всички трябваше да бъдат на пост около лагера. Стояха нащрек, стиснали оръжията с двете си ръце. Вече не се страхуваха само от демоните на джунглата или от появата на Звяра, а също и от индианците, които можеха всеки момент да се върнат, за да отмъстят за своите мъртви. Те имаха предимството на огнестрелните оръжия, но другите познаваха терена и притежаваха ужасяващото умение да изникват от нищото, като наказани души. Ако не бяха телата, струпани заедно до едно дърво, щяха да мислят, че те не са хора и че куршумите не могат да им навредят. Войниците чакаха тревожни утрото, за да си тръгнат, излитайки от тук възможно най-рано; в мрака времето течеше много бавно и шумовете от заобикалящата ги гора ставаха страховити.

Кейт Колд, седнала с кръстосани крака до спящото в палатката на жените дете, мислеше как да помогне на своя внук и как да излезе жива от Окото на Света. През платнището на палатката се процеждаше слабата светлина на огъня и писателката можеше да различи силуета на Надя, завита с жилетката на баща си.

— Ще изляза сега… — прошепна момичето.

— Не можеш да излизаш! — спря я писателката.

— Никой няма да ме види, мога да ставам незабележима.

Кейт Колд хвана момичето за ръцете, убедена че тя бълнува.

— Надя, чуй ме… Не си невидима. Никой не е невидим, това са фантазии. Не можеш да излезеш оттук.

— Напротив, мога. Не вдигайте шум, госпожо Колд. Пазете детето докато се върна, после ще го предадем на племето — прошепна Надя. В нейния глас имаше толкова сигурност и спокойствие, че Кейт не посмя да я задържи.

Надя Сантос се съсредоточи първо в онова мисловно състояние на невидимост, както се бе научила от индианците — доведе тялото си до нещо нематериално, до прозрачен дух. След това отвори тихо платнището на палатката и се измъкна навън, предпазвана от сенките. Промъкна се като потайна невестулка на няколко метра от масата, където професор Льоблан и капитан Ариосто играеха на карти, мина пред въоръжените пазачи, които обикаляха лагера, мина покрай дървото, на което беше вързан Алекс, и никой не я видя. Момичето се отдалечи от колебливия кръг светлина, идваща от лампите и огъня, и изчезна между дърветата. Скоро крясъкът на една кукумявка прекъсна квакането на жабите.

Алекс, също като войниците, трепереше от студ. Краката му бяха изтръпнали, а ръцете — подути от въжетата, стегнати около китките му. Болеше го челюстта, чувстваше обтегнатата си кожа, вероятно имаше ужасна подутина. Напипваше с езика си счупения зъб и усещаше издутия си венец, където беше попаднал ударът с приклада на капитана. Опитваше се да не мисли за многото часове на мрак, които се простираха пред него, нито за възможността да бъде убит. Защо Ариосто го беше отделил от останалите? Какво възнамеряваше да прави с него? Искаше да се преобрази в черния ягуар, да притежава силата, жестокостта, гъвкавостта на голямата котка, да се превърне в мускули, нокти и зъби, за да застане пред Ариосто. Помисли си за бутилката лечебна вода, която чакаше в чантата му, и че трябва да излезе жив от Окото на Света, за да я отнесе на майка си. Споменът за семейството му беше смътен, като размития образ на снимка, излязла не на фокус, в която лицето на майка му беше едва едно бледо петънце.

Започна да клюма, победен от умората, когато изведнъж усети, че го докосват малки ръчички. Изправи се стреснат. В тъмнината успя да разпознае Бороба, която душеше във врата му, прегръщаше го и скимтеше тихичко в ухото му. „Бороба, Бороба“ — прошепна момчето, толкова развълнувано, че очите му се напълниха със сълзи. Беше само една маймунка с размерите на катеричка, но присъствието й предизвика в него вълна от надежда. Остави се на ласките на животинчето, истински ободрен. Тогава си даде сметка, че усеща и нечие друго присъствие — едно невидимо и мълчаливо присъствие, прикрито в сянката на дървото. Първо помисли, че е Надя, но след това си даде сметка, че това бе Уалимаи. Дребният старец стоеше спотаен до него, можеше да усети мириса му на пушек, но колкото и да напрягаше зрението си, не го виждаше. Шаманът постави едната си ръка на гърдите му, сякаш търсеше туптенето на сърцето. Тежестта и топлината на тази приятелска ръка дадоха на момчето сила, почувства се по-спокоен, престана да трепери и започна да мисли по-ясно. Ножчето, ножчето, прошепна. Чу изщракването на метала при отварянето и скоро острието на ножчето започна да се хлъзга по въжетата. Не мърдаше. Беше тъмно, а и Уалимаи никога не бе използвал нож, можеше да нареже китките му, но след минута старецът вече бе прерязал шнура и го хвана за ръка, за да го отведе в гората.

В лагера капитан Ариосто бе приключил играта на карти и бутилката водка вече беше празна. На Людовик Льоблан не му хрумваше как да продължи да отвлича вниманието му, а до разсъмването оставаха още много часове. Алкохолът не беше замаял военния, както очакваше — наистина имаше стоманени вътрешности. Предложи му да използват радиопредавателя и да видят дали могат да се свържат с поделението в Санта Мария де ла Ювия. Доста време въртяха копчето на апарата посред един оглушителен статичен шум, но беше невъзможно да се свържат с оператора. Ариосто беше разтревожен; за него не беше изгодно да отсъства от поделението, трябваше да се върне колкото може по-рано, необходимо бе да направлява версиите на войниците за случилото се в Тапирауа-тери. Какво щяха да разказват неговите мъже? Трябваше да изпрати рапорт на началниците си в армията и да се срещне с пресата преди да са тръгнали слухове. Омайра Торес си беше тръгнала, мърморейки за вируса на морбили. Ако проговореше, той щеше да изгори! „Каква глупава жена!“ — измърмори капитанът.

Ариосто заповяда на антрополога да се върне в палатката си, направи една обиколка из лагера, за да се увери, че неговите мъже стояха на пост, както се полагаше, и след това се насочи към дървото, на което бяха вързали американското момче, склонен да се позабавлява малко за негова сметка. В същия момент миризмата го удари като с бухалка. Попадението го просна по гръб на земята. Опита да вдигне ръка към колана си, за да извади оръжието, но не можа да помръдне. Плисна го зловонна вълна, сърцето му избухна в гърдите и после — нищо. Потъна в безсъзнание. Не успя да види Звяра, изправен на три крачки от него, който го напръска директно със смъртоносната смрад на своите жлези.

Задушаващото зловоние на Звяра нахлу в останалата част на лагера, поваляйки първо войниците, а после и онези, които бяха защитени от платнището на палатките. След по-малко от две минути никой не бе останал на крака. За няколко часа страховита тишина завладя Тапирауа-тери и близката джунгла, където дори птиците и животните избягаха, уплашени от смрадта. Двата Звяра, които бяха атакували едновременно, се оттеглиха с обичайната си мудност, но тяхната миризма се задържа през по-голямата част от нощта. В тези часове никой в лагера не успя да разбере какво се е случило, защото едва на следващата сутрин разсъдъкът им се възвърна. По-късно видяха следите и успяха да стигнат до някои заключения.

Алекс с Бороба, покатерена на раменете му, следваше Уалимаи, като се движеше под сенките, пазеше се от растенията, докато мигащите светлини на лагера не изчезнаха напълно. Шаманът напредваше, сякаш бе посред бял ден, може би следвайки своята съпруга — ангел, която Алекс не можеше да види. Промушваха се между дърветата доста време и най-накрая старецът стигна до мястото, където беше оставил Надя да го чака. Надя Сантос и шаманът бяха общували чрез крясъците на кукумявка през голяма част от вечерта и нощта, докато тя успя да излезе от лагера, за да се срещнат. Като се видяха, младите приятели се прегърнаха, а в същото време Бороба се залепи за стопанката си, надавайки радостни писъци. Уалимаи потвърди това, което вече знаеха: племето наблюдаваше лагера, но се бяха научили да се страхуват от магията на нааб и не смееха да се изправят срещу тях. Войните бяха толкова близо, че бяха чули бебешкия плач, така както чуваха и зова на мъртвите, които още не бяха получили достойно погребение. Духовете на убитите мъже и жената продължаваха да стоят залепени за телата, каза Уалимаи; те не могат да се отделят, без подходяща церемония и без да бъдат отмъстени. Алекс му обясни, че единствената възможност за индианците беше да атакуват нощем, защото през деня нааб-ите щяха да използват птицата от шум и вятър, за да обикалят Окото на Света, докато ги открият.

— Ако нападнат сега, някои ще умрат, но иначе цялото племе ще бъде унищожено — каза Алекс и добави, че той е готов да ги води и да се бори заедно с тях, затова беше посочен — и той също е войн.

— Вожд за война: Таама. Вожд за преговори с нааб: ти — отвърна Уалимаи.

— Късно е за преговори. Ариосто е убиец.

— Ти каза, че някои нааб са злосторници, а други нааб са приятели. Къде са приятелите? — настоя магьосникът.

— Баба ми и някои мъже от лагера са приятели. Капитан Ариосто и неговите войници са неприятели. С тях не можем да преговаряме.

— Баба ти и нейните приятели трябва да преговарят с нааб-ите неприятели.

— Приятелите нямат оръжия.

— Нямат ли магия?

— В Окото на Света нямат много магии. Но има други приятели с много магия далеч оттук, в градовете, в други части на света — обясни Александър Колд, отчаян от ограниченията на езика.

— Тогава трябва да отидеш при тези приятели — обобщи старецът.

— Как? Хванати сме тук!

Уалимаи повече не отговори на други въпроси. Остана клекнал да гледа нощта, съпроводен от своята съпруга, която беше приела най-прозрачна си форма, така че нито едно от двете деца не можеше да я види. Алекс и Надя прекараха останалото време без да спят, силно притиснати, опитвайки се да си предадат взаимно топлина, без да говорят, защото имаше много малко за казване. Мислеха за участта, отредена на Кейт Колд, Сесар Сантос и другите членове на тяхната група; мислеха за обречените хора от мъглата, мислеха за ленивците столетници и за златния град; мислеха за лековитата вода и кристалните яйца. Какво щеше да стане с тях двамата, заобиколени от джунглата?

Изведнъж до тях достигна полъх от ужасната миризма, омекотена от разстоянието, но съвършено разпознаваема. Скочиха на крака, но Уалимаи не помръдна, сякаш го беше очаквал.

— Това са Зверовете! — възкликна Надя.

— Може би да, а може би не — каза невъзмутимо шаманът.

Остатъкът от нощта се проточи много дълго. Преди разсъмване силно застудя и на двамата младежи, свити на топка заедно с Бороба, им тракаха зъбите, докато старият магьосник, неподвижен, с поглед, изгубен в сенките, чакаше. При първите признаци на развиделяването се събудиха маймуните и птиците и тогава Уалимаи даде знак за тръгване. Следваха го между дърветата известно време, докато стигнаха до лагера, когато слънчевата светлина вече пробиваше през листата. Огънят и лампите бяха загасени, нямаше признаци на живот и миризмата все още просмукваше въздуха, сякаш сто сорили в един и същи момент бяха опръскали мястото. Закривайки лицата си с ръце, навлязоха в очертанията на онова, което доскоро беше кроткото селище Тапирауа-тери. Палатките, масата, кухнята — всичко лежеше разпиляно по земята; навсякъде се търкаляха остатъци от храна, но нито една маймуна или птица не чоплеше между тях, защото не се осмеляваха да пристъпят сред страховитото зловоние на Зверовете. Дори Бороба се отдръпна надалеч, крещейки и подскачайки. Уалимаи показа същото безразличие към миризмата, каквото бе демонстрирал предишната нощ към студа. Младежите нямаха друг изход, освен да го последват.

Нямаше никой — нито следа от членовете на експедицията, нито от войниците, нито от капитан Ариосто, нито от телата на убитите индианци. Оръжията, екипировката, включително и фотоапаратите на Тимоти Брус, бяха там; видяха също голямо петно кръв, което тъмнееше в земята близо до дървото, на което бяха вързали Алекс. След кратък оглед, който изглежда му достави голямо удовлетворение, старият шаман се обърна да си върви. Двете деца тръгнаха след него, без да задават въпроси, така замаяни от миризмата, че едва се държаха на краката си. Колкото повече се отдалечаваха и изпълваха дробовете си с чистия въздух на планината, толкова по-бързо се съвземаха, но слепоочията им пулсираха и им се гадеше. Бороба се присъедини към тях малко по-нататък и малката група се насочи навътре в джунглата.

Няколко дни преди това, при вида на „Птиците от шум и вятър“, кръстосващи небето, жителите на Тапирауа-тери избягали от селището си, изоставяйки оскъдното си имущество и домашните животни, които щели да затруднят възможностите им да се крият. Придвижили се под прикритието на растителността до сигурно място и там изградили временните си жилища в короните на дърветата. Военните части, изпратени от Ариосто, минали много близо до тях, без да ги забележат, обаче всички движения на чужденците били наблюдавани от войните на Таама, скрити сред джунглата.

Ииоми и Таама дълго спорили относно нааб и дали е уместно да се доближат до тях, както ги посъветвали Ягуар и Орлицата. Ииоми смятала, че народът й не може вечно да се крие в дърветата като маймуните: дошло е времето да посетят нааб и да получат техните подаръци и техните ваксини, това е неизбежно. Таама смятал, че е по-добре да умрат в битка; но аргументите на Ииоми като вожд на вождовете в крайна сметка натежали. Тя решила да бъде първата, която да се доближи до нааб, и затова пристигнала сама в лагера, накичена с короната от жълти пера, за да покаже на чужденците кой тук е властта. Присъствието сред чужденците на Ягуар и Орлицата, които се били завърнали от свещената планина, я успокоило. Те били приятели и можели да превеждат; така онези нещастни същества, облечени в мръсни парцали, нямало да се чувстват толкова изгубени пред нея. Нааб-ите я посрещнали добре, несъмнено били впечатлени от величествената й стойка и броя на бръчките й — доказателство за многото, което бе преживяла, и за придобитите познания. Независимо от храната, която й предложили, старата жена била принудена да изиска от тях да си тръгнат от Окото на Света, защото там пречели; това била последната й дума, нямала намерение повече да преговаря. Оттеглила се величествено със своята гаванка с месо и ориз, сигурна, че е сплашила нааб-ите с тежестта на огромното си достойнство.

Като видели успеха от посещението на Ииоми, останалите от племето добили кураж и последвали нейния пример. Така се върнали на мястото, където било тяхното село, сега отъпкано от чужденците, които очевидно не познавали и най-елементарното правило на вниманието и възпитанието: едно шабоно не трябва да се посещава, ако не си поканен. Там индианците видели големите блестящи птици, палатките и странните нааб, за които били чували толкова страховити истории. Тази чужденци с вулгарни маниери заслужавали по няколко хубави удара със сопа по главата, но по заповед на Ииоми индианците се въоръжили с търпение по отношение на тях. Приели храната и подаръците им, за да не ги обидят, след това отишли да ловуват и да събират мед и плодове — така можем да се отблагодарят за получените подаръци, както било редно.

На следващия ден, когато Ииоми била сигурна, че Ягуар и Орлицата все още са там, разпоредила на племето да се яви отново пред нея, за да се ваксинира. Нито тя, нито който и да било от тях беше в състояние да обясни какво се е случило след това. Не знаеха защо децата чужденци, които толкова бяха настоявали да се ваксинират, изведнъж скочили, за да попречат. Чупи непознат шум, като от кратки гърмежи. Видем, че при счупването на стъклениците от тях излязла Рааканариуа и в своята невидима форма нападнала индианците, които паднали мъртви, без да бъдат докоснати от стрела или тояга. По време на свирепата битка, останалите избягали кой както могъл, разстроени и объркани. Вече не знаели кои са техни приятели и кои са техни врагове.

Най-накрая Уалимаи успял да им даде някакви обяснения. Казал, че децата — Орлица и Ягуар, са приятели и трябва да им помогнат, но всички останали можело да са неприятели. Казал, че Рааканариуа се движи на свобода и може да приеме всякаква форма: необходими били много мощни заклинания, за да я отпратят обратно в царството на духовете. Казал, че трябва да потърсят помощ от боговете. Тогава двата гигантски ленивеца, които все още не се били върнали в свещената тепуи и бродели в Окото на Света, били повикани и заведени през нощта в разрушеното селище. Те никога не биха се доближили до обиталището на индианците по своя собствена инициатива, не го били правили хиляда хиляди години. Наложило се Уалимаи да ги накара да разберат, че това вече не е селото на хората от мъглата, защото то било осквернено от присъствието на нааб, а и от убийствата, извършени на неговата земя. Тапирауа-тери трябвало да се построи отново, далеч оттам, на друго място в Окото на Света, където душите на хората и духовете на предците ще се чувстват добре, където злото няма да заразява благородната земя. Зверовете се заели да напръскат лагера на нааб, унищожавайки наред и приятели, и неприятели.

Войните на Таама трябвало да изчакват много часове, докато миризмата се разсее достатъчно, за да могат да се доближат. Прибрали първо телата на индианците и ги отнесли, за да ги подготвят за подходящо погребение, после се върнали да търсят останалите и ги отнесли, влачейки ги, включително и трупа на капитан Ариосто, смазан от страховитите удари на един от боговете.

Нааб-ите започнаха да се събуждат един по един. Намираха се на една поляна в гората, захвърлени на земята и толкова замаяни, че не помнеха дори собствените си имена. Още по-малко си спомняха как са стигнали дотук. Кейт Колд дойде на себе си първа. Нямаше представа къде се намира, нито какво се е случило с лагера, с хеликоптера, с капитана и преди всичко с внука й. Спомни си за бебето и го потърси наоколо, но не го намери. Помогна на останалите, които малко по малко се съвземаха. Всички имаха ужасно главоболие, повръщаха, кашляха и плачеха, боляха ги ставите, чувстваха се като пребити, но по никого от тях нямаше следи от насилие.

Последният, който отвори очи, беше професор Льоблан — той беше така разтърсен от преживяното, че не можеше да стане на крака. Кейт Колд си помисли, че една чаша кафе и глътка водка ще им дойдат добре, но нямаха нищо, което да сложат в устата си. Дрехите, косите и кожата им все още бяха пропити от смрадта на Зверовете; трябваше да се довлекат до някоя близка рекичка и да стоят дълго потопени във водата. Петимата войници бяха объркани без своите оръжия и своя капитан, така че когато Сесар Сантос пое командването, му се подчиниха без да гъкнат. Тимоти Брус, достатъчно притеснен, че е бил толкова близо до Звяра и не го е фотографирал, искаше да се върне в лагера, за да си търси апаратите, но не знаеше в каква посока да тръгне и никой не изглеждаше склонен да му прави компания. Флегматичният англичанин, съпровождал Кейт Колд във войни, катаклизми и в много произшествия, рядко губеше отегченото си изражение, но последните събития бяха успели да развалят и неговото настроение. Кейт Колд мислеше само за своя внук, Сесар Сантос — за своята дъщеря. Къде бяха децата?

Водачът огледа околността много внимателно и намери счупени клонки, пера, костилки и други следи от хората от мъглата. Стигна до заключението, че индианците са ги довлекли до това място, спасявайки по този начин живота им, защото иначе щяха да умрат, задушени или смазани от Зверовете. Но в такъв случай не можеше да си обясни защо индианците не се бяха възползвали от възможността да ги убият, отмъщавайки по този начин за своите мъртви. Ако беше в състояние да разсъждава, професор Льоблан щеше да е принуден да ревизира още веднъж своята теория относно жестокостта на тези племена, но нещастният антрополог стенеше, проснат по корем на земята, полумъртъв от гаденето и мигрената.

Всички бяха сигурни, че хората от мъглата ще се върнат, и точно това се случи — изведнъж цялото племе изникна от гъсталака. Невероятната им способност да се придвижват в абсолютна тишина и да се материализират за части от секундата им послужи, за да обкръжат чужденците, преди те да успеят да се окопитят. Войниците, виновни за смъртта на индианците, трепереха като деца. Таама се приближи и ги преряза с поглед, но не ги докосна; може би си мислеше, че тези червеи не заслужават истински бой от толкова благороден войн като него.

Ииоми застана отпред и започна дълга реч на своя език, от която никой не разбра нищо, после хвана Кейт Колд за ризата и започна да крещи нещо на два сантиметра от лицето й. Единственото, което хрумна на писателката, бе да хване старицата с шапката от жълти пера за раменете и на свой ред да й крещи на английски. Така двете баби стояха известно време, отправяйки си неразбираеми оскърбления, докато Ииоми се умори, обърна се и отиде да седне под едно дърво. Останалите индианци също седнаха, разговаряйки помежду си, ядейки плодове, орехи и гъби, които откриваха между корените и си ги подаваха от ръка на ръка, докато Таама и неколцина от неговите войни стояха нащрек, но без да нападат никого. Кейт Колд забеляза бебето, което бе пазила, в ръцете на едно младо момиче и се зарадва, че това създание бе оцеляло от фаталното зловоние на Звяра и се намираше отново сред своите.

По обед се появиха Уалимаи и двете деца. Кейт Колд и Сесар Сантос се затичаха да ги посрещнат, прегръщайки ги с облекчение, защото бяха започнали да си мислят, че повече никога няма да ги видят. С помощта на Надя диалогът стана по-лесен; тя можеше да превежда и така някои неща се изясниха. Чужденците научиха, че индианците все още не свързват смъртта на своите другари с огнестрелните оръжия, защото никога не ги бяха виждали. Единственото, което искаха, бе да построят отново селището си на друго място, да изядат пепелта на своите мъртви и да възстановят мира, на който винаги се бяха радвали. Искаха да върнат Рааканариуа на мястото й сред демоните и да изгонят нааб-ите от Окото на Света.

Професор Льоблан, който се беше посъвзел малко, но все още бе замаян от неразположението, взе думата. Беше загубил австралийското си сомбреро с перцата и беше мръсен и смрадлив като всички останали, с дрехи, напоени с миризмата на Зверовете. Надя преведе думите му, перифразирайки ги така, че индианците да не си помислят, че всички нааб са толкова арогантни като това човече.

— Можете да бъдете спокойни. Обещавам, че лично ще се заема със защитата на хората от мъглата. Светът слуша, когато Людовик Льоблан говори — увери ги професорът.

Добави, че ще публикува своите впечатления за това, което бе видял, не само в статия за Интернешънъл Джеографик, а ще напише също и друга книга. Благодарение на него, увери ги той, Окото на Света ще бъде обявено за индиански резерват и защитено от всякакъв вид експлоатация. Те ще видят кой е Людовик Льоблан!

Хората от мъглата не разбраха нито дума от това дърдорене, но Надя обобщи като каза, че този човек е един нааб приятел. Кейт Колд добави, че тя и Тимоти Брус ще помогнат на Льоблан за постигането на неговите цели, с което също бяха приобщени към категорията на нааб-ите приятели. Най-накрая, след безкрайни преговори, за да разберат кои са приятели и кои — неприятели, индианците приеха да заведат всички на следващия ден обратно при хеликоптера. Надяваха се, че дотогава зловонието на Зверовете в Тапирауа-тери ще е отслабнало.

Ииоми, практична както винаги, даде заповед на войните да отидат на лов, докато жените приготвяха огъня и няколко хамака, за да прекарат нощта.

— Ще ти повторя въпроса, който ти зададох преди, Александър: какво знаеш за Звяра? — попита Кейт Колд своя внук.

— Не е един, Кейт, няколко са. Приличат на гигантски ленивци; много древни животни са, може би от каменната ера или от по-отдавна.

— Виждал ли си ги?

— Ако не ги бях виждал, нямаше да мога да ти ги опиша, не мислиш ли? Видях единайсет от тях, но смятам, че има един или двама, които бродят по тези земи. Изглежда, че имат много забавен метаболизъм — живеят много години, може би векове. Възприемат, имат добра памет и — няма да повярваш, говорят — обясни Алекс.

— Взимаш ме за канарче! — възкликна баба му.

— Истина е! Да кажем, че не са много красноречиви, но говорят на същия език като хората от мъглата.

По-нататък Александър Колд й разказа, че в замяна на защитата от индианците тези същества съхраняват тяхната история.

— Веднъж ми каза, че индианците не се нуждаят от писменост, защото имали добра памет. Ленивците са живата памет на племето — добави момчето.

— Къде ги видя, Александър?

— Не мога да ти кажа, това е тайна.

— Предполагам, че живеят на същото място, където намери лечебната вода… — подпита напосоки баба му.

— Може би да, а може би не — отговори иронично момчето.

— Трябва да видя тези Зверове и да ги снимам, Александър.

— За какво? За една статия в списание? Това ще е краят на тези нещастни същества, Кейт, ще дойдат да ги уловят, за да ги затворят в зоологическата градина или да ги изучават в лаборатории.

— Трябва да напиша нещо, затова са ме наели…

— Напиши, че Звярът е една легенда, чиста измислица. Уверявам те, че много дълго време никой няма да се върне да ги търси. Ще забравят за тях. По-интересно е да напишеш за хората от мъглата — този народ, който е останал непроменен повече от хиляди години и може да изчезне всеки момент. Разкажи, че са щели да ги инжектират с вируса на дребната шарка, както са постъпвали и с други племена. Може да ги направиш прочути и така да ги спасиш от унищожение, Кейт. Можеш да станеш защитничка на хората от мъглата и с малко хитрост да привлечеш Льоблан за съюзник. Твоето перо е в състояние да донесе малко справедливост по тези земи, можеш да разобличиш злодеи като Кариас и Ариосто, да поставиш въпроса за ролята на военните и да изправиш Омайра Торес пред съда. Трябва да направиш нещо, докато не се е появила друга сган, която ще извършва престъпления по тези земи при същата отколешна ненаказуемост.

— Виждам, че доста си пораснал през тези седмици, Александър — призна Кейт Колд очарована.

— Можеш ли да ми викаш Ягуар, бабо?

— Като марката автомобили?

— Да.

— Всеки с вкуса си. Мога да ти викам както искаш, само ако ти не ми викаш бабо — отвърна тя.

— Така да бъде, Кейт.

— Така да бъде, Ягуар.

Тази вечер нааб-ите споделиха с индианците скромната им вечеря, състояща се от печена маймуна. Откакто птиците от шум и вятър бяха пристигнали в Тапирауа-тери, племето беше загубило своята зеленчукова градина, своите банани и своята маниока и тъй като не можеха да запалят огън, за да не привлекат неприятелите си, вече няколко дни караха без храна. Докато Кейт Колд се опитваше да обменя информация с Ииоми и другите жени, професор Людовик Льоблан, очарован, разпитваше Таама за техните навици и военни изкуства. Надя, която беше натоварена да превежда, си даде сметка, че Таама притежава злодейско чувство за хумор — той разказваше на професора цяла серия измислици. Каза му, между другото, че той бил третият съпруг на Ииоми и че никога не бил имал деца, което разруши теорията на Льоблан за генетичното предимство на „мъжкарите алфа“. В едно близко бъдеще тези разкази на Таама щяха да станат основа на друга книга на прочутия професор Людовик Льоблан.

На следващия ден хората от мъглата, начело с Ииоми и Уалимаи, и Таама с неговите войни в ариергард, заведоха нааб-ите обратно в Тапирауа-тери. На сто метра от селото видяха тялото на капитан Ариосто, което индианците бяха сложили между два дебели клона като храна на птици и животни, както правеха с онези същества, които не заслужаваха погребална церемония. Беше толкова смазано от лапите на Звяра, че не съществуваше сила, която да накара войниците да го откачат и да го закарат обратно в Санта Мария де ла Ювия. Решиха да се върнат след време, за да приберат костите му и да го погребат по християнски.

— Звярът е раздал справедливост — промълви Кейт.

Сесар Сантос заповяда на Тимоти Брус и на Александър Колд да съберат всичкото оръжие на войниците, което беше разхвърляно из лагера, за да избегнат друг изблик на насилие в случай, че някой си изпусне нервите. Но нямаше никаква вероятност това да се случи, тъй като от зловонието на Зверовете, което продължаваше да се излъчва от дрехите им, всички те се чувстваха разнебитени и без сили. Сантос организира товаренето на оборудването в хеликоптера, без палатките, които заровиха, защото сметна, че е невъзможно да се отстрани лошата миризма от тях. Сред разхвърляните палатки Тимоти Брус събра фотоапаратите си и няколко филма; онези, които взе капитан Ариосто, обаче бяха неизползваеми, тъй като военният ги беше осветил. Алекс, от своя страна, откри раницата си, в която невредима се намираше бутилката с лечебната вода.

Членовете на експедицията се подготвиха за връщане в Санта Мария де ла Ювия. Не разполагаха с пилот, защото този хеликоптер бе пристигнал, управляван от капитан Ариосто, а другият пилот беше заминал с първия хеликоптер. Сантос никога не бе управлявал подобна машина, но беше сигурен, че щом може да лети на своя шумен малък самолет, ще успее да се справи и с това.

Беше настъпил моментът на раздялата с хората от мъглата. Направиха го, разменяйки си подаръци, какъвто беше обичаят сред индианците. Едните се разделиха с колани, мачетета, ножове и кухненски прибори, другите свалиха от себе си пера, костилки, орхидеи и гердани от зъби. Алекс даде компаса си на Таама, който го закачи на врата си като украшение, а той подари на американското момче сноп стрели, намазани с отровата кураре, и един триметров лък, който едва успяха да вместят в ограниченото пространство на хеликоптера. Ииоми отново хвана за ризата Кейт Колд, за да й изкрещи с всички сили една реч, а писателката отговори със същата страст на английски. В последния момент, когато нааб-ите се готвеха да се качат в птицата от шум и вятър, Уалимаи връчи на Надя една малка кошничка.

20

Пътищата се разделят

Пътуването на връщане към Санта Мария де ла Ювия беше кошмарно, защото Сесар Сантос загуби повече от час, докато овладее контролите и стабилизаторите на машината. През този ужасен час никой не вярваше, че ще се върнат живи в цивилизацията, дори и Кейт Колд, чиято кръв беше студена като на дълбоководна риба, се прости с внука си, стискайки здраво ръката му.

— Сбогом, Ягуар. Опасявам се, че оттук по-далеч няма да стигнем. Съжалявам, че животът ти беше толкова кратък — каза.

Войниците се молеха на висок глас и пиеха ликьор, за да успокоят нервите си, докато Тимоти Брус демонстрираше дълбоката си неудовлетвореност, повдигайки лявата си вежда — нещо, което правеше, когато беше на ръба да избухне. Единствените, които запазиха спокойствие, бяха Надя, която вече не се страхуваше от височината и вярваше в здравите ръце на баща си, и професор Людовик Льоблан — толкова замаян, че не осъзнаваше опасността.

Часове по-късно, след едно толкова разклатено приземяване, колкото и отлепването от земята, членовете на експедицията най-накрая можаха да се настанят в мизерния хотел на Санта Мария де ла Ювия. На следващия ден трябваше да заминат обратно за Манаос, откъдето щяха да вземат самолети за своите страни. Прехода трябваше да направят с лодка по реката Негро, както бяха дошли, защото малкият самолет на Сесар Сантос отказа да се издигне в небето, въпреки сменения мотор. Жоел Гонсалес, помощникът на Тимоти Брус, който се беше възстановил достатъчно, щеше да дойде с тях. Монахините му бяха направили импровизиран корсет от гипс, който го обездвижваше от врата до бедрата, и прогнозираха, че ребрата му ще оздравеят без последици, макар че бе възможно нещастникът никога да не се излекува от своите кошмари. Всяка нощ сънуваше, че го прегръща анаконда.

Монахините ги увериха също, че тримата ранени войници ще се оправят, защото за техен късмет стрелите не били намазани с отрова; бъдещето на Мауро Кариас обаче се очертаваше извънредно лошо. Ударът на Таама, който се беше стоварил върху главата му, бе жегнал мозъка и в най-добрия случай Кариас щеше да остане до края на живота си в инвалидна количка, безполезен, без мисловна дейност, на изкуствено хранене. Вече го бяха откарали със собствения му самолет в Каракас заедно с Омайра Торес, която не се отделяла нито за миг от него. Жената не знаеше, че Ариосто беше умрял и вече не можеше да я защитава; не подозираше също, че веднага след като чужденците разкажат за случилото се с фалшивите ваксини, щеше да се наложи да се изправи пред съда. Беше с разстроени нерви, повтаряше непрекъснато, че тя била виновна за всичко, че Господ ги бил наказал, Мауро и нея, заради вируса на морбили. Никой не разбирал странните й изявления, но отец Валдомеро, който отишъл да даде духовна утеха на умиращия, им обърнал внимание и си записал нейните думи. Свещеникът, както и Каракауе, отдавна подозирал, че Мауро Кариас има план за експлоатация на земите на индианците, но не бил успял да разкрие какъв е той. Брътвежите на лекарката му дали ключа към него.

Докато капитан Ариосто командвал гарнизона, предприемачът правел каквото си поиска по тези земи. Мисионерът нямал власт, за да изобличи двамата, въпреки че години наред съобщавал на Църквата за подозренията си. Неговите предупреждения били пренебрегвани, защото липсваха доказателства и освен това го смятали за полулуд; Мауро Кариас се бил постарал да разпространи слуха, че кюрето говори глупости, след като било отвлечено от индианците. Отец Валдомеро успял да стигне дори до Ватикана, за да извести за злоупотребите срещу индианците, но неговите висшестоящи еклесиасти му напомнили, че мисията му е да занесе Божието слово по Амазонка, а не да се занимава с политика. Човекът се върнал отчаян, питайки се как може да спасява душите в името на небето, без преди това да спаси живота на индианците на земята. От друга страна, не беше сигурен, че е удачно да покръства индианците, които имаха собствена форма на духовност. Бяха живели хиляди години в хармония с природата, като Адам и Ева в рая. Защо е необходимо да им се внушава идеята за греха? — мислеше си отец Валдомеро.

Когато научи, че групата от Интернешънъл Джеографик се е върнала в Санта Мария де ла Ювия и че капитан Ариосто е умрял при неизяснени обстоятелства, мисионерът отиде в хотела. Версиите на войниците за това, което се бе случило на високото плато, бяха противоречиви: едни обвиняваха индианците, други — Звяра, но нито един не хвърли вината върху членовете на експедицията. Във всеки случай, при отсъствието на Ариосто, най-накрая имаше някаква малка вероятност да бъде раздадено правосъдие. Скоро щеше да се яви друг военен, натоварен с командването на войската, и нямаше никаква гаранция, че ще е по-почтен от Ариосто; и той може би също щеше да се огъне пред подкупите и престъпността, както често се случваше по Амазонка.

Отец Валдомеро предостави информацията, която беше събрал, на професор Людовик Льоблан и на Кейт Колд. Твърдението, че Мауро Кариас е разпространявал епидемии със съдействието на доктор Омайра Торес и командира на войската беше обвинен в такова чудовищно престъпление, че никой нямаше да му повярва без доказателства.

— Новината, че индианците са избивани по този начин, ще разтърси света. Жалко, че не можем да го докажем — каза писателката.

— Мисля, че можем — отвърна Сесар Сантос, като извади от джоба на елека си една от ампулите с предполагаемата ваксина.

Обясни, че Каракауе успял да я измъкне от багажа на лекарката малко преди да бъде убит от Ариосто.

— Александър и Надя го изненадали като ровел в кутиите с ваксините и въпреки че той ги заплашил да не го издават, децата ми го разказаха. Смятахме, че Каракауе е изпратен от Кариас, никога не сме допускали, че е държавен служител — каза Кейт Колд.

— Аз знаех, че Каракауе работи за Департамента за защита на индианците и затова препоръчах на професор Льоблан да го наеме като личен асистент. Така той можеше да придружава експедицията, без да предизвика подозрения — обясни Сесар Сантос.

— Излиза, че съм бил употребен, Сантос — уточни професорът.

— Вие искахте някой да ви вее с бананово листо, а Каракауе искаше да тръгне с експедицията. Никой нямаше да загуби, професоре — усмихна се водачът и добави, че от много месеци насам Каракауе разследвал Мауро Кариас и бил събрал дебело досие, съдържащо тъмните сделки на този човек, по-специално начина, по който експлоатирал земите на индианците. Сигурно е подозирал за връзката между Мауро Кариас и доктор Омайра Торес, затова е решил да проследи жената.

— Каракауе ми беше приятел, но бе затворен човек и не говореше повече от необходимото. Никога не ми е разказвал, че е подозирал Омайра — каза Сантос. — Мисля че е напредвал, търсейки обяснението за масовото измиране на индианците, затова е взел една от ампулите с ваксината и ми я даде да я пазя на сигурно място.

— С това бихме могли да докажем зловещия начин, по който са се разпространявали епидемиите — каза Кейт Колд, гледайки на светлината малката стъкленица.

— И аз имам нещо за теб, Кейт — усмихна се Тимоти Брус, показвайки няколко филмови ролки в дланта си.

— Какво е това? — попита заинтригувана писателката.

— Тук са заснети Ариосто, който убива Каракауе с изстрел в упор, Мауро Кариас, който разбива ампулите, и разстрелът на индианците. Благодарение на професор Льоблан, който отвличаше вниманието на капитана в продължение на половин час, имах време да разменя филмите, преди той да ги освети. Сложих там лентите от първата част на пътуването и спасих тези — обясни Тимоти Брус.

Кейт Колд реагира по неочакван за нея начин: скочи на врата на Сантос и на Брус и целуна и двамата по бузите.

— Благословени да сте, момчета! — възкликна щастлива.

— Ако ампулата съдържа вируса, както смятаме, това означава, че Мауро Кариас и тази жена са подложили индианците на геноцид и ще трябва да платят за това… — промълви отец Валдомеро, като държеше малката ампула с два пръста в протегнатата си ръка, сякаш се страхуваше отровата да не плисне в лицето му.

Той беше човекът, който предложи да се създаде фондация, предназначена за защита на Окото на Света и по-специално на хората от мъглата. С красноречивото перо на Кейт Колд и международния престиж на Людовик Льоблан беше сигурен, че ще успеят, обясни ентусиазирано. Вярно, липсваше им финансиране, но всички заедно щяха да обмислят как да намерят пари: щяха да се обърнат към църквите, политическите партии, международните организации, правителствата, нямаше да престанат да чукат на различни врати, докато не осигурят необходимите фондове. Трябва да спасят племената — обобщи мисионерът, а останалите се съгласиха с него.

— Вие ще бъдете председател на фондацията, професоре — предложи Кейт Колд.

— Аз? — попита Льоблан истински изненадан и очарован.

— Кой може да го направи по-добре от вас? Когато Людовик Льоблан говори, светът слуша… — каза Кейт Колд, имитирайки надутата интонация на антрополога, а всички, с изключение на Льоблан, разбира се, избухнаха в смях.

Александър Колд и Надя Сантос бяха седнали на пристанището в Санта Мария де ла Ювия — там, където разговаряха за първи път преди няколко седмици и където започна тяхното приятелство. Както и тогава, вече беше настъпила нощта с вечерното квакане на жабите и крясъците на маймуните, но този път луната не ги осветяваше. Небосводът беше тъмен и изпъстрен със звезди. Александър никога не беше виждал такова небе, не можеше да си представи, че има толкова много звезди. Децата усещаха, че много живот се беше изтърколил, откакто се запознаха; за тези няколко седмици и двамата бяха пораснали и се бяха променили. Дълго седяха мълчаливи, загледани в небето, с мисълта, че много скоро трябва да се разделят, докато Надя си спомни за кошничката, която носеше за своя приятел — същата, която й бе дал алимаи на раздяла. Алекс я взе с благоговение и я отвори: вътре блестяха трите яйца от свещената планина.

— Пази ги, Ягуар. Много са ценни, това са най-големите диаманти в света — каза му Надя шепнешком.

— Това диаманти ли са? — попита Алекс уплашен, без да смее да ги докосне.

— Да. Принадлежат на хората от мъглата. Според видението, което имах, тези яйца могат да спасят онези индианци и гората, в която винаги са живели.

— Защо ми ги даваш?

— Защото ти беше посочен за вожд, който да преговаря с нааб-ите. Диамантите ще ти послужат за размяна — обясни тя.

— Ех, Надя! Аз съм само един сополанко на петнайсет години, нямам никаква власт в света, не мога да преговарям с никого и още по-малко да поема отговорността за такова съкровище.

— Когато пристигнеш в твоята страна, ще ги дадеш на баба ти. Сигурно тя ще знае какво да направи с тях. Твоята баба изглежда много силна жена, тя може да помогне на индианците — увери го момичето.

— Приличат на парчета стъкло. Откъде знаеш, че са диаманти? — попита той.

— Показах ги на баща ми, той ги разпозна от пръв поглед. Но никой друг не трябва да знае за това, докато не бъдат на сигурно място, иначе ще ги откраднат, разбираш ли, Ягуар?

— Разбирам. Виждал ли ги е професор Льоблан?

— Не, само ти, баща ми и аз. Ако професорът научи, ще хукне да разказва за това на половината свят — каза убедено тя.

— Баща ти е много честен човек, всеки друг би си запазил диамантите.

— Ти би ли го направил?

— Не!

— Нито пък баща ми. Не пожела да ги докосне, каза, че носят лош късмет, че хората се убиват един друг заради тези камъни — отговори Надя.

— И как ще ги прекарам през митницата в Съединените щати? — попита момчето, премервайки теглото на великолепните яйца.

— В една торбичка. Ако някой ги види, ще помисли, че са сувенири от Амазонка. Никой не подозира, че съществуват диаманти с такъв размер и още по-малко — в ръцете на едно момче с наполовина обръсната глава — засмя се Надя, прекарвайки пръстите си по голото му теме.

Стояха дълго смълчани, гледайки водата в краката си и растителността в заобикалящия ги мрак, тъжни, защото след много малко часове трябваше да си кажат сбогом. Мислеха си, че никога вече в техния живот няма да се случи нещо толкова невероятно като приключението, — което бяха споделили. Какво може да се сравни със Зверовете, златния град, пътуването в дъното на земята на Александър и изкачването до гнездото с великолепните яйца на Надя?

— Възложили са на баба ми да напише друг репортаж за Интернешънъл Джеографик. Трябва да отиде в Царството на дракона на златото — каза Алекс.

— Звучи толкова интересно, колкото и Окото на Света. Къде се намира?

— В Хималаите. Бих искал да отида с нея, но…

Момчето разбираше, че това е почти невъзможно. Трябваше да се върне към нормалното си съществуване. Беше отсъствал няколко седмици, време беше да се върне на училище, или щеше да си провали учебната година. Искаше също да види семейството си и да прегърне кучето си Пончо. И преди всичко трябваше да достави лечебната вода и растението на Уалимаи на майка си; беше сигурен, че с тяхна помощ, в добавка към химиотерапията, тя ще оздравее. Въпреки това повече от всичко го болеше, че ще се раздели с Надя, искаше му се да не съмва никога, да остане завинаги под звездите заедно със своята приятелка. Никой в света не го познаваше толкова, никой не беше така близък до сърцето му като това момиче с цвят на мед, което бе срещнал като по чудо на края на света. Какво щеше да стане с нея? Щеше да расте мъдра и дива в джунглата, много далеч от него.

— Ще те видя ли отново? — въздъхна Алекс.

— Разбира се! — каза тя, прегръщайки Бороба с престорена радост, за да не види сълзите й.

— Ще си пишем, нам?

— Пощите по тези краища не са много добри, да кажем…

— Няма значение, дори ако писмата се бавят, ще ти пиша. Никога, никога няма да те забравя, винаги ще бъдеш най-добрата ми приятелка — обеща Александър Колд със сломен глас.

— И ти — моят най-добър приятел, докато можем да се виждаме със сърцата — отвърна Надя Сантос.

— Довиждане, Орлице…

— Довиждане, Ягуар…

Информация за текста

© 2002 Исабел Алиенде

© 2004 Ема Барух, превод от испански

Isabel Alliende

La ciudad de las bestias, 2002

Сканиране: gers91kt

Разпознаване и редакция: Xesiona, 2010

Издание:

Исабел Алиенде. Градът на зверовете

ИК „Колибри“

Свалено от „Моята библиотека“ [http://chitanka.info/text/16523]

Последна редакция: 2010-07-07 18:30:00

1

Сорили — бозайници с много хубава кожа — Б.пр.

2

Фританга — ястие от пържени домати, чушки и тикви — Б.пр.

3

Негро означава черен — Б.пр.

4

Кабоклос — В Бразилия така наричат метисите — много разпространена сред местното население смесица между индианец и негърка; хора, чийто цвят на кожата напомня мръсен бакър — Б.пр.

5

Сербатанас — индианско оръжие — тръба за духане — Б.пр.

6

Пандемониум — въображаема столица в демоничното царство на ада — Б.пр.

7

Гуакамаи — вид папагали — Б.пр.

Content

Исабел Алиенде
Градът на зверовете

1 Кошмарът

2 Ексцентричната баба

3 Противният човек от джунглата

4 Река Амазонка

5 Шаманът

6 Планът

7 Черният ягуар

8 Експедицията

9 Хората от мъглата

10 Похитени

11 Невидимото селище

12 Ритуалът на посвещението

13 Свещената планина

14 Зверовете

15 Кристалните яйца

16 Лековитата вода

17 Птицата канибал

18 Петна от кръв

19 Защитата

20 Пътищата се разделят

Информация за текста

1