Робърт Асприн

Митични представи

ОТБОР ЗА ЧУДО И ПРИКАЗ

Трябва да е много неудобно да си направен от месо…

Л. Ф. Баум

Така казва Плашилото, което се подвизава по страниците на „Магьосникът от Оз“, и допълва: „…защото трябва да спиш, да ядеш и да пиеш“. Наистина какво голямо разнообразие от изпитания! Явно месните твари (особено ако имат висш мозък) трудно могат да се сравняват с нетленните минерали, с тъй независимите растения или пък с безсънните звезди. И все пак героите в романа „Митични представи“ са именно от неудобния тип, из чиято плът се движи гореща кръв, но това само ги прави по-жизнени, като им предлага по-широко поле за мечти и приключения.

Фентъзи, Асприн, Аргус…

Подир тези вълшебни думички на сцената отново се качват демонът Аахз и неговият чирак Скийв, които спокойно можем да причислим към най-интересните лица в жанра. Докато двамата си отдъхват след поредните премеждия, съдбата не забравя да ги потърси за нови емоции. Макар и загубил магическите си способности, Аахз е все така пълен с енергия, а ученикът му съвсем не се е излекувал от „дарбата“ да се набърква в най-различни каши, коя от коя по-пареща.

Щом се очертава целта, Скийв волю-неволю комплектува своя отбор от бойци.

В крайна сметка се получава нещо като Dream Team, ако го сравняваме с американския баскетбол; нещо от рода на „Аякс“, съпоставим ли го с холандския Цар Футбол; или компания, която напомня за Дългия, Дебелия и Острогледия от известната приказка. То се знае, мъките да си съставен от белтъчини и да имаш насреща си грамаден противник, са действително огромни, ала тийнейджърът успява някак да овладее положението. В боевете нито той, нито помощниците му се лишават от своята неповторима индивидуалност — дори я закаляват допълнително като благородна стомана.

Тук ще срещнем и стари, и нови познайници.

Ненадейно ще изскочи кръшно зеленокосо момиче, ще се появи имп убиец, пак ще препуска Глийп (който в даден момент ще се окаже един много нокталантлив дракон). Из главите на романа ще се разтъпква старият Аякс, дошъл сякаш за да свърже в букет митологията, спорта и неугасимата воля за победа. Е, нейде ще мернем ходеща огнена бомба или над нас ще разпери криле някой, дето по изключение не е „от месо“, но… нали не сме се заели да пишем поменик?

Бибити бобити, алла казамшазам…

След тези магически заклинания, с които Скийв омайва височайшия двор, е време да се сетим — за какво? За крал Родрик V и приближените му? Или за кралство Посилтум (ей го там, върху отвъдния бряг на Кехлибарената река), чиято съдба увисва в ръцете на чудесния отбор? Не, сега ще представим с няколко думи самия треньор, сиреч Робърт Л. Асприн. Ето част от качествата, превърнали го в любимец на феновете по света:

— заплита непредвидими сюжети, често пъти по шеклиански изобретателни;

— дарява героите си с разнолики актьорски маски;

— романтик, който обаче не се отказва и от скулпторското длето на шаржа;

— мъдър, карнавално забавен остроумец;

— твърде умел специалист по диалозите; не се увлича от картинни прилагателни или бароково тежки метафори, а търси предизвикателствата на жеста.

Просто е невъзможно Асприн да бъде упрекнат в многословие, в т.нар. локумджийство — грешка, която немалко негови събратя по перо са допускали (например Хайнлайн). Поклонник на динамиката, той успява с пет-шест мазки на умствената си четка да обрисува лицата, ситуацията, природата. В този смисъл разказвателните „визитки“ на синьо-зеления дракон или Пазара на Дева са по-скоро изключения, отколкото правило. Нашият фантаст бърза да вкара действие, да смени и плътно, ярко да оцвети настроението.

Бобелти гук, гуу-глийп…

Освен поредицата „Митични приключения“, която „Аргус“ продължава с книга втора, Робърт Асприн е публикувал и други романи, някои написани в съдружие. Известен е също като създател на една от първите в жанра междуавторски серии — „Светът на крадците“[1]. При съставянето й му помага неговата съпруга Лин Аби, сама професионално изкушена от магията на фентъзито.

А ако надникнем зад завесата на белетристиката…

…ще видим мургав американец, из чиито вени тече коктейл от филипинска и ирландска кръв, вече 53-годишен, изкачил се в класациите за най-четени заглавия. Ще видим човек, който, разбира се, е „направен от месо“, но храбро понася всички неудобства на тоя жребий. Нещо повече: не се уморява да вярва във вълшебства (да речем, че доброто ще победи злото) и в приятелството. Погледнат още по-отблизо, Асприн има две деца, Анет и Дениъл, живее във Френския квартал на Ню Орлеан и може да се похвали с разнообразни увлечения — от фехтовката и ръкоделието до тропическите риби и музиката.

Един автор, способен да ни зарадва със своя отбор за чудо и приказ.

Александър Карапанчев

Тази книга се посвещава на

Лори Ошрин и Джудит Самсън —

един съвременен отбор от ученик и учител, които (без да се усетят) поеха задължението митичните приключения за Аахз и Скийв да продължават да се пишат!

ГЛАВА ПЪРВА:

Животът е поредица от груби събуждания.

Р. В. УИНКЪЛ[2]

Измежду всички възможни неприятни начини да те събудят от дълбок сън един от най-гадните е врявата, когато дракон и еднорог играят на гоненица.

С мъка отворих лявото си око и през сълзи се опитах да докарам стаята на фокус. Някакъв стол шумно се прекатури, за да ме убеди, че размазаните образи, които мозъкът ми възприемаше, поне донейде се дължат на неритмичните вибрации откъм пода и стените. Човек без моя огромен багаж от знания (придобити с пот на челото и поддържани с усърдие) би могъл да се подлъже, приписвайки заслугата за този пандемониум на някое земетресение. Не и аз. Логиката при подобно умозаключение бе проста. В нашия район земните трусове бяха изключително редки. Виж, гонениците между еднорог и дракон не бяха.

Започваше поредният обикновен ден… е, обикновен, стига да си младши магьосник, който чиракува при чудноват демон.

Ако тогава бях в състояние да предвидя бъдещето с каквато и да било степен на точност и по такъв начин да предскажа идните събития, вероятно щях да си остана в леглото. Искам да намекна, че битките никога не са били силната ми страна и самата идея да наема цяла армия… обаче тук взех малко да се самоизпреварвам.

Издумкването, дето ме беше сепнало, разтресе сградата, придружено от трясъка на най-разнообразни мръсни чинии, които се разбиваха о пода. Вторият бумтеж бе още по-впечатляващ.

Замислих се дали да не предприема нещо. Замислих се дали да не заспя отново. После си спомних в какво състояние беше моят ментор[3] снощи, когато отиде да си легне.

Това окончателно ме разбуди. Единственото същество, което е по-отвратително от демон от Перв, е демон от Перв махмурлия.

Мигом скочих и се устремих към вратата. (Тази подвижност се дължеше по-скоро на страха ми, отколкото на някакъв вроден талант.) Дръпнах рязко бравата, подадох глава навън и проучих терена. Картината край хана изглеждаше нормално. Плевелите бяха напълно изтървани и тук-таме стигаха до гърдите. Някой ден все нещо трябваше да се направи за тях, ала моят наставник сякаш нямаше нищо против необуздания им растеж и тъй като ако повдигнех въпроса, аз щях да се окажа логичният кандидат да ги окоси, за сетен път реших да си мълча.

Вместо това разгледах различните дълбоко утъпкани кътчета и новопроскубаните пътеки из прорасналия буренак, опитвайки се да определя местоположението или поне посоката, в която се движеха моите завоевания. Вече почти бях убеден, че тишината е що-годе дълготрайна и че ако се върна пак към леглото, всичко ще бъде наред, когато земята отново се раздруса. Пуснах една въздишка, изпъчих се с отърсване в цял ръст, доколкото въобще имах някакъв ръст, и се приготвих да посрещна нападението.

Пръв се появи еднорогът. Докато завиваше вдясно край ъгъла на хана, изпод копитата му хвърчаха огромни буци кал.

— Батъркъп! — викнах аз с най-авторитетния си глас.

Частица от секундата след туй се наложи да отскоча назад в странноприемницата, за да не бъда прегазен от разлуделия се звяр. Макар и леко вкиснат от неподчинението му, не мога да кажа, че наистина го винях. Преследваше го дракон, а пък дойде ли до бързо спиране, тези люспести твари не са особено повратливи.

Сякаш в отговор на тия мисли драконът се втурна в полезрението ми. По-точно не се втурна, ами прогромоля и разтърси цялата сграда; накрая, разбира се, думна в ъгъла. Както споменах току-що, той и неговите роднини не са твърде повратливи.

— Глийп! — ревнах. — Спирай тутакси!

Животното отвърна, като на минаване любовно махна с опашка към моя милост. За късмет жестът му не уцели и вместо в мен попадна в хана с нов земетръсен бумтеж.

Дотук с най-авторитетния ми глас. Ако нашите две предани повереничета бяха макар и малко по-послушни, може би щях някак да отърва кожата. И все пак се налагаше да ги спра. Онзи, дето е измислил безсмъртния цитат за буденето на спящи чудовища, очевидно никога не си е имал работа със спящ демон.

Пристъпих храбро напред.

Няколко мига гледах как двата звяра се преследват из плевелите и ето че реших да се оправя по лесния начин. Затворих очи и си ги представих — дракона и еднорога. После лепнах образа на зеления Глийп върху образа на белия Батъркъп, дотаманих го с три-четири мазки на умствената ми четка и отворих клепачи.

За моя взор сцената остана все същата: еднорог и дракон, застинали един срещу друг сред буренясалото поле. Да, разбира се, понеже магията бях правил аз, тя нямаше как да ме излъже. Истинският й ефект можеше да се отгатне по реакцията на Глийп.

Той килна глава настрани и крадешком се взря в „бившия“ кон — първо оттук, сетне оттам, като разтегли дългия си змийски врат, докъдето бе възможно според анатомията му. Сетне заизвива шия, за да зяпне право зад себе си, и повтори процеса, оглеждайки околните плевели. После отново се втренчи в Батъркъп.

В неговите очи другарят му по игра беше изчезнал внезапно, заменен с някакъв друг дракон. Цялата работа бе много объркваща, а той си искаше приятелчето обратно.

Нека тук защитя моя любимец, придобит на Дева. Когато говоря, че не е твърде подвижен нито физически, нито умствено, изобщо не намеквам, че е тромав или глупав. Глийп просто е млад, това обяснява и едва триметровата му дължина, както и полуоформените криле. Очаквам, че щом наистина възмъжее — след още четири-петстотин години, — той ще бъде доста ловък и мъдър. Нещо, дето не мога да го кажа за себе си. В малко вероятния случай да живея толкоз дълго, всичко, което ще представлявам тогава, се крие в думичката „старец“.

— Хей, Глийп?

Най-сетне драконът ме погледна. Напрягайки ограничените си мозъчни способности до предела, той се обърна към мен, за да оправя положението или поне да му дам някакво разяснение. Като извършител на деянието, причинило му такъв дискомфорт, аз се почувствах ужасно виновен. За момент бях на ръба да възстановя нормалния външен вид на Батъркъп.

— Ако си съвсем сигурен, че вдигаш достатъчно шум…

При дълбоките язвителни звуци на гласа, който избумтя току зад гърба ми, примигнах. Каква излезе тя: всичките ми усилия бяха отишли нахалос! Аахз се бе събудил.

Заех най-гузната си поза и се извърнах към него.

Няма защо да ви уверявам, че правеше страховито впечатление.

Хм, ако случайно си мислите, че един демон, покрит със зелени люспи, и бездруго изглежда ужасяващо, значи изобщо не сте виждали демон махмурлия. Обичайните златисти искрици в жълтите му очи сега блещукаха като кована мед, което се подчертаваше от пулсиращата мрежичка оранжеви вени. Бърните му се бяха извили назад в болезнена гримаса — тя разкриваше още по-голяма част от неговите заострени зъби в сравнение с плашещата му успокоителна усмивка. Надвиснал над мен с юмруци на хълбоците, той бе доволно смразяваща картина, та да накара да припадне и някоя паякомечка.

Аз обаче не се стреснах. С люспестия ментор бях вече година и нещо; знаех, че повече лае, отколкото хапе. А пък и никога не беше ме ухапвал.

— Здраво, Аахз — рекох, докато дълбаех малка ямичка с палеца на крака си. — Винаги си ме учил, че ако не мога да спя при всякакви обстоятелства, значи не съм наистина уморен.

Той не обърна внимание на заяждането, както правеше, колчем го приклещвах със собствените му цитати. Вместо това присви очи над рамото ми към гледката насреща.

— Момче — прохърка. — Кажи ми, че се упражняваш. Кажи ми, че не си задигнал още някой глупав дракон, дето да ни вгорчи живота.

— Ами да, господине, упражнявам се! — побързах да го уверя.

За да подчертая тези думи, чевръсто възвърнах нормалния вид на Батъркъп.

— Глийп! — щастливо рече Глийп и двамата пак се понесоха в надпревара.

— Така де, Аахз — подметнах невинно, дано отклоня някак следващата му ядовита забележка. — Че в туй измерение къде ще намеря друг дракон?

— Ако на Буна можеше да се набара и един-едничък, ти щеше да го откриеш — сопна ми се той. — Доколкото се сещам, първия път, когато ти показах гърба си, въобще не се затрудни да придобиеш тоя. Чираци такива!

Обърна се и се оттегли от слънчевата светлина в тъмната вътрешност на хана.

— О, ако си спомням добре — заявих аз, докато вървях по петите му, — това беше на Пазара на Дева. Няма чалъм да докарам оттам нов дракон, защото ти не щеш да ме научиш как да скитам през пространствата…

— Скийв, остави ме на мира! — простена люспестият. — Тази тема сме я дъвкали вече хиляда пъти, не смяташ ли? Дименционните пътешествия са опасни. Я виж мен! Заседнал съм, лишен от магическите си умения, в едно тъпашко затънтено измерение като Буна — с варварски начин на живот и отвратителна храна.

Наложи се да изтъкна:

— Ти си загуби способностите, понеже Гаркин изля оня майтапчийски прашец в котлето за специални ефекти, а после го убиха, преди да успее да ти даде противоотрова.

— Внимавай какво приказваш за твоя стар учител — предупреди ме Аахз. — Вярно е, че дъртият лигопродавец имаше слабостта от време на време да се поувлича с грубите си шеги. Само че той беше майстор магьосник… пък и мой приятел. Ако не ми бе авер, нямаше да се нагърбя с неговия устат чирак — приключи демонът, като ми хвърли многозначителен поглед.

— Съжалявам, Аахз — извиних се. — Аз просто, разбираш ли…

— Слушай, момче — прекъсна ме той отегчено. — Да речем, че разполагах с предишните си способности (с които обаче не разполагам), и ако ти беше готов да се обучиш да скачаш през измеренията (ама ти не си!), можехме да пробваме. Сетне, щом направеше някоя погрешна сметка и ни стовареше в друг свят, аз бих се заел да измъкна и двама ни, преди да ни се случи нещо лошо. Така, както сега стоят реалностите, да се опитвам да ти преподавам дименционни скокове ще бъде по-опасно, отколкото да играем на руска рулетка.

— Какво е „руска“? — попитах.

Ханът се разтресе, тъй като Глийп пак не взе добре завоя.

— Кога най-после ще накараш тъпия си дракон да се забавлява от другата страна на пътя? — изръмжа Аахз и проточи врат, за да погледне през прозореца.

— Работя по въпроса, сър — кимнах успокояващо. — Спомни си, че ми трябваше почти цяла година да го отуча да спи под покрив.

— Хич не ме подсещай — възропта демонът. — Стига да зависеше от мен, щяхме да…

Внезапно млъкна, наклонил глава встрани.

— Момче, я по-хубаво маскирай тоя твой дракон — неочаквано заяви той. — И се приготви да влезеш в ролята на „съмнителния тип“. Май ще имаме гост.

Не оспорих информацията. Отдавна бяхме установили, че слухът на Аахз е далеч по-остър от моя.

— Ясно — рекох и побързах да си свърша работата.

Проблемът с използването на хан за оперативна база, колкото и той да е неподдържан или овехтял, е, че понякога в него идват хора, които търсят храна и нощувка. По тези земи магията все още се намира извън закона, а последното, дето ни трябваше, бяха очевидци.

ГЛАВА ВТОРА:

Бидейки най-дълготрайни, първите впечатления са изключително важни.

ДЖ. КАРТЪР

Аахз и аз се бяхме сдобили с хана при доста съмнителни обстоятелства. По-точно казано, ние го обявихме за свой законен военен трофей — след като с помощта на още двамина съюзника, които сега не бяха тук, нападнахме Исстван (един вманиачен магьосник) и го прогонихме в някакви далечни измерения заедно с всичките му оцелели съучастници. По-рано ханът е служел за тяхна оперативна база. Днес беше наша, обаче хич не желаех да узнавам от кого и по какъв начин го е получил господинчото Исстван. Въпреки постоянните уверения на ментора живеех в непрекъсната тревога, че мога да се срещна с действителния собственик на сградата.

Е, как да не се сетя за всичко туй, докато изчаквах пред прага неканения посетител? Както вече обясних, Аахз има много остро ухо. Само че когато ми заяви, че чува нещо наблизо, често пъти забравя да спомене, че неговото наблизо току-виж отстои на цяла миля оттук.

Освен това в течение на нашето приятелство бях забелязал, че слухът му е странно непостоянен. Той може от половин километър да долови как се чеше някоя гущероптица, но понякога изглежда неспособен да възприеме и най-учтивите ми молби, независимо колко високо ги изкрещявам насреща му.

Все още нямаше знак от предполагаемия ни гост. Почудих се дали да не се скрия в хана от почти пладнешкото слънце, ала се отказах. Бях подготвил грижливо сцената за пристигането на внезапния посетител и ми бе неприятно да я развалям заради такова дребно нещо като личното си удобство.

Съвсем преднамерено бях приложил магията за преобразяване върху Батъркъп, Глийп и мен. Сега мустакатият Глийп беше досущ като еднорог — промяна, която сякаш ни най-малко не смущаваше Батъркъп. Очевидно вълшебните коне не се отнасят тъй дискриминиращо към приятелите си по игра, както драконите. Постарах се и двамата да изглеждат по-рошави и занемарени, отколкото бяха в действителност. Това бе нужно, за да мога да поддържам образа, който исках да внуша на непознатия със собствения си външен вид.

Още в началото на престоя ни тук с Аахз решихме, че най-добрият способ да се справяме с незваните гости не е да ги заплашваме или да им изкарваме акъла, а да бъдем толкова отблъскващи, че те да се махат по свое желание. С тая цел полека-лека разработих маскировка, предназначена да нашепва на странниците, че не им се ще да бъдат в един и същ хан заедно с мен, независимо колко голям е той или колцина хора има в него. Преобразен по този начин, аз трябваше да приветствам отклонилите се пътешественици като собственик на подслона.

То си беше жив театър, но и творческо удоволствие.

Скромно ще призная, че маскировката ми жънеше потресаващ успех. Фактически точно това бе характерната реакция на множество посетители спрямо нея. Някои се потрисаха и пищяха, други гаче се поболяваха, трети чертаеха разни религиозни символи във въздуха между тях и моя милост. Никой обаче не избираше възможността да остане за нощувка.

Докато експериментирах с различните физически недъзи, Аахз съвсем оправдано изтъкна, че за болшинството хора нито един отделен дефект не е отблъскващ. Всъщност в измерение от рода на Буна повечето люде ги намираха нормални. Така че за да гарантирам желания резултат, възприех куп сакатлъци.

В новото си преображение аз ходех с болезнено накуцване, имах гърбица и деформирана ръка, явно поразена от неизцерима напаст. Доколкото ми бяха останали зъби, те бяха криви и разядени; лявото ми око проявяваше склонност да блуждае независимо от дясното. Носът ми — по-точно цялото лице! — не бе симетричен и като майсторско попадение за моите способности на хамелеон из сплъстената ми коса и оръфаните дрехи пълзяха някакви зловредни на вид насекоми.

Общият ефект беше ужасяващ.

Дори Аахз призна, че обликът ми го тормози, а това, имайки предвид с какви неща се бе сблъсквал при пътуванията си из разните там измерения, криеше действително голяма похвала…

Изведнъж моите мисли бяха прекъснати от появяването на нашия посетител. Изпънат като глътнал бастун, той бе яхнал странично огромна нелетяща ездитна птица. Не носеше никакви видими оръжия, нито пък униформа, ала стойката му издаваше войника у него далеч по-красноречиво от който и да било параден мундир. Очите му бяха нащрек и непрекъснато се стрелкаха подозрително, докато водеше своята твар към хана с бавни, сдържани стъпки. Много учудващо, но взорът му мина на няколко пъти през мен, без да отбележи моето присъствие. Може би не схващаше, че съм жив. Това не ми се понрави. Мъжът напомняше повече ловец, отколкото обикновен пътешественик. Както и да е, той бе тук и аз трябваше да се оправям с положението. Влязох в ролята си на хотелиер:

— Благородният гу’син ша иска ли стая?

Веднага след въпроса тръгнах към него с нормалната си поклащаща се походка. За в случай че изтънчеността на моята маскировка му убегнеше, пуснах доста слюнка да се процеди от ъгъла на устата ми и да се плъзне невъзпрепятствана надолу към брадичката. Минута-две акълът на госта бе зает с укротяването на ездитното му животно. Може и да не беше способна да хвърчи, но птицата се опитваше да се вдигне във въздуха.

Очевидно метаморфозата ми бе засегнала някаква първична струнка в нейния ум — струнка, датираща отпреди нелетящите й прародители.

Изчаках, наклонил любопитно глава, докато човекът се бореше да усмири пернатата твар, която явно не я свърташе на едно място. Най-подир непознатият насочи вниманието си към мен. Сетне мигом отвърна поглед и съсредоточено зазяпа небето.

— Дошъл съм да търся онзи, който е известен като Скийв магьосника — рече ми той.

Сега беше мой ред да подскоча. Доколкото бях информиран, никой освен Аахз и чирака му не знаеше кой съм, какво представлявам, а още по-малко къде се намирам.

— О, това съм аз! — блъвнах, като съвсем се забравих и използвах истинския си глас.

Ездачът обърна към мене ужасени очи, заставяйки ме да си припомня как точно изглеждам.

— Туй ми й господарят! — поправих се набързо. — Стой тука… ша го доведа.

Завъртях се на пети и чевръсто хлътнах в хана. Вътре ме чакаше Аахз.

— Какво има? — подхвърли.

— Той е… иска да говори със Скийв… тоест… разбираш ли? — запънах се нервно аз.

— Е, и? — натърти демонът. — Тогава що щеш тук? Излез навън и поприказвай с човека.

— В тоя вид?

Аахз опули жълтите си зъркели към тавана, силно ядосан.

— На кой му пука как изглеждаш? — лавна. — Хайде, момче. Този гостенин е напълно непознат!

— На мен! — заявих аз, като се изпъчих горделиво. — Той питаше за Скийв магьосника и си помислих…

— Той какво? — прекъсна ме люспестият.

— Попита за Скийв магьосника — повторих, докато скришом изучавах очакващата отвън фигура.

Ездитната птица клъвна нещо в праха.

— Струва ми се, че е войник — допълних.

— Струва ми се изплашен — сопна се Аахз. — Следващия път може би ще трябва да си малко по-пестелив с маскировката.

— Мислиш ли, че е ло-ло-ловец на демони? — заекнах, без да умувам много.

Вместо да отговори на въпроса ми, моят наставник рязко се извърна от прозореца.

— Щом иска магьосник, ще му дадем такъв — промърмори. — Бързо, чирако, шляпни върху мене образа на Гаркин.

Както отбелязах по-рано, майстор Гаркин беше първият ми инструктор по магия. Той бе една от любимите ни и най-често използвани маскировки — внушителна фигура с прошарена брада. Можех да я направя дори и насън.

— Достатъчно добре, момче — примлясна Аахз, оглеждайки със задоволство резултатите от моята работа. — Сега ме следвай плътно и остави старшият да говори.

— Ама в тоя ли вид? — възкликнах.

— Отпусни се бе, човек — успокои ме той. — За този диалог на високо равнище аз съм ти. Разбра ли?

Демонът вече бе тръгнал към вратата, без да изчака отговор, като по такъв начин не ми предложи никаква друга възможност, освен да го последвам.

— Кой иска аудиенция с великия Скийв? — изрева Аахз с резониращ бас.

Мъжът върху птицата ми хвърли още един неспокоен поглед, сетне застина в официална поза.

— Идвам като пратеник на Негово най-благородно величество Родрик Пети, крал на Посилтум, който…

— Я, къде е пък туй чудо? — прекъсна го Аахз.

— Извинете? — примига нашият гост.

— Посилтум — викна колегата ми. — Къде се намира?

— А-а-а! — рече пратеникът, внезапно проумял. — Това е кралството право на изток оттук… На отвъдния бряг на Кехлибарената река… Няма как да не го уцелите.

— Хубаво — кимна Аахз. — Давай нататък.

Онзи си пое дълбоко дъх, поколеба се и сбърчи вежди. Изглежда, че нишката на мисълта му се беше скъсала.

— Крал на Посилтум — подсказах му аз.

— О, да. Благодаря — посланикът пусна бърза усмивчица, придружена от още по-бърз поглед, и продължи: — Негово величество изпраща своите уважения и поздравления на господина, известен като Скийв магьосника…

Тук поспря и очаквателно изви врат към Аахз. Бе възнаграден с едно учтиво кимване. Удовлетворен, мъжът подзе отново:

— Нашият владетел приканва Скийв да дойде в двора на Посилтум, за да може да прецени дали е подходящ за поста дворцов магьосник.

— Не се чувствам достатъчно квалифициран да отсъждам дали някой монарх подхожда за дворцов магьосник, или не — скромно отвърна Аахз, като внимателно наблюдаваше госта. — Не му ли стига просто да е крал?

— А, не! — спешно се поправи пратеникът. — Всъщност кралят ни желае да прецени вашата пригодност.

— О-о-о! — демонът се престори, че току-що е проумял какво се иска от него. — Това е съвършено различна работа. Добре, добре. Покана от… кого беше?

— Родрик Пети — обяви онзи върху птицата, високомерно вирнал глава.

— Ясно — измърка Аахз и широко се ухили. — Никога не съм отказвал пети!

Настъпи изкуствена пауза.

Мъжът примигна, намръщи се, а сетне въпросително ме погледна. Свих рамене, защото и аз самият не схванах шегата.

— Можеш да кажеш на Негово величество — продължи моят наставник, без да забележи двойното ни объркване, — че съм щастлив да приема милостивата му покана. Ще пристигна в двора му колкото по-рано ми е удобно.

Посланикът се нацупи.

— Струва ми се, че благородният Родрик желае вашето незабавно присъствие — подчерта той с мрачен тон.

— Е, разбира се — парира спокойно Аахз. — Ама че съм глупав. Ако се възползваш от нашето гостоприемство тази нощ, аз и моят асистент тук ще имаме изключителното удоволствие да те придружим сутринта.

Усещам, когато ми подават реплика. Пуснах една лига и оголих зъби към пратеника. Той ми отвърна с ужасѐн поглед.

— Всъщност — припряно изрече — аз наистина трябва да тръгвам. Ще предам на Негово величество, че вие скоро ще дойдете.

— Сигурен ли си, че нямаш мерак да останеш? — попита с надежда Аахз, скрит под маската на Гаркин.

— Определено! — човекът едва не изкрещя своя отговор, докато извръщаше птицата си настрани от нас.

— Хм, добре — заключи Аахз. — Може би ще успеем да те настигнем някъде по пътя.

— В подобен случай, господа, ще искам да ми дадете аванс… тоест ще направя всичко възможно, за да обявя вашето пристигане.

Вдигнах ръка да му махна за сбогуване, но той вече се движеше в бърз ход и подтикваше ездитната си твар към още по-голяма скорост, като напълно ме игнорира.

— Отлично! — възкликна демонът, потривайки алчно длани. — Дворцов магьосник! Каква блага работа! А денят започна тъй отвратително…

— Ако мога да те прекъсна — прекъснах го, без да се церемоня, — в твоя план има един дребен пропуск.

— М-м-м? Какъв?

— Аз не ща да бъда дворцов…

Както обикновено, моят протест изобщо не намали ентусиазма му. Зачервените му очи се облещиха.

— Момче, ти дори чирак на вълшебници не искаше да ставаш — грубо ми напомни той. — Сърцето те теглеше да бъдеш крадец. Ех, ето ти сега добър компромис. Като дворцов маг ще заемаш цивилна служба… а пък цивилните служители са крадци от далеч по-голям мащаб, отколкото някога си и мечтал, че е възможно.

ГЛАВА ТРЕТА:

Деветдесет процента от всяка бизнес сделка се свеждат до това да съумееш да се продадеш на клиента.

КС. ХОЛАНДЪР

— Чакай да видя дали съм те разбрал по същество — рекох аз предпазливо. — Да не би да ми казваш, че те вероятно няма да ме наемат въз основа на моите способности?

Не можех да повярвам, че съм изтълкувал лекцията на Аахз правилно, ала той просия ентусиазиран.

— Точно така, младок — одобри мисълта ми люспестият ментор. — Сега вече го загря.

— Не, не съм — настоях. — Туй е най-шашавото нещо, което съм чувал! За Бога…

Аахз простена и скри лице в шепите си.

Тая сценка се повтаряше непрекъснато, откак напуснахме хана, а три дни демонски стенания са малко повече, отколкото човек би могъл да понесе.

— Съжалявам, учителю — сприхаво процедих аз, — но просто не ти вярвам. Приемал съм много работи, дето си ми казвал, ей тъй, на доверие, обаче това… това противоречи на здравия разум.

— Че какво общо има тук някакъв си здрав разум? — избухна внезапно Аахз. — Ние говорим за събеседване при наемане на служба!

При този изблик Батъркъп изпръхтя и отметна муцуна, което ни принуди да отскочим извън обсега на рога му.

— Мирно, друже! — сгълчах го успокоително.

При все че продължи да врътка очи, еднорогът стоически поднови своето тежко дело, без да потроши натоварената с нашите вещи тарга, която влачеше след себе си. Макар подобни инциденти вече да се бяха случвали в хана, двамата с Батъркъп се спогаждахме доста добре и той обикновено ми се подчиняваше. Точно наопаки, демонът и конят така и веднъж не успяха да смелят брашно, особено когато моят наставник решеше да повиши гневно глас.

— Чисто и просто е нужна малко кротост — уведомих самодоволно Аахз. — Хубаво ще бъде някой път да опиташ.

— Вместо да се фукаш със съмнителното си разбирателство с животните — остро отвърна люспестият, — да беше извикал твоя дракон обратно. Само това ни трябва — да го оставим да вдигне на крак цялата провинция.

Бързо се огледах. Прав беше. Придобивката от Пазара на Дева бе изчезнала… отново.

— Глийп! — позовах. — Ела тук, приятел!

— Глийп! — долетя в ответ.

Храсталакът от лявата ни страна се раздели и оттам се показа главата на дракона.

— Глийп? — рече той, като наклони мустакатата си морда.

— Я ела тук! — повторих.

Моят любимец не се нуждаеше от повече подканяне. Изскочи на открито и се затътри към мен.

— Продължавам да твърдя, че трябваше да оставим тоя глупав звяр в хана — промърмори Аахз.

Не му обърнах внимание, защото проверявах дали багажът, който бе увесен като дисаги върху гърба на дракона, е все още добре затегнат. Впрочем аз самият смятах, че мъкнем прекалено количество лични вещи, но демонът от Перв настоя. Глийп се опита да ме мушне любовно с глава и без да ща, поех в ноздрите си малко от дъха му. За момент се почудих дали колегата действително не е бил прав да иска да го зарежем нейде.

— Какво разправяше за интервютата при наемане на работа? — попитах с цел хем да сменя темата, хем да скрия факта, че съм се задушил.

— Момче, знам, че звучи невероятно — начена Аахз с внезапна откровеност, — пък и наистина си е тъй, но много неща са за дивене, особено в това измерение. Туй обаче не означава, че не ни се налага да се справяме с тях. Прав ли съм?

Тези фрази ми дадоха време да поразмисля. На мнозина би се видяло странно да имат за спътници демон и дракон. Всъщност, ако ми останеше свободна минутка да го преценя, комай и на мен би ми се сторило съвсем фантастично!

— Добре, господине — съгласих се най-накрая. — Мога да приема съществуването на невероятното като действителност. Сега пробвай пак да ми разясниш оная история с дворцовото магьосничество.

Еднорогът изпръхтя.

Тръгнахме отново, та Аахз да може да си подреди думите. За разнообразие Глийп се повлече кротичко до Батъркъп, вместо да хукне на поредното си проучвателно пътуване встрани.

— Виж дали това ще ти се стори смислено — обади се най-после моят ментор. — Дворцовите магьосници не вършат много работа… поне вълшебническа. Тях ги държат най-вече за показ, като символ на ранга, за да демонстрират, че един двор се е замогнал достатъчно, та да наеме маг. Твърде рядко се случва да ги извикат да направят нещо. Ако беше шут, щеше да ти се спука гьонът от задачки, но ти си в друга категория. Запомни, Скийв: повечето хора се плашат от магическото изкуство и го използват колкото е възможно по-малко.

— В такъв случай — уверено подхвърлих аз — значи са ме наели. По нищонеправене мога да изляза срещу всеки магьосник на Буна.

— Тук спор няма — сухо отбеляза Аахз. — Само че проблемите не са чак толкоз лесни. За да запазиш службата, не са нужни почти никакви усилия. За да я получиш обаче, току-виж доста си се поозорил.

— О! — въздъхнах с облекчение.

— Разбираш ли, момко, ще трябва да спечелиш краля и вероятно неговите съветници — продължи демонът. — Ще се наложи да ги впечатлиш със себе си, а не със своите способности.

Намръщих се.

— Туй пък как да го схващам?

— Слушай, младо. Нали вече ти обясних, че един дворцов маг е фасада, фигура за показ… Те ще търсят някой, който биха искали да се мотае из двора им, някой, дето е внушителен на вид — независимо дали върши нещо, или не. Ти си длъжен да излъчваш сто процента самоувереност. И което е най-важно, ще трябва да изглеждаш досущ като чародей… или най-малкото така, както те си мислят, че изглеждат господа чародеите. Ако съумееш да се облечеш като магьосник, да говориш и да се държиш като магьосник, може би никой няма и да забележи, че на Скийв му липсват съответните способности.

— Благодаря ти, Аахз — направих гримаса. — Наистина сътворяваш чудеса, за да вселиш у мен кураж.

— Хайде, не се цупи — сгълча ме зеленият демон. — Знаеш как да левитираш относително големи предмети, можеш донякъде да летиш и тъкмо навреме се изпедепса в хватката с преобразяването. За прост новак се справяш съвсем добре, но не се самозалъгвай, че си близо до ранга на пълновластен вълшебник. Ще възразиш ли нещо?

Прав беше, разбира се, ала щях да се изям, ако си го признаех.

— Щом съм такъв спънат незнайко — рекох студено аз, — защо сме се запътили да ставам дворцов магьосник?

От яд Аахз ми се озъби.

— Ти, момче, не слушаш какво ти говоря — изръмжа. — Да задържиш службицата, когато веднъж си я докопал, е нищо работа. С това можеш да се нагърбиш и сега. Номерът е да успеем да те назначат. За късмет, с няколко малки промени и леко обучение, мисля, че ще сколасаме да те подготвим за възпитаното общество.

— Какви промени? — попитах, раздразнен от собственото си любопитство.

Аахз направи цяло представление, оглеждайки ме от главата до петите.

— Като за начало — рече, — в начина, по който се обличаш.

— Че какво му е лошото на този начин? — възразих отбранително.

— Нищо му няма — отвърна той с невинен гласец. — Е… ако, разбира се, искаш хората да те смятат за някакъв селяндур с фъшкии по обувките. Естествено, ако желаеш да бъдеш видна дворцова фигура, то е друга история. Никой уважаван магьосник не би се оставил да го спипат в подобни одежди.

— Но аз съм уважаван магьосник! — заявих.

— Нима? От кого?

Тук ме хвана натясно, така че потънах в мълчание.

— Това по-специално бе причината да демонстрирам предвидливост и да вземем някои нещица от хана — продължи Аахз, като с широк замах посочи товара на Батъркъп.

— Пък аз си помислих, че просто плячкосваш каквото свариш — подхвърлих сухо.

— Момче, внимавай к’ви ги плещиш — предупреди ме той. — Всичко туй е само заради теб.

— Ами-и? И не очакваш нищичко за себе си от цялата сделка?

Язвителността ми, както винаги, му убягна.

— О, да, ще се навъртам наоколо — призна си люспестият. — По този въпрос нямай грижа. Пред хората аз ще бъда твоят чирак.

— Моят чирак?

Службата изведнъж взе да ми се вижда далеч по-хубава.

— Пред хората! — бързо повтори Аахз. — Насаме ще продължаваш с уроците си постарому. Сещай се за това, преди да проявиш излишна игривост със своя „калфа“.

— Абсолютно, сър — уверих го. — Та какво казваше да променя в начина си на обличане?

Той косо ме изгледа: явно бе станал подозрителен заради моето въодушевление.

— Не че ми има нещо, както съм си и така — добавих, а сетне се начумерих театрално.

Последното сякаш уталожи подозренията му.

— Впрочем така нищо не ти е наред — изръмжа демонът. — Извадихме късмет, че когато ги пропъдихме заедно с Исстван, ония двамина импа зарязаха по-голямата част от своите дрехи.

— Хигинс и Брокхърст?

— Да, точно за тях говоря — усмихна се зловещо на спомена си Аахз. — За имповете ще ти кажа едно. Може да са по-слаби търговци от деволите, ама пък се обличат веднъжким.

— Трудно ми е да повярвам, че целият този багаж, дето го опакова, са само дрешки — скептично отбелязах аз.

Моят наставник изпухтя:

— Разбира се, че не са. Има и специални ефекти.

— Как, специални ефекти?

— Нищо ли не помниш бре, момче? Споделих с тебе всичко това още когато се видяхме за пръв път. Колкото и да е лесна дадена магия, не можеш да я оставиш да изглежда лесна. Трябват ти няколко паса с ръцете, да издърдориш нещо неразбрано — нали се сещаш, както работеше Гаркин.

Колибата на майстор Гаркин, където за сефте се запознах с магическото изкуство, бе пълна със свещи, флакончета с чудати смески, прашасали книги… беше си истинско тайнствено леговище! Естествено оттогава насам бях открил, че повечето от такъмите му изобщо не са необходими за същинското действие на вълшебствата.

Започнах да прозирам какво има предвид Аахз, щом рече, че ще трябва да се науча да правя зрелище.

— Разполагаме със сума ти работи, които можем да вградим в твоето представяне, Скийв. Преди да си отиде, Исстван остави доста вехтории. А когато ги разопаковаме, нищо чудно да видиш някои познати вещи. Мисля, че имповете са си услужили с част от оборудването на Гаркин и са го домъкнали в хана. Бас ловя.

— Така ли? — попитах, наистина заинтригуван. — Взели ли са бакъреното котле на стария майстор?

— Котле ли? — намръщи се моят первски ментор.

— Нима не помниш? — притекох му се на помощ. — Когато пристигна, ти го използва да пиеш вино от него.

— Вярно, бе! Струва ми се, че го мярнах. Защо?

— Нямам специална причина — невинно отговорих аз. — Просто винаги ми е харесвало.

Докато в началото на своето чиракуване наблюдавах Гаркин, бях проумял, че в това бакърче се крият някакви тайни, които умирах да разбера. А и си давах сметка, че (ако е възможно) бих ги запазил като изненада за Аахз.

— Ще се наложи да сторим нещо и за физическия ти вид — продължи замислено демонът.

— Какво му…

— Прекалено си млад! — отвърна той, предугаждайки въпроса ми. — Никой не назначава млади магьосници. Все искат да вземат някого, дето се е поочукал. Да речем, че ние…

Млъкна внезапно и изви врат, за да поогледа наоколо.

— Момче — бавно произнесе, като изучаваше небето, — твоят змей пак липсва.

На бърза ръка се озърнах. Прав беше.

— Глийп! — викнах. — Тука, приятел.

Драконската глава се появи от дълбините на гъсталака зад нас. От устата му висяха краката на нещо хлъзгаво, но преди да успея да го идентифицирам точно, моят любимец преглътна и онуй, каквото и да беше, изчезна завинаги.

— Глийп! — гордо обяви той, после облиза бърни с дългия си раздвоен език.

— Глупав дракон — мрачно измърмори Аахз.

— Евтин е за хранене — контрирах аз, разчитайки на стиснатата природа на демона.

Докато чакахме звярът да ни настигне, имах достатъчно време да осъзная, че за пръв път нямам нито морални, нито етични проблеми, загдето участвам в един от плановете на Аахз. Ако нищо неподозиращият Родрик Пети се подлъжеше по нашия маскарад и ни наемеше, бях сигурен, че кралят ще получи много повече, отколкото се е договорил.

ГЛАВА ЧЕТВЪРТА:

Ако подобаващите приготовления са направени и всички необходими предпазни мерки — взети, успехът на всяко организирано събитие е гарантиран.

ЕТЕЛРЕД НЕГОТОВИЯ

Свещта се запали от едно-едничко бръсване на мисълта ми.

Духнах я доволен и пак опитах.

Кос поглед, мигновена концентрация на волята и все още димящият фитил отново лумна.

Загасих пламъчето и като седнах, се усмихнах на познатата ми восъчна пръчка.

Това бе първото истинско доказателство колко са нараснали моите магически способности през последната година. Помнех тази свещ от дългото ми чиракуване при майстор Гаркин. По него време тя беше моят архивраг. Тогава, дори и да фокусирах цялата си енергия, не успявах да я запаля. Ала днес…

Хвърлих поглед към фитила и той пак ме възнагради, блъввайки ново огнено езиче.

Духнах го и повторих упражнението, а увереността ми набъбна, понеже осъзнах с каква лекота мога сега да направя нещо, което някога съм смятал за невъзможно.

— Ще престанеш ли най-сетне с тези опити?

Подскочих от избухването на демона, като едва не катурнах свещта и не подпалих одеялото.

— Съжалявам, Аахз — рекох и бързешком угасих трепкащия фитил за последен път. — Аз просто…

— Дошъл си тук, за да те прослушват за дворцов магьосник — прекъсна ме той. — Не за градско коледно дърво!

Подвоумих се дали да не запитам какво всъщност е коледното дърво, но реших да не го правя. Аахз ми се видя необичайно раздразнителен и бях съвсем сигурен, че както и да формулирам своя въпрос, отговорът ще бъде хем язвителен, хем непродуктивен.

— Тъпата свещ само се пали и гасне — измърмори полу на себе си моят ментор. — Ще привлече вниманието на всички стражи наоколо.

— Пък аз си мислех, че се опитваме да направим точно това — изтъкнах ентусиазирано, обаче Аахз ми обърна гръб и се взря към двореца в светлината на ранното утро.

Не му се налагаше да се взира много надалеч, защото бяхме спрели на лагер насред пътя току пред главните порти на Родрик Пети.

Както казах, бях останал с впечатлението, че нарочно сме избрали туй място, за да привлечем погледите към наша милост.

Бяхме пропълзели дотук в мъртвилото на нощта, неуверено пробивайки си път между спящите постройки, скупчени около главния вход. Тъй като не искахме да палим огън, минахме с минимално разопаковане на багажа, но дори и в мрака бях разпознал свещта на Гаркин. Всичко това би следвало да има отношение към нещо, което люспестият нарече „драматично появяване“. Доколкото можех да преценя, подобно появяване означаваше, че не можем да сторим нищичко по лесния начин.

Външният ни вид бе също внимателно обмислен да прави впечатление с помощта на зарязаните от имповете дрехи и моите магии за трансформация.

Аахз го докарах в станалата вече традиционна премяна — на съмнителния тип. Преобразен на еднорог, Глийп спокойно стоеше до Батъркъп, така че разполагахме с чифт еднакви животни. Ала в главния фокус на нашето внимание се оказа моят собствен външен облик.

И двамата с демона бяхме на мнение, че маскировката от типа Гаркин в случая не би била подходяща. Докато естественият ми вид беше прекалено незрял, Гаркиновият пък бе прекалено старчески. Тъй като можехме свободно да си подберем желания от нас образ, решихме да изпипаме един магьосник някъде между тридесет и пет, четиридесетгодишен: все още млад, без да е младеж, опитен, без да е стар, и могъщ, но все още учещ се.

За да постигна такова преобразяване, се наложи да се потрудя малко повече от обичайното, понеже нямах наум готов образ, който да поставя върху собствения си лик. Вместо това затворих очи и си представих как изглеждам нормално. После бавно изтрих своите черти, докато ми остана само едно празно лице, откъдето да започна. Е, сетне се залових на работа, а Аахз ме наблюдаваше съсредоточен и предлагаше идеи плюс корекции.

Първото, което пипнах, беше височината. Занагласях образа и накрая новата ми фигура се източи с глава и половина над моя същински дребен ръст. Следващото бе косата — смених ягодово русата си грива с по-зловещо черна, като същевременно направих тена си няколко степени по-тъмен.

Най-много грижи ни отвори лицето.

— Удължи мъничко брадичката — нареждаше Аахз. — Пусни си брада… не толкова голяма, глупако! Просто малко по-козешка… Така по̀ се ядва!… Сега смъкни бакенбардите… ха тъй, увеличи носа… стесни го… приготви веждите по-рунтави… не, остави ги, както си бяха, а вместо това вдълбай очите леко навътре… За да върви да говориш на всеуслушание, е нужно да промениш цвета на тези очи! Боядисай ги кафяви… така, я дай две смръщени бръчици по средата на челото… добре. Туй вече трябва да свърши работа.

Втренчих се във фигурата, която стоеше пред умствения ми взор, и се постарах да запечатам образа в паметта си. Беше впечатляващ, може би малко по-зловещ, отколкото бих го направил, ако зависеше само от мен, но експертът тук бе демонът и се налагаше да се доверявам на неговата преценка. Отворих клепачи.

— Страхотно, момче — просия Аахз. — Сега навлечи тази черна роба със златисточервения кант, дето остана от имповете, и ще се превърнеш в личност, подходяща да украсява всеки двор.

— Разкарайте се! Запречили сте пътя!

Грубата заповед върна мислите ми към настоящето.

Някакъв войник, ослепителен в кожената си броня, гневно приближаваше нашия бързо организиран стан, размахвайки една страховита наглед пика. Портите зад него бяха леко открехнати и оттам надничаха главите на неколцина други аскери, които любопитно ни наблюдаваха.

Тъй като светлината се бе позасилила, можах да разгледам стената по-добре. Не беше кой знае каква направа — я имаше десет стъпки височина, я не. Нещата си пасваха. От онова, което бяхме видели, откакто пресякохме границата, и кралството не представляваше кой знае какво.

— Вие глухи ли сте, бре? — ревна войникът, докато наближаваше към нас. — Казах да се разкарате!

Аахз се втурна напред и застана на пътя му.

— Скийв Великолепни пристигна — обяви моят наставник. — И той…

— Хич не ми пука кои сте! — изръмжа стражът. После, без да губи време, намести пиката между себе си и онзи, който се бе обърнал към негова милост. — Не можете…

И рязко млъкна, защото оръжието се отскубна от ръцете му и заплава хоризонтално във въздуха, така че застана като барикада помежду него и люспестия.

Това беше мое дело — най-обикновена проява на левитация. Въпреки планирания от нас гамбит усетих, че трябва да се намеся пряко в ставащото, преди нещата да излязат напълно от контрол.

— Аз съм Скийв! — прогърмях, извисявайки гласа си в резониращ бас. — А туй е моят помощник, когото се опитваш да заплашваш с твоето немощно оръжие. Ние сме дошли в отговор на една покана от Родрик Пети, крал на Посилтум!

— Точно така, колибарче! — ухили се злобно Аахз към войника. — Сега просто изтичкай като добро момче и съобщи, че вече сме тук… а?

Както споменах по-рано, всичко това бе обмислено да шашардиса обикновеното народонаселение. Явно обаче стражът не беше чел сценария и нито се отдръпна от ужас, нито се сви от страх. Ако нашето малко шоу въобще оказа някакъв ефект върху него, то той бе тъкмо противоположният.

— Магьосник, така ли? — подметна войникът подигравателно. — В подобен случай си има правилник. Заобиколете отзад, където са другите.

Това ни свари неподготвени. Добре де, мен поне ме свари неподготвен. Според нашия план трябваше да приключим спора, като или влезем в двореца, за да изнесем представлението си в двора на краля, или кралят да доведе двора си отвън при нас. Не бяхме обмислили варианта да ни отпратят към задната врата. Настъпи неловка пауза.

— Как тъй отзад? — начумери се Аахз. — Осмеляваш се да предложиш на магьосник от ранга на моя господар да иде на черния вход като обикновен слуга?

Войникът не помръдна и на сантиметър.

— Ако зависеше от мене, щях „да се осмеля да ви предложа“ далеч по-малко приятни работи. Но понеже не зависи, просто си изпълнявам заповедите. Ще трябва да заобиколите оттатък като всички други.

— Какво, други ли? — попитах предпазливо.

— Ами да — подхили се стражът. — Кралят поддържа цял един двор, за да се оправя с вас, „чудотворците“. Няма вмирисан амбулантен търговец на муски и амулети от осем царства наоколо, който да не се намира в града. Някои са се наредили на опашката от вчера по обяд. Сега минете отзад и престанете да препречвате пътя!

Извърна се кръгом и заблъска крак към вратата, като остави пиката си да виси във въздуха.

Веднъж и на Аахз да не му стигнат думите, както и на мен. Явно не бях единственият, поканен от монарха да намине насам. Нещо повече, очевидно се бяхме напъхали в шамарите.

ГЛАВА ПЕТА:

Зъркел от тритон, от жаба палец…

Смята се, че това е първата рецепта за експлозивна смес… предшественик на барута.

— Какво ще правим сега, Аахз?

Щом стражът се отдалечи дотолкова, че да не може да ни чуе, аз се върнах към нормалния си глас и начин на говорене, макар все още да бе необходимо да поддържам физическата си маскировка в същия вид.

— Лесна работа — реагира той. — Ще си опаковаме нещата и действително ще заобиколим отзад. Не го ли чу бе, момче?

— Но какво ще стане с… — Аахз обаче вече си беше плюл на дланите и прибираше малкото вещи, които бяхме разопаковали.

— Младок, не пипай нищо — предупреди ме демонът през рамо. — Не можем да си позволим някой да те види да вършиш ръчна работа. Не е добре за имиджа.

— Онзи рече, че тук има други магьосници! — избрътвих най-накрая.

— Аха. И?

— Ами-и как ще постъпим?

Моят спътник се намръщи.

— Вече ти казах. Ще си опаковаме нещицата и…

— Питам те какво ще правим с другите магьосници?

— Да правим? Нищо няма да правим. Нали знаеш, още не ставаш за дуели.

Той приключи с опаковането и отстъпи крачка назад, за да огледа резултата от своята дейност. Кимна доволно, извърна се и хвърли око над рамото ми.

— Момче, ще предприемеш ли нещо с тази пика?

Проследих погледа му. Да, пиката на стража все така си се рееше във въздуха. Макар и да не мислех за нея, някаква част от ума ми я поддържаше там, докато не решах къде да я дявам. Въпросът беше какво да сторя с това оръжие.

— Слушай, Аахз… — наченах, ала той вече бе потеглил покрай стената.

За момент застинах в колебание. Войникът си беше отишъл, тъй че не можех да му върна имуществото. Да го оставя пък да падне на земята, ми се виждаше някак си слабо въздействащо.

Понеже не успях да се сетя за нищо, което да има подходящия драматичен оттенък, кандисах да отложа решението си. Засега оставих пиката да се носи край мен, докато бързах след люспестия, като първом я издигнах на по-високо, та да не застрашава Глийп и Батъркъп.

— Ти очакваше ли тук да заварим и други магьосници? — попитах моя ментор, щом се изравних с него.

— Не — призна Аахз. — Разбира се, съществуваше подобна възможност, но не я прецених като твърде вероятна. Все пак това не е чак толкоз изненадващо. Такава работица няма как да не измъкне конкуренцията от убежищата й. Чактисваш ли?

Той не изглеждаше особено разтревожен, така че се опитах да приема новото развитие на нещата в крачка.

— Добре — спокойно заявих аз. — Туй как променя нашите планове?

— Не ги променя. Просто си свърши работата, както съм ти показвал, и всичко ще се нареди идеално.

— Ами ако онези там магьосници…

Изведнъж Аахз спря и насочи пръст към мен.

— Виж какво, момче — започна сериозно той, — това, дето не преставам да ти обяснявам, че имаш още много хляб да изядеш, докато се изпечеш в занаята, не значи, че за нищо не те бива! Ако не мислех, че си достатъчно добър да получиш мястото, нямаше да те подтиквам да идеш на въпросното събеседване.

— Наистина ли, сър?

Той се обърна и пак тръгна.

— Чисто и просто се подсети, че сред различните измерения Буна[4] не е известна с магьосниците си. Не си майстор, но пък майсторите поначало са рядкост. Бас държа, че в сравнение с конкуренцията ще изглеждаш същински експерт.

Това звучеше логично. Демонът винаги бе изразявал пределно ясно ниското си мнение за Буна и за бунаците, които я населяваха, включая и мен. Тази последна мисъл ме накара да драпам за малко повече подкрепа.

— Ей, Аахз?

— Да, Скийв?

— Как оценяваш шансовете ми, ама честно?

Преди да отговори, имаше миг на мълчание.

— Момче, нали знаеш как вечно се оплакваш, че съм ти бил подривал увереността?

— Да?

— Е, за наше добро не се натискай прекалено много да чуеш честната ми оценка.

Не се натиснах.

Оказа се, че минаването през задната врата не е никакъв проблем… най-вече защото нямаше такава! За моя собствена изненада и за възмущение на Аахз стената не обграждаше напълно двореца. Доколкото можех да видя, завършена бе само предната й част. Двете странични се изграждаха в момента; онази в дъното направо не съществуваше. Тук съм длъжен да поясня един факт. Моето изявление, че страничните зидове се оформяха в момента, беше предположение, основаващо се върху наличието на строителна скеля в края на стената, а не защото бях забелязал, че нещо се върши. Ако изобщо се предприемаше някаква работа, то бе достатъчно внимателно, та да не обезпокои прорасналите през скелята пищни буренаци.

Започнах да изпитвам дълбоки съмнения към кралството, с което се канех да се съюзя.

Трудно бе да се разбере, дали царедворците са били свикани в градина, или това беше двор, загубил битката с плевелите и храсталаците, избуяли на празното място, където би трябвало да бъде задната стена. (Тъй като бях израснал във ферма, основното ми образование в областта на растенията гласеше, че ако нещо не става за ядене и не вирее в правилни редички, е бурен.)

Сякаш в отговор на моите мисли Батъркъп си напълни устата с най-близката шарена туфа и ентусиазирано започна да дъвче. Глийп подуши същия храст и извърна нос от него.

Всичко това забелязах някак си между другото. Основната част от вниманието ми бе съсредоточена върху самия двор.

До стената на двореца съзрях малък открит павилион, подслонил нечия седнала фигура — вероятно краля. Близо до него отляво и отдясно стояха двамина мъже. Тълпата, доколкото я имаше, бе разделена на две групички. Първата беше застанала донякъде в подредена линия по едната страна на градината. Предположих, че това е опашката… или по-скоро се надявах, че е опашката, понеже се присъединихме тъкмо към нея. Втората група пъстрееше като дезорганизирана маса на оттатъшния край на терена и гледаше какво става. Дали бяха отхвърлени кандидати или просто любопитни кибици, не знаех.

Изведнъж погледът ми попадна върху някаква млада двойка в групата на наблюдаващите. Не бях очаквал да срещна тук каквито и да било познати лица, обаче тези двамата ги бях виждал и преди. И не само че ги бях виждал, ами демонът и аз по едно време ги персонифицирахме — в скверна игричка на отгатване, която приключи с това, че нас ни обесиха.

— Аахз! — прошепнах напрегнато. — Забелязваш ли ония двамката там?

— Не — отряза безцеремонно той, без дори да обърне глава да погледне.

— Но те са същите, които…

— Забрави ги — настоя моят ментор. — Гледай съдиите. Тях трябва да впечатлим.

Трябваше да призная, че в подобна препоръка имаше известен смисъл. Неохотно насочих вниманието си към фигурите в павилиона.

Кралят бе изненадващо млад — може би по средата на двадесетте си години. Неговата коса падаше на несресани къдрици до раменете, което в съчетание с нежното му телосложение го правеше почти женствен на вид. Ако се съдеше по позата му, или събеседването продължаваше от доста време, или монархът бе усвоил изкуството да изглежда съвършено отегчен.

Мъжът от лявата страна се приведе, настойчиво пошушна нещо в ухото на владетеля и в отговор беше удостоен с леко кимване.

Той бе съвсем малко по-възрастен от краля, ала вече забележимо оплешивял. Носеше туника и плащ с убит цвят и строга кройка. Макар позата му да бе отпусната, а държането — кротко, в очите му имаше зорък блясък, който ми напомняше за трескава видра.

Ето че фигурата отдясно на Родрик Пети също се размърда и привлече вниманието ми натам. Останах с беглото впечатление за масивна вълнеста камара, но после стреснато осъзнах, че виждам човек. Беше висок и широк, главата му — увенчана с дебели, черни невчесани къдри, а лицето — почти скрито под неподрязваната брада и мустаци. В съчетание с тежкия кожен плащ това му придаваше животински вид, обясняващ първото ми наблюдение. Той каза две-три думи на монарха, сетне пак кръстоса ръцете си с жеста на мъж, взел окончателно решение, и измери кръвнишки другия съветник. По време на неговото слово плащът му се разтвори за малко, като ми даде възможност да мерна една блестяща ризница плюс масивна двуостра брадва, окачена за колана на кръста му. Явно беше добре да не се изпречваш на пътя му. Плешивият, изглежда, не се впечатли и отвърна на зверския поглед на съперника си с достоен негов еш.

Усетих остро сръгване в ребрата.

— Туй видя ли го? — бързо прошепна моят ментор.

— Кое по-точно?

— Съветниците на краля. Генерал и канцлер, освен ако съм сбъркал. Забеляза ли златния медальон на военачалника?

— Забелязах му брадвата! — промълвих в отговор.

Светлината в двора внезапно намаля.

Погледнах нагоре и открих, че над главите ни се събират купища облаци, закриващи слънцето.

— Контролиране на времето — промърмори Аахз полу на себе си. — Не е зле.

И наистина старецът с червения плащ, който в момента стоеше пред трона, размаха енергично ръце и подхвърли във въздуха валмо от виолетов прах, след което започна леко да ръми.

Духът ми падна едновременно с първите капки. Представянето ми може и да бе ръководено от первски демон, ала моето магическо изкуство не беше нито тъй мощно, нито толкова впечатляващо.

— Аахз… — пошепнах с умоляващ тон.

Вместо да ми отвърне, той ми махна да мълча и впи очи в павилиона.

Като проследих погледа му, видях, че генералът настойчиво говори на краля. Онзи го слуша известно време, а после разклати глава и каза нещо на магьосника.

Каквото и да бе, то явно не се хареса на кандидата за дворцова служба. Изправи се високомерно и се обърна да си тръгне, но само за да бъде повикан обратно от монарха. Родрик Пети посочи облаците, рече още няколко думи, след това се облегна назад. Магът се поколеба, сетне сви рамене и отново започна да жестикулира и да напява.

— Отхвърли го — самодоволно заключи Аахз.

— Хм, тогава какво прави?

— Разкарва дъжда за следващото действие — осведоми ме люспестият наставник.

И действително: ръмежът престана, а облаците взеха да се разпръскват за голямо облекчение на публиката, която (в контраст с краля) не разполагаше с павилион, който да я защити от бурята. Тази нова демонстрация на вълшебническа мощ не подпомогна Бог знае колко поспадналата ми увереност.

— Аахз! — въздъхнах. — Той е по-добър магьосник от мен.

— Аха — кимна демонът. — И?

— Ами щом него го отхвърлиха, аз нямам никакъв шанс!

— Може би да, може би не — долетя умислен отговор. — Доколкото разбирам, те търсят нещо специфично. Пък кой ги знай? Току-виж това си ти. Спомни си какво ти казах — че благите работи невинаги се падат на най-изкусните. Всъщност обикновено става тъкмо обратното.

— Да, бе — рекох аз, опитвайки се да звуча оптимистично. — Може и да извадя късмет.

— Ще ти трябва нещо повече от късмет — поправи ме Аахз. — Я си признай сега: к’во научи, докато наблюдаваше съветниците на краля?

— Те не се харесват един друг — забелязах незабавно.

— Точно така! — спътникът ми изглеждаше изненадан и доволен. — За момента това означава, че ти вероятно няма да се понравиш и на двамата. Ще трябва да се докараш на единия от тях… или, още по-добре, да обидиш някого по избор. Туй, разбира се, ще привлече другия на твоя страна по-бързо от всичко останало. Е, казвай, кой би желал да бъде на твоя страна?

Този въпрос беше по-лесен от първия.

— Генералът — обявих твърдо.

— Грешка! Искаш канцлера.

— Ами, канцлера! — възкликнах аз, като избълвах думите по-високо, отколкото възнамерявах. — Ти видя ли колко е голяма брадвата, която носи генералът?

— Ъхъ. А ти чу ли какво се случи с оня образ, дето го прослушаха, преди да дойде редът на стария Червен плащ?

Затворих очи и удържах първата си остра забележка.

— Сър — започнах предпазливо, — помниш ли кой съм аз? Аз съм Скийв. Същият, който не може да чува шепот от цяла миля разстояние.

Както обикновено, демонът не обърна внимание на моя сарказъм.

— Споменатият чешит дори не получи шанс да си покаже номера — уведоми ме той. — Канцлерът хвърли едно око на тълпата, дето онзи водеше със себе си, и го попита от колко души му е свитата. „От осем“, рече кандидатът за слава. „Прекалено много са!“, заяви началството и бедния глупак го освободиха незабавно.

— Е, и? — погледнах го право в очите.

— Е, и! Човекът, който следи връзките на кесията, е тъкмо канцлерът. И още по-важното в случая: той има повече влияние от генерала. Я виж тези тъпи стени. Мислиш ли, че един военен щеше да ги остави полузавършени, ако разполага с последната дума? Някой е решил, че за изграждането им са похарчени извънредно много пари, и проектът е бил отменен или отсрочен. Обзалагам се, че този някой е бил господин канцлерът.

— Може би са им свършили камъните — предположих аз.

— Стига бре, момче. От туй, което наблюдавахме, откак пресякохме границата, основната реколта на това кралство са камъните.

— Обаче генералът…

Докато говорех, отново хвърлих поглед към военачалника. За моя изненада и силен неуют той се бе втренчил право в мен. Не беше дружелюбно втренчване.

Поколебах се за момент, надявайки се, че греша. Уви, не грешах. Взорът на генерала не се отмести, а и изражението му не се смекчи. Ако изобщо имаше някаква промяна, то стана още по-грозно.

— Аахз — просъсках безнадеждно, неспособен да откъсна очите си от суровия едър войн.

Сега крал Родрик и канцлерът също ме зяпнаха, тъй като генералското любопитство бе привлякло вниманието им.

— Ех, младок! — простена Аахз току до ухото ми. — Смятах, че съм ти казал да направиш нещо с тази пика!

Пиката! Съвсем я бях забравил!

Отлепих очи от кръвнишкия поглед на командира и се озърнах зад себе си колкото мога по-небрежно.

Батъркъп и Глийп все още търпеливо стояха зад нас, а над тях кротко се рееше оръжието на стража. Мисля, че донякъде се забелязваше.

— Хей, ти!

Обърнах се към павилиона, откъдето идваше крясъкът. Генералът беше прекрачил напред и бе насочил масивния си пръст към мен.

— Да, ти! — ревна гороломно той, когато погледите ни пак се срещнаха. — Откъде взе тая пика? Тя принадлежи на стражите на двореца.

— Момче, струва ми се, че ей сега ще е и твоето събеседване — промърмори демонът. — Покажи какво можеш и ги просни бездиханни.

— Ама… — запротестирах аз.

— Това е по-добре, отколкото да стоим на опашка!

С тези думи Аахз направи една дълга мързелива крачка назад. Ефектът беше същият, сякаш моя милост отиде напред — нещо, което определено не бях сторил. Но тъй като вниманието на целия двор изведнъж се бе съсредоточило върху ми, нямах друг избор, освен да предприема решителната стъпка.

ГЛАВА ШЕСТА:

Ей това е забавление!

ВЛАД НАБУЧЕНИЯ

Скръстих ръце на гърдите си и тръгнах към павилиона с бавна, отмерена крачка.

Аахз беше настоявал да упражнявам тази походка. Казваше, че тя щяла да ме направи да изглеждам самоуверен и хладнокръвен. Сега, при действителното ми представяне пред краля, проумях, че използвам заучената стъпка не като демонстрация на арогантност, а за да прикрия слабостта в краката си.

— Е? — прогромоля генералът и надвисна отгоре ми. — Зададох ти въпрос! Откъде си докопал тая пика? По-добре ще е да отговориш, преди да съм се ядосал!

Нещо в мен прещрака. Целият страх, който изпитвах от военачалника и неговата брадва, се изпари, заменен от опияняващо припламване на сила.

При първото си посещение на Пазара на Дева бях открил, че мразя да бъда притискан от големи, гръмогласни деволи. Днес пък открих, че туй не ми се нрави и когато наглостта идва от някой едър, гръмогласен сънародник бунак.

Значи масивният мъж иска да смачка всичко наоколо със своята тежест, така ли?

С едно помръдване на ума си призовах пиката. Без да се обърна да погледна, я накарах да се стрелне над рамото ми в посока, определена тъй, че да се забие право в гърдите на генерала.

Военният я видя да се задава и пребледня. Отстъпи непохватно крачка назад, загря, че е твърде късно за бягство; после трескаво заопипва кръста си за брадвата.

Спрях копието на три стъпки пред гърдите му и го оставих да виси току пред него с острие, насочено към сърцето му.

— Тази пика ли? — подметнах нехайно.

— Ахх… — отвърна ми генералът, без да сваля очи от заплахата.

— Взех я от един прекалено груб войник. Той подчерта, че бил изпълнявал заповеди. Дали случайно те не идват от теб?

— Аз… мм… — суровият началник облиза устни. — Аз наредих хората ми да се оправят експедитивно с чужденците. Не съм им казвал нищо за това да не са учтиви.

— В такъв случай…

Извъртях копието на деветдесет градуса, така че то вече не заплашваше генерала.

— … ти връщам пиката, за да можеш да я дадеш на стража заедно с известно разясняване на твоите заповеди…

Командирът се поколеба, смръщи се, па протегна ръка да хване реещата се във въздуха бойна принадлежност. Точно преди да я докосне, аз я оставих да падне на земята, при което тя шумно издрънча.

— … и, надявам се, с допълнителни инструкции как да борави със своите оръжия — завърших.

Лицето на генерала пламна, той се наведе да вземе пиката. В тоя момент канцлерът се изкикоти и военачалникът се обърна, за да го изгледа смразяващо. Другият велможа открито му се ухили. Сетне прошепна нещичко на краля, който се опита да потисне усмивката си от чутото.

Забравил за злощастната пика, генералът пак се извърна към мен и ме зяпна кръвнишки от висотата на целия си ръст.

— Кой си ти? — изръмжа с тон, внушаващ, че името ми ще бъде незабавно нанесено в началото на списъка за публична екзекуция.

— А кой пита? — не по-малко кръвнишки го изгледах и аз, все още не сподавил напълно гнева си.

— Човекът, към когото се обръщаш — намеси се монархът, — е Хю Злабрадва, командир на Кралските армии на Посилтум.

— Аз пък съм Джей Ар Гримбъл — добави бързо плешивият канцлер, опасявайки се да не бъде забравен. — Първи съветник на Негово величество.

Генералът му отправи нов убийствен поглед. Реших, че вече е време да се върнем към работата.

— Господа, аз съм магьосникът, прочут като Скийв — започнах надуто. — Дойдох в отговор на една любезна покана от Негово най-благородно величество Родрик Пети…

Направих пауза и полека сведох глава към краля, който се усмихна и кимна.

— Дойдох, за да си изясня, дали следва да приема известно положение в двора на Посилтум.

Фразировката на последното изречение бе много грижливо обмислена от Аахз. Тя целеше да покаже личната ми увереност, като намекне, че изборът всъщност е мой, а не техен.

Тази тънкост не остана незабелязана от канцлера — той повдигна критично вежда при моя подход към думите.

— Разбира се, такова положение изисква убеденост и у двете страни — продължих, без да се стеснявам. — Аз трябва да чувствам, че ще бъда щедро възнаграден за своите услуги, а пък Негово величество — да бъде удовлетворен и да знае, че уменията ми са достойни за височайшето му попечителство.

Леко извих врат и повиших глас, та да ме чуе целият двор.

— Щедростта на короната на Посилтум е известна на всички — заявих. — И аз съм напълно уверен, че кралят ще се разплати със собствените си васали в съответствие с начина, по който му служат.

Някакъв задавен звук долетя иззад гърба ми, комай от генерал Злабрадва. Не му обърнах внимание.

— Ето защо онова, което се изисква от мен, е да убедя Негово величество… а и неговите съветници естествено… че моите скромни умения воистина ще удовлетворят нуждите му.

Отново се извъртях към трона, давайки на монарха да зърне стаената ми усмивка, която опровергаваше пестеливостта на току-що произнесените думи. Родрик Пети ме слушаше внимателно.

— Ваше величество — продължавах да го омайвам, — моите възможности са многобройни и разнообразни. Но така или иначе същността на властта е контролът. И тъй като съзнавам, че вие сте зает човек, вместо да ви пилея времето с прости търговски номерца и дребни демонстрацийки (на каквито вече се нагледахме!), ще изплета само три заклинания и ще се доверя на присъщата ви мъдрост да прозрете скритите зад тях дълбини.

В този миг протегнах пръст към Батъркъп и Глийп. Сетне произнесох драматично:

— Ей там са двата ми трофейни еднорога. Ще бъде ли Ваше величество така любезен да избере някой от тях?

Кралят примигна от изненада, че е поканен да участва в моето шоу. За момент той се поколеба.

— Ммм… нека бъде онзи отляво — каза монархът, като най-подир посочи Батъркъп.

Поклоних се не без грация.

— Много добре, благородни господарю. Вашите слова пощадиха това животно. Наблюдавайте внимателно другото.

Всъщност туй беше още един малък фокус, на който ме бе научил Аахз. Нарича се „принудата на магьосника“ и позволява на изпълнителя да предложи на публиката да избира, без в действителност да й даде какъвто и да било шанс. Ако Родрик Пети беше посочил Глийп, щях просто да продължа да работя със „създанието, което той е обрекъл чрез словата си“.

Бавно вдигнах пръст към жертвата и леко приведох глава.

— Уола уола Уошингтън! — мрачно издекламирах аз.

Не зная какво означават тези думи, но Аахз ме уверяваше, че имали някакъв исторически прецедент и щели да убедят хората, че наистина правя нещо сложно.[5]

— Алла казал шазам — допълних, като повдигнах и другата си ръка. — Бибити бобити…

Отстраних в ума си маскировката на дракона.

Тълпата откликна с ахване, което заглуши моето финално „гуу-глийп“.

Нашият питомец от Дева обаче си чу името и реагира незабавно. Вирна морда и тежко запристъпя напред, накрая застана хрисим до мен. Както бе планирано, Аахз моментално се затътрузи към нас, за да спре в напрегната готовност близо до главата на Глийп.

Това следваше да внуши, че сме способни да се справим с всяка трудност, която може да произтече откъм дракона. Но реакцията на публиката спрямо наставника ми засенчи ужаса, който хората изпитаха, когато видяха един еднорог да се преобразява в змей. Бях забравил колко действена е маскировката на „съмнителния тип“. Сега забързах, понеже се опасявах да не профукам нахалос впечатлението от своето изпълнение.

— Този уродлив клетник е моят чирак Аахз — обявих аз. — Може би се питате, дали е в неговата власт да обуздае дракона, ако тоя звяр се ядоса. Направо ще ви кажа… че не е!

Тълпата уплашено заотстъпва встрани. С крайчеца на окото забелязах как дланта на генерал Хю се плъзна по дръжката на неговата брадва.

— Ала това е в моята власт! Е, господа, вече знаете, че силите на мрака не са непознати за Скийв!

Извъртях се и мушнах с пръст към Аахз.

— Бобелти гук, дребосъци и мъченици!

Така премахнах преобразяването на калфата си.

Последва миг на шашардисано мълчание, сетне люспестият се усмихна. Известно е, че усмивката му кара силните мъже да премаляват, а в тълпата нямаше мнозина силни мъже.

Ония от публиката едва не се изпопрегазиха един друг, за да дадат назад от демона, и писъците им се смесиха с набързо пропети защитни заклинания.

За пореден път се обърнах към трона. Кралят и канцлерът комай понасяха добре представлението. Владееха се, макар и да бяха малце бледнички. Генералът се въсеше смутен към Аахз.

— Наложи ли се, като демон моят чирак може да надвие дракона… не, десет дракона. Такава е властта, с която разполагам аз. И все пак тя трябва да се смекчава с благост… с аристократизъм, ако ви е угодно.

Поизчаках, та изреченото от мен да започне да изглежда дълбокомислено.

— За да обърква нахалните врагове или да приема съюзниците си, човек не се нуждае от открита демонстрация на мощ или заплаха. За случаи като днешния майсторът би могъл да потули уменията си така, че да не бъде по-подозрителен от… от някой юноша.

Щом произнесох тези думи, отхвърлих своята собствена маскировка и се възправих в цялата си младежка липса на блясък. Вероятно следваше да използвам някакви лъжемагически слова, ала вече бях изразходвал всички ония, на които ме бе научил Аахз, а се боях да експериментирам с нови.

Родрик и канцлерът се втренчиха настойчиво в мене, сякаш се опитваха да проникнат през вълшебното ми преобразяване единствено с усилие на волята. Генералът изпълняваше подобно упражнение, пронизвайки с поглед моя калфа. Аахз пък бе скръстил ръце и оголил зъби в самоуверена усмивка.

За разлика от друг път споделях тази му самоувереност. Нека се блещят! Беше прекалено късно да прозрат зад магията ми, тъй като повече не поддържах никаква магия. Макар кралската трупа и цялата публика да вярваха, че са станали свидетели на мощна сила, всичко, което всъщност бях сторил, бе да отстраня заклинанията, дето изопачаваха зрението им. В момента и четиримата — Аахз, Батъркъп, Глийп и аз самият — бяхме в собствения си лик, колкото и нестандартно да изглеждахме. Дори и най-изпедепсаното майсторско око не е упълномощено да проникне зад несъществуващо заклинание.

— Както Ваше величество вижда — заключих накрая, — моите магически способности далеч надхвърлят обичайните. Те могат да накарат кроткия да ви се стори страшен, а могъщия — безобиден. Те могат да унищожат враговете ви или да забавляват двора в зависимост от вашата прищявка. Кажете си думата, провъзгласете своето одобрение и вие ще направлявате уменията на Скийв.

Източих ръст и с уважение склоних чело, решил да остана в това положение, докато изчаквам преценката на трона.

Няколко мига минаха, без да се произнесе и звук. Най-после рискувах да хвърля поглед към павилиона.

Канцлерът и генералът разгорещено си шепнеха един другиму над главата на краля, който я накланяше ту насам, ту натам, за да ги чуе. Щом проумях, че туй ще отнеме известно време, тихичко повдигнах врат и отново зачаках.

— Скийв! — внезапно се обади Родрик Пети, като прекъсна препирнята на помощниците си. — Тази работа с пиката… Винаги ли можеш да контролираш тъй лесно оръжията?

— Детска игра, Ваше величество — скромно отвърнах аз. — Даже се чудя дали да го призная за някаква мощ.

Монархът кимна и каза нещо късо полугласно на своите съветници. Когато млъкна, генералът почервеня и извръщайки се кръгом, закрачи към двореца. Канцлерът Джей Ар Гримбъл придоби самодоволен вид.

Рискувах да хвърля едно око към Аахз, който ми смигна. Макар и да се намираше по-далеч от мен, острият му слух явно му бе донесъл предварително новината за височайшето решение.

— Нека всички събрали се тук бъдат свидетели! — оповести звънкият глас на канцлера. — С настоящето Родрик Пети, крал на Посилтум, отдава възхвала на вълшебните умения и знания на въпросния Скийв и официално го именува Магьосник при двора на Посилтум. Сега предлагам присъстващите да аплодират назначението на този майстор… и сетне да се разпръснат!

Чу се шляпането от не дотам сърдечните аплодисменти от страна на моите победени съперници, проблеснаха и съвсем не тъй малко злобарски погледи. Не обърнах внимание нито на едното, нито на другото, понеже се опитвах да осмисля думите на Гримбъл.

Успях! Дворцов маг! Избран измежду пълния набор колеги от пет кралства! Аз! Скийв!

Внезапно се усетих, че канцлерът ми прави знак да тръгна напред. Опитвайки се да бъда равнодушен, приближих към трона.

— Лорд магьоснико — рече с усмивка благородникът, — бихме ли могли да обсъдим въпроса за твоето възнаграждение, ако имаш желание?

— С тия работи се занимава моят чирак — информирах го високомерно. — Предпочитам да не се отвличам с подобни светски дела.

Бяхме се разбрали, че преговорите по това заплащане ще води Аахз, защото знанията му в магията отстъпваха единствено на майсторството му в пазарлъка. Обърнах се и му кимнах да дойде. Той реагира, като мигом се втурна към нас — очевидно навикът му да подслушва го бе предупредил за положението.

— Гримбъл, туй може и да почака — намеси се кралят. — Има по-неотложни въпроси, които изискват вниманието на нашия магьосник.

— Трябва само да наредите, Ваше величество — заявих и важно се поклоних.

Ето че монархът просия:

— Чудесно! Тогава се яви незабавно при генерал Злабрадва да те инструктира.

— За какво да ме инструктира? — попитах аз, искрено сащисан.

— Че как, за армията на нашествениците, разбира се — отвърна Родрик Пети.

Нейде в главата ми прокънтя алармен гонг.

— Армията на нашествениците ли? — избъблих тихо, забравяйки добре отрепетирания помпозен тон. — О, че каква пък ще е тя?

— Същата, която дори в този момент наближава нашата граница — осведоми ме канцлерът. — Инак защо ще ни притрябва изневиделица магьосник?

ГЛАВА СЕДМА:

Численото превъзходство няма никакво значение. В боя победата ще бъде на страната на най-добрия тактик.

ДЖ. А. КАСТЪР

— Блага службица, ще ми разправя той! Възможност да се упражнявам, ще ми разправя! Фасулска работа, ще ми разправя!

— Я по-кротко, момче! — изръмжа моят наставник.

— По-кротко? Аахз, ти не го ли чу? От мен се очаква да спра цяла една армия! Аз!

— Можеше да е и по-зле — твърдо забеляза демонът от Перв.

— И как? — попитах тъпо.

— Ако ти се бе наложило да го вършиш без мен. Само си помисли.

Размислих и незабавно се поохладих. Дори когато изглеждаше, че връзката ми с Аахз ме е набутала в прекалено голяма беля, той неизменно успяваше да ме измъкне от нея… поне засега. Последното, което бих желал, бе да го отблъсна точно в момента, когато ми беше най-нужен.

— Какво да правя, драги Аахз? — простенах.

На лицето му се изписа усмивка.

— Понеже ме питаш, съветът ми е да не се паникьосваш, докато не проучим всичко. Припомни си, че има армии и… армии. Нищо чудно тази да е толкова слаба, че да я разбием на пух и прах.

— Ами ако не е? — кимнах скептично.

— Тоя мост ще го изгорим, щом стигнем до него — въздъхна люспестият. — Нека първо чуем какво ще ни съобщи старият Хю Злабрадва.

Тъй като не можах да измисля нищичко, което да кажа в отговор на неговите думи, си затраях. Вместо това тръгнах из двореца редом с моя ментор в мрачно мълчание, следвайки указанията на канцлера.

Щеше да е по-лесно да приемем предложеният водач да ни заведе до целта, но имах голямо желание да си побъбря на четири очи с Аахз. Съответно оставихме Батъркъп и Глийп в двора и се заехме да издирим помещенията на генерала без чужда помощ.

Дворецът беше надупчен от коридори като пчелна пита (бих рекъл, до степен да се чудя дали коридорите не са повече от стаите). Краткото ни пътешествие бе допълнително затруднено от осветлението или по-скоро — от липсата му. Макар по стените да личаха многобройни конзолки за факли, изглежда, че се използваше само една от всеки четири и светлината, която редките пламъци хвърляха, далеч не бе достатъчна за успешна навигация из лабиринта.

Прокоментирах това пред Аахз като ново доказателство за скръндзавостта на кралството. Резкият му отговор гласеше, че колкото повече пестели от режийни и поддръжка, толкова по-охотно щели да прахосват пари за показ и разни разкошотии… като нас например.

Той твърдоглаво се опитваше да ми обясни идеята за някаква си „енергийна криза“, когато свихме зад поредния ъгъл и съзряхме жилището на военачалника.

Разпознаваше се доста лесно, понеже неговата врата се оказа единствената обрамчена с двама почетни стражи. Техните полирани брони лъщяха връз широките им рамене, докато бойците наблюдаваха приближаването ни с присвити очи.

— Тук ли живее генерал Злабрадва? — попитах учтиво аз.

— Ти ли си магьосникът, именован Скийв? — върна предизвикателството войникът отляво.

— Хей, аскер, момчето ти зададе въпрос! — намеси се Аахз. — Сега ще ни отговориш ли, или си толкова тъп, че не знаеш какво има от другата страна на вратата, която вардиш?

Стражът стана яркочервен и внезапно забелязах, че кокалчетата на партньора му по пост побеляха върху пиката, дето бе стиснал. Хрумна ми, че да продължавам да се противопоставям на военните, след като вече бях получил магьосническа служба, може би няма да е най-мъдрото поведение.

— Ммм, Аахз… — смотолевих. — Виж, че…

— Да! Това е жилището на генерал Хю Злабрадва… гу’сине! — лавна изведнъж стражът.

Очевидно споменавайки името на своя колега, аз бях потвърдил собствената си самоличност, при все че не ми стана ясно колко ли чужденци бродят по залите в компанията на едри люспести демони. Завършващото, болезнено отронено „гу’сине“ пък бе дан на моето изпълнение пред царедворците. Явно пазачите бяха инструктирани да се държат учтиво — поне с мен, — независимо до каква степен им натежава туй… а то несъмнено си беше тежко изживяване.

— Благодаря, войнико — нафукано рекох аз и заблъсках с юмрук по вратата.

— И още нещо — подхвърли боецът от дясната страна, — генералът поръча да влизате направо.

Фактът, че бе задържал това късче информация, докато не взех да чукам, подсказваше, че стражите не са променили изцяло лошото си мнение за магьосниците. Сега просто намираха по-фини начини да предизвикват раздразнение.

Усетих, че Аахз се готви да захване нов рунд с войника, така че бързо отворих вратата и прекрачих вътре, с което го принудих да ме последва.

Генералът стоеше до прозореца и нахлуващата отвън светлина очертаваше силуета му. Щом влязохме, той се обърна към нас.

— А-а! Заповядайте, господа — избумтя с добродушен тон. — Очаквах ви. Настанете се удобно. Ако желаете, налейте си вино.

Внезапната му проява на дружелюбност ми се видя още по-обезпокояваща от предишната му демонстрация на враждебни чувства. Аахз обаче мигом се нагоди към положението, докопвайки посочената му кана с алено питие. За момент си помислих, че възнамерява да сипе малко в един от бокалите, които стояха на подноса пред нас, и да ми го подаде. Ала той отпи юнашки направо от каната, задържа виното в устата си, после одобрително облиза бърни. Насред хаоса, в който моят живот изневиделица се бе превърнал, беше приятно да установя, че някои неща си остават неизменни. За секунди Хю Злабрадва се навъси заради изпълнението му, но сетне насили чертите си да възстановят онова приветливо изражение, с което ни бе посрещнал.

— Преди да започнем инструктажа — усмихна се той, — трябва да обясня моето грубо държане по време на събеседването. Гримбъл и аз имахме… известни различия в мненията за съществуващото положение и се опасявам, че си го изкарах на теб, Скийв. Затова ти поднасям извиненията си. Обикновено аз нямам нищо против магьосниците като цяло, нито пък срещу твоята персона в частност. И ето…

— Тпруу! Чакай малко, генерале! — прекъсна го Аахз. — По какъв начин ни засяга вашата вражда с канцлера?

В очите на командира проблесна ярост, която противоречеше с кротостта на словата му.

— Това е продължение от един наш стар спор относно насочването на финансовите средства — въздъхна той. — Когато чухме новината за наближаващите войски, моят съвет към краля беше да подсилим своята армия, без да губим време, така че да можем да изпълним по подобаващ начин клетвата си да защитаваме отечеството.

— На мен съветът ми се вижда добър — вметнах аз, надявайки се да укрепя отношението на Злабрадва към мен, като се съглася с него.

— Странно е, че точно ти, Скийв, го казваш — отбеляза той с каменно изражение. — Препоръката на Гримбъл беше да вложим пари във всичко друго, особено в някой магьосник, ала не и в армията.

Изведнъж се изясни защо стражите и военачалникът не ни бяха посрещнали с отворени обятия. Не само че вместо подкрепления бяха получили нас, но и реалното ни присъствие там бе плесница за техните способности.

— Чудесно, генерале — съгласи се Аахз. — Туй просто е като водата под понтонния мост. Срещу какво сме изправени сега?

Хю запремества поглед от мен към демона и обратно, явно изненадан, че позволявам на чирака си да взема инициативата при инструктажа. Когато не оправдах очакванията му да сгълча Аахз поради неговата прибързаност, генералът сви рамене и приближи до един увесен върху стената пергамент.

— Мисля, че положението се очертава ясно с тази… — начена той.

— Какво е това? — намеси се отново люспестият.

Злабрадва се засили да отговори остро, но се овладя.

— Това — отвърна с равен глас — е карта на кралството, което се очаква да защитавате. Нарича се Посилтум.

— Да, разбира се — кимнах. — Продължавай.

— Тая линия тук на север от нашата граница представлява наближаващата армия — именно с нея трябва да се справиш като дворцов магьосник.

— Уф, много е неприятно, че не сте могли да я докарате в мащаб — отбеляза Аахз. — Така както сте я направили, фронтът на неприятеля е по-дълъг от вашата граница.

Домакинът се озъби.

— Тъкмо напротив, чертежът е в мащаб — твърдо ни уведоми той. — Може би сега ще осъзнаете с колко голяма задача сте се нагърбили.

Умът ми запъна да приеме неговото изявление.

— Ама, генерале — схоках го, — вие в Посилтум сигурно преувеличавате. В никое кралство няма достатъчно бойци да оформят толкова дълъг фронт.

— Магьоснико — гласът на Хю лъхаше на заплаха, — аз не съм стигнал до настоящия си чин чрез преувеличаване на военните ситуации. Армията, пред която вие двамата сте изправени, е сред най-мощните сили, каквито някога е виждал светът. Тя е нападателната ръка на една бързо нарастваща империя, разположена далеч на север. Те напредват вече трета година, като поглъщат по-малките кралства и смазват всяка съпротива. Всички годни мъже от завзетите страни се набират за войнска служба — така редиците им набъбват до размера, посочен на картата. Единствената причина да не се придвижват по-чевръсто е, че освен неограничения брой хора те притежават масивни бойни машини, които (макар и ефективни) са бавни за транспортиране.

— Сега ни кажи лошите новини — сухо вметна Аахз.

Генералът го взе на сериозно.

— Лошите новини — изръмжа, — са, че техният вожд е стратег, който няма съперник. Той се е издигнал на власт, като е сразил войска, три пъти по-многобройна от собствената му, и днес, когато разполага с огромна армия, е практически непобедим.

Настъпи напрегната тишина.

— Започвам да разбирам защо кралят е вложил парите си в магьосник — отбеляза моят ментор. — Не ми се вижда вероятно ти, генерале, да събереш достатъчно голяма войска, та да ги спреш.

— Планът ми не е такъв! — настръхна командирът. — Въпреки че надали сме в състояние да разбием противниците, ние бихме могли да ги накараме да платят толкова скъпо за пресичането на нашата граница, че те да свърнат встрани към по-слаби и по-лесни за завоюване земи.

— Знаеш ли, Злабрадва — замислено проточи Аахз, — това всъщност не е лош план. Ако работим заедно, все още имаме шанс да го осъществим. Колко души можеш да ни дадеш в подкрепа?

— Нито един — каза твърдо военачалникът.

Аз примигнах.

— Извинявай, генерале. За момент ми се стори, че ти рече…

— Нито един — повтори той. — Няма да отделя никакви мои войници, за да подкрепя вашата кампания.

— Че това е лудост! — избухна Аахз. — И как очакваш да спрем такава армия само с магия?

— Не очаквам — усмихна се генералът.

— Но ако ние се провалим — изтъкнах аз, — Посилтум пада.

Злабрадва спокойно отвърна:

— Вярно е.

— Обаче…

— Позволете ми да изясня своята позиция — прекъсна ме той. — По моя преценка тук е поставено на карта нещо повече от някакво си кралство. Да речем, че вие успеете в тази мисия, което ще означава, че за отбраната на една държава магията е по-ефективна от бойната мощ. В крайна сметка това може да доведе до разпускането на всички армии по света, тъй като ще се предпочита да се наемат магьосници. Аз няма да взема никакво участие в създаването на подобен прецедент. Ако искате да покажете, че наистина превъзхождате армиите, ще трябва да го направите единствено със собствени сили. Военните няма да си помръднат и пръста, за да ви помогнат.

Докато говореше, Хю издърпа каната с вино от несъпротивяващите се пръсти на Аахз — само по себе си знак, че демонът е също тъй шашардисан от думите на генерала, както и моя милост.

— Господа, аз съм много чувствителен на тази тема — продължи Злабрадва, наливайки си от червения еликсир. — Толкова чувствителен, че фактически съм готов да пожертвам себе си и своето кралство, та да докажа правотата си. И което е повече: горещо бих ви предложил да сторите същото.

Той млъкна и ни изгледа със сияещи очи.

— Защото в тоя момент ви заявявам, че ако вие се измъкнете с победа от наближаващата битка, няма да доживеете да получите наградата си. Кралят може и да управлява двора, но слухът за това какво става в държавата стига до него през моите войници, а тези войници ще бъдат разположени на пост по вашия обратен път към двореца със заповеди да донесат новината за случайната ви смърт… дори ако им се наложи те сами да я уредят. Достатъчно ли съм ясен?

ГЛАВА ОСМА:

Щом нещо си струва да се прави, то си струва да се прави за пари.

ТИРЕЗИЙ

С огромно усилие за самоконтрол се сдържах не само докато излизахме от генералските покои, но и докато не се оказахме на такова разстояние, че почетната стража да не може да ни чуе. Когато най-накрая отворих уста, съумях да овладея предателската нотка на истерия, която инак би могла да издаде истинските ми чувства.

— Както ти рече, Аахз — отбелязах нехайно, — има армии и… армии. Нали така?

Люспестият мъж обаче не се заблуди нито за миг.

— Истерията няма да ни докара доникъде, момче. Сега на нас ни трябва здраво мислене.

— Извинявай — натъртено му отвърнах, — ама не беше ли тъкмо „здравото мислене“, което ни вкара в тая каша?

Аахз направи гримаса:

— Добре де, добре! Признавам си, че когато отначало прецених ситуацията, прозяпах туй-онуй.

— Туй-онуй? — невярващ на ушите си, повторих като ехо аз. — Сър, тази блага служба, дето ми я уреди, с нищо не напомня онова, което ми описваше, докато ме печелеше за идеята си.

— Усещам бе, младок — въздъхна демонът. — Определено ти дължа едно извинение. Намирисва ми, че наистина ще се наложи да поработим.

— Да поработим! — изпищях аз, като леко загубих контрол. — Това ще си бъде чисто самоубийство.

Аахз тъжно поклати глава.

— Ето че пак се палиш повече, отколкото трябва. Няма защо да се самоубиваме. Имаме избор, нали схващаш?

— Разбира се — язвително го срязах. — Могат да ни убият нашествениците, а биха могли да ни ликвидират и момчетата на Злабрадва. Колко глупаво, че не се сетих. Знаеш ли, господине, за един миг се обезпокоих.

— Нашият избор — сурово ме поправи той — е да се захванем с тази шибана мисия или да вземем парите и да избягаме.

В печалния сумрак, обременил мозъка ми, се прокрадна лъч надежда.

— Драги Аахз — рекох с истинско благоговение, — ти си гений. Хайде да тръгваме.

— Къде да тръгваме, момче?

— Обратно към хана, то се знае. Колкото по-скоро, толкоз по-добре.

— Хм, това не беше една от нашите възможности — надсмя ми се моят ментор. — В никой случай.

— Но ти каза…

— Казах „да вземем парите и да избягаме“, а не само „да избягаме“ — отново ме поправи той. — Нийде няма да ходим, преди да сме се видели с канцлера Гримбъл.

— Ама, Аахз…

Тук бях яростно прекъснат:

— Няма „Ама. Аахз“! Това скромно увеселително пътешествие ни струва цял куп пари. Ще трябва поне да си ги върнем, ако не и да сме на малка печалба.

— Нищо не ни е струвало — тъпо подхвърлих аз, после се изкашлях предизвикателно.

— О, напротив, струва ни времето за пътуване и времето, през което нямаше уроци. Туй също си има известна цена.

— Но…

— Пък и тука — продължи демонът — са заложени по-важни неща.

— Например? — притиснах го аз.

— Ами… например, м-м-м…

— Ето ви и вас, господа!

Обърнахме се и видяхме, че Гримбъл бързо ни настига.

— Надявах се да ви хвана след инструктажа — подзе канцлерът, като се присъедини към нас. — Съгласни ли сте да пободърствам заедно с вашия екип? Зная, че горите от желание да започнете кампанията си, ала преди да потеглите, възникнаха някои въпроси, които трябва да обсъдим.

— Да речем, нашите заплати — подсказа с металически тон Аахз.

Усмивката на велможата застина.

— О-о! Да, разбира се. Първо обаче има други нещица за оправяне. Вярвам, че генералът ви е дал всичката необходима информация за вашата мисия.

— До последната страхотна подробност — потвърдих веднага.

— Хубаво, хубаво — захихика канцлерът, без въодушевлението му да се помрачи от моя сарказъм. — Аз, така да се каже, съм напълно уверен, че двамата ще съумеете да се справите с оная паплач от Севера. Трябва да ви известя, че още преди събеседванията вие бяхте моят личен избор. Всъщност, преди всичко аз бях човекът, който е отговорен за насочването на поканата.

— Това ще го запомним — усмихна се Аахз, а очите му опасно се присвиха.

Нещо ми дойде наум.

— Кажи… ъ-ъ-ъ, лорд канцлере — произнесох нехайно, — откъде най-напред чу за нас?

— Защо питаш? — парира Джей Ар Гримбъл.

— Нищо специално — уверих го. — Но тъй като събеседването се получи твърде плодотворно, бих искал да изпратя подарък в знак на благодарност към онази личност, която ти е разказала толкова хубави работи за мене.

Обяснението излезе бая скърпено, обаче канцлерът комай го прие.

— Ами… м-м-м, впрочем беше някаква женска — призна той. — Доста миловидна, но в момента просто не си спомням името й. Може и да си е боядисала косата, след като сте се срещнали. Когато ние… ъ-ъ-ъ се видяхме с нея, беше зелена досущ като светъл изумруд. Познавате ли я?

Има си хас да не я познавах! На света съществуваше една-единствена жена, която знаеше за люспестия и мен, а още повече за местонахождението ни. Освен това се сещах само за една мацка, дето отговаря на описанието да е похотлива и да развява зелени коси. Тананда!

Отворих уста да изплюя камъчето, обаче Аахз заби предупредително лакът в ребрата ми.

— Гла! — казах интелигентно аз.

Гримбъл повдигна вежди:

— Това пък как да го тълкувам?

— Аз… м-м-м, не мога на минутата да си спомня за нея — излъгах. — Нали знаете колко разсеяни сме ние, магьосниците?

— Естествено — кимна велможата, който по някакви причини ми се видя облекчен.

— Е, след като вече уредихме този въпрос — прекъсна ни моят ментор, — вярвам, че ти упомена нещо за нашите заплати.

Канцлерът се намръщи за миг, после разцъфна в добродушна усмивка.

— Разбирам защо майстор Скийв е оставил своите бизнесдела на теб, Аахз — заключи той.

— Ласкателството е хубаво средство — отбеляза демонът, — но не можеш да го похарчиш. Ставаше дума за полагаемите ни се възнаграждения.

Господин Гримбъл въздъхна:

— Вие трябва да проумеете, че кралство Посилтум е скромно, макар и да се опитваме да плащаме на нашите васали, доколкото ни позволяват възможностите. За дворцовия магьосник има заделени помещения, които би трябвало да са достатъчно обширни, та да може да се настаните и двамата. Храната ще ви бъде гарантирана… то се знае, при условие че дойдете навреме за ядене. Освен това съществува шанс… не, аз ще стигна дотам да кажа, че е сигурно… щедростта на Негово величество да се разпростре толкова, че да включи свободно място в конюшнята и зоб за вашите бойни еднорози. Как ви звучи всичко туй?

— Засега твърде евтино — заяви му право в очите Аахз.

— Какво имаш предвид с последния израз? — озъби се канцлерът, като за миг изгуби самообладание.

— Това, дето ни го предложи току-що — подигра се другият, — е една стая, в която няма да спим, ястия, които няма да ядем, и пространство в яхъра, което няма да използваме, защото ще бъдем на полето, водейки вашата война вместо вас. В замяна вие искате Скийв да прилага своите умения, за да спаси кралството ви от мощния враг. По моите сметки минавате много евтино!

— Да, разбирам подобни доводи — съгласи се Гримбъл. — Е, естествено ще има и малка заплата.

— Колко малка? — настоя Аахз.

Тук велможата пак се усмихна.

— Достатъчна да покрие разходите ви. Да кажем ли петдесет жълтици на месец?

— Да кажем двеста — върна усмивката моят чирак.

— Може би ще успеем да качим до седемдесет и пет — контрира Джей Ар Гримбъл.

— А пък ние ще слезем до двеста двадесет и пет.

— Като вземем предвид уменията му, бихме могли да платим… Извинявай — запремига канцлерът. — Ти не предложи ли двеста двадесет и пет?

— Наистина — съгласи се Аахз, — сбърках.

— Така си и помислих.

— Исках да анонсирам двеста и петдесет.

— Виж сега какво… — начена онзи.

— Слушай, господине — пресрещна го Аахз по средата на пътя, — вие имате три възможности: да удвоите големината на вашата армия, да наемете магьосник или да изгубите кралството. Дори и при триста жълтици на месец Скийв тук е най-изгодната ви сделка. Не гледай колко харчите, ами какво спестявате.

Някое време плешивият Гримбъл размишлява.

— Много добре — рече най-после с гримаса. — Значи двеста и петдесет.

Прецених, че е мой ред да забележа натъртено:

— Струва ми се, че обсъжданата цифра беше триста.

Това ми издейства един убийствен поглед, но аз държах на своето и спокойно отвърнах на взора му.

— Триста — каза той, насилвайки думите да излязат през стиснатите му зъби.

— Платими предварително — добави Аахз.

— Платими в края на финансовия период — поправиха го отсреща.

— Хайде сега, драги Гримбъл… — започна люспестият, ала канцлерът го прекъсна, като вдигна глава.

— Не! По този въпрос аз трябва да остана непреклонен — настоя той. — На всички от кралската свита се заплаща по едно и също време, когато трезорът се отваря при настъпването на съответния срок. Ако нарушим това правило и вземем да допускаме изключения, няма да му се види краят.

— А не можеш ли поне да ни дадеш частичен аванс? — притисна го Аахз. — Нещо, за да покрием разходите по наближаващата кампания?

— Определено не! — възрази Гримбъл. — Отпусна ли пари за все още неоказани услуги, някои хора (и по-специално Хю Злабрадва) ще заподозрат, че възнамерявате да грабнете мангизите и да офейкате, без изобщо да влезете в бой!

Репликата попадна толкова неприятно близо до целта, че аз неволно отклоних поглед от страх да не издам вината си. Аахз обаче дори не мигна.

— Какво ще кажеш за подкупите? — попита той.

Велможата се начумери.

— Немислимо е някой от васалите на краля да приеме такива неща, а още по-малко да разчита на тях за част от доходите си. Всеки опит да ви корумпират следва веднага да бъде докладван на Негово величество Родрик Пети!

— Не да взимаме подкупи, Гримбъл — озъби се демонът. — Да даваме. Когато бутаме пари на врага, това от нашите заплати ли ще се вади, или кралството ще погасява разхода?

В отговора на канцлера прозвуча скептицизъм:

— Силно се съмнявам, че можете да подкупите армията, която е насреща ви. Пък и се предполага, че в случая ще се справите с магия. Нали за това ви се плаща?

— Даже и магията се подпомага с точна информация — натърти Аахз. — Хайде, господине, ти познаваш дворцовите интриги. Едно малко предупреждение би могло да свърши голяма работа във всяка битка.

— Напълно вярно. Е, добре, мисля, че сме в състояние да ви отпуснем нещо за корупция, при условие че тя ще бъде в разумни граници.

— Доколко разумни? — запита моят чирак.

— Да речем… пет жълтици.

— Двадесет и пет биха били…

— Не, пет! — твърдо каза Гримбъл.

Аахз гледа̀ своя противник известно време, сетне въздъхна.

— Пет — кимна той и протегна длан.

Благородникът с неохота бръкна в кесията си, за да извади обещаните монети. Всъщност преди да ги подаде на Аахз. Джей Ар ги преброи два пъти. После ни предупреди:

— Вие, разбира се, сте наясно, че след вашата победа ще искам отчет за тази сума.

— То се знае — ухили се люспестият, като милваше жълтиците.

— Струваш ми се много уверен в нашата победа, лорд канцлере — резюмирах аз.

Гримбъл ме погледна за миг, вдигнал вежда.

— Точно така, лорд магьоснико — рече най-подир. — Толкова уверен, че съм заложил моето кралство, и — което е по-важно! — своята репутация на вашия успех. Забелязваш, нали, че поставям престижа си над кралството? Това не е случайно. Монархиите се издигат и падат, но един канцлер винаги може да си намери работа. При условие, разбира се, че не неговият съвет е докарал дадена държава до разорение. Ако кампанията на Скийв и Аахз да спасят Посилтум се издъни, с обществената ми кариера е свършено. Господа, стане ли такова нещо, вашите кариери също се затриват заедно с моята.

— В това звучи някаква заплаха, Гримбъл — сухо подметна демонът.

— Нима? — отвърна другият с престорена невинност. — Не съм го възнамерявал. Аз не заплашвам, чисто и просто изтъквам факти. Поддържам много тесни връзки с канцлерите на всички околни кралства; всъщност съм роднина на няколко от тях. Те до един са известени за моята позиция по този въпрос за магията срещу военщината. Ако се окаже, че съм сбъркал в преценката си и вие се провалите при отбраната на Посилтум, държавните мъже ще си го отбележат. Сетне всички магьосници — и ти, Скийв, по-специално, — щом само потърсят работа, ще бъдат обявени за изнудвачи и шарлатани. Понеже канцлерите често пъти контролират съдилищата, аз не ще се изненадам, ако те намерят някое извинение или изфабрикувано обвинение, което да им позволи да те осъдят на смърт като услуга за мен. Методът на смъртта се различава в отделните кралства, но крайният резултат е един и същ. Вярвам, че ще вземете това предвид, когато планирате вашата кампания.

С тези думи Джей Ар Гримбъл се врътна на токовете си и бързо си отиде, оставяйки ни застинали в мълчание.

— Е, Аахз — рекох най-накрая, — имаш ли в момента някакъв разумен съвет, свързан с нашето положение?

— Разбира се — бе резкият отговор.

— Какъв например?

— Сега, след като проучихме всичко — сериозно произнесе той, — вече можеш да се паникьосаш.

ГЛАВА ДЕВЕТА:

Тук е заложено нещо, по-голямо от нашия живот.

ПОЛК. ТРЕВИС

Пиперлия лаф от Аламо

На третата нощ, след като напуснахме Посилтум, станувахме върху една могилка, издигаща се край главния път на кралството в посока север-юг.

Всъщност в случая аз употребявам израза „север-юг“ доста свободно. За три дни пешком единственото движение по това направление (както забелязахме от тази лента утъпкана кал) бе нашето собствено. Оскъдността на трафика в същата посока се подчертаваше от грамадното множество хора, които се носеха фронтално спрямо нас.

По пътя си ние непрекъснато срещахме малки групи и семейства — те неотклонно напредваха към столицата с онази незабързана, но поглъщаща разстоянията крачка, характерна за люде, дето не са привикнали да използват друг транспорт освен своите собствени нозе. Не изглеждаха особено изплашени или паникьосани, ала притежаваха две общи черти, които подсказваха, че всички са нещо повече от обикновени пътешественици.

Първо, огромните им количества лични вещи далеч надхвърляха нужното за просто пилигримство. Независимо дали товарът беше увързан в големи раници или накамарен върху скромни, ръчно тикани колички, бе явно, че устремените на юг мъкнат със себе си толкова от земните си притежания, колкото са в състояние да носят или влачат.

Второ, никой не ни обръщаше капка внимание — най-много да ни хвърлят бърз, бегъл поглед. Туй бе по-забележително дори от предишното ми наблюдение.

Сега групата ни наброяваше трима: мен самия, Аахз и Глийп. Бяхме оставили Батъркъп в двореца — за силно разочарование на моя ментор. Той би предпочел да зарежем Глийп и да вземем еднорога, но в това отношение заповедта на краля бе съвсем категорична. Драконът не трябваше да живее във височайшия двор, ако някой от нас (или и двамата) също не е там, за да се оправя с него. В резултат пътувахме като трио — един младеж, един змей и един негодуващ демон, — не кой знае колко често срещана гледка както в тези, така и в които и да било други земи. Селяните, емнали се на юг, обаче ни забелязваха само колкото да ни сторят място да минем.

Аахз твърдеше, че това било, защото онуй, от което бягали, им вдъхвало такъв страх, че те едва ли виждали нещо или някого по пътя си. В добавка предполагаше, че движещата сила за подобно масово преселение може да бъде единствено същата тази армия, на която бяхме тръгнали да се противопоставим.

С цел да докажем правотата му пробвахме да разпитаме няколко от срещнатите групички. След първия ден престанахме да го вършим поради сходството на получаваната информация. Ето красноречив пример.

Аахз: Я почакай, страннико! Къде отиваш?

Отговор: В столицата!

Аахз: Защо?

Отговор: За да бъда колкото е възможно по-близо до краля, когато той организира защитата си срещу нашествениците от Севера. Дори и да не иска да отбранява провинцията, все ще му се наложи да опита да спаси самия себе си.

Аахз: Гражданино, няма защо да бягаш по-нататък. Подценил си загрижеността на Родрик Пети за твоята безопасност. Отпреде си съзираш новия дворцов магьосник, назначен от Негово величество специално за да защити целия Посилтум от армията на враговете. Какво ще кажеш за това?

Отговор: Един магьосник?

Аахз: С моята собствена ценна подкрепа, разбира се.

Отговор: Ще кажа, че сте луди.

Аахз: Виж к’во…

Отговор: Не, ти виж какво, който и ще да си. Не искам да обиждам нито вашия, нито някой друг чародеец, но ако се опълчите на такава армия, значи сте глупаци. Магията може да е чудесна срещу нечия обикновена войска, ама тази сган няма да я спрете с един магьосник… или, щом е там въпросът, и с двайсет печени магьосници.

Аахз: Ние имаме пълна вяра в…

Отговор: Великолепно, тогава вие отивайте на север. Аз ще вървя към столицата!

При все че диалозите в тоя дух в крайна сметка прекратиха нашите усилия да вдъхнем увереност на населението, те предизвикаха спор, който така и не стихна, докато на третата вечер не взехме да се приготвяме за спане.

— Какво стана с твоя план да грабнем парите и да офейкаме? — промърморих аз.

— Голяма работа — отвърна Аахз. — Пет жълтици.

Аз обаче не желаех да оставя нещата току-тъй.

— Ти подчерта, че искаш да си на печалба. Чудесно! Е, вече излязохме на далавера. Малка е… но пък и с теб не сме си дали много зор. Като се има предвид, че нищо не сме похарчили…

— Ами еднорогът? — контрира ме веднага Аахз. — Докато този кон продължава да е в техни ръце, ние сме на загуба.

— Сър — подсетих го, — Батъркъп не ни струва пукнат грош, не си ли спомняш? Той ни е подарък от Куигли.

— Обаче ще ни глътне пари да го заменим с друг — настоя демонът. — Това значи, че ако не си го върнем, сме изгубили от тая сделка. Обясних ти, искам известна печалбица… и определено отказвам да приема минуси.

— Глийп?

Разгорещените думи на Аахз бяха събудили моя дракон и той надигна морда със сънливо любопитство.

— Лягай пак да спиш, Глийп! — рекох умиротворяващо. — Всичко е наред, не се тревожи за нас.

Успокоен, звярът се търкулна по гръб и положи глава назад.

Колкото и смешен да изглеждаше, проснал се на земята и навирил крака във въздуха, все пак ми навя някаква асоциация.

Затършувах в паметта си за миг, сетне реших да сменя тактиката.

— Господине — обадих се умислено, — каква е истинската причина да искаш да минем през всичко туй?

— Абе, момче, ти не слушаш ли? Казах ти…

— Ясно — прекъснах го. — Каза, че е заради далаверата. Единственото, което не ми пасва, е, че се опита да оставим Глийп, за когото сме платили, вместо Батъркъп, който не ни струва нищичко! Някак си ме съмнява дали не се мъчиш да докараш печалба с минимум възможни усилия.

— Ъ-ъ-ъ, нали знаеш какво ми е отношението към този глупав дракон? — започна Аахз.

— Ти също знаеш моето — натъртих — и като така разбираш, че никога няма да го зарежа, за да отърва кожата си, а още по-малко за пари. По някаква причина ти си искал да бъдеш сигурен, че аз ще загрея това… и всъщност тая причина няма нищо общо с мангизите. Хайде, каква е тя?

Ред беше на люспестия да потъне в обвеяно с размисли мълчание.

— Все по-добре си даваш сметка за нещата, момче — обади се той най-подир.

При всеки друг случай щях да съм щастлив да получа такъв комплимент. Сега обаче прозрях същността му: опит да ме отклони от темата. Ето защо повторих твърдо:

— Причината, Аахз?

— Те са няколко, младок — кимна ми с необичайна сериозност. — Основната е, че ти все пак не си станал спец в занаята.

— Да ме прощаваш за думите — отбелязах сухо, — но това не ми се вижда много логично. Ако не ми достигат способностите, защо толкова се натискаше да ме вкараш в тази мисия?

Демонът вдигна ръка с възпиращ жест.

— Скийв, изслушай ме. Направих грешка и тя ни набута в едно положение, където е потребен майстор магьосник. А още повече от майстормагьоснически умения в момента ни е нужно майстормагьосническо съзнание. Следиш ли мисълта ми?

— Не — признах.

— Нищо чудно — въздъхна Аахз. — Точно затуй се опитах да те изиграя да изпълниш въпросната задача, вместо да ти я обяснявам. Досега цялото ти обучение падаше върху твоите физически способности, без да развивам професионалното ти съзнание.

— Ти ме научи да държа под око изгодата — изтъкнах оправдателно аз.

— Нямам това предвид, момче. Чувай, забрави замалко каквато и да било изгода.

Изведнъж се почувствах истински разтревожен и го запитах:

— Хей, добре ли си? Някак не ми приличаш на самия себе си.

— Ще ме оставиш ли на мира, чирако? — озъби ми се той. — Опитвам се да ти разясня нещо съществено!

Този изблик ме застави да млъкна. Все пак се усетих спокоен. Аахз определено си беше Аахз.

— През цялото си чиракуване при Гаркин и дори когато те видях за първи път, ти, Скийв, не искаше да ставаш магьосник. Искаше да бъдеш крадец. За да те накарам да събереш силата си за урок, трябваше да ти изтъквам колко много можеш да спечелиш от изучаването на нашата професия…

Аз си траех. Дълго време не обелих нито дума. Нямаше какво да кажа. Прав беше — и в спомените си, и в тяхното тълкуване.

— Е — продължи моят наставник, — магията има още една страна. Съществува и отговорност… отговорност към твоите събратя по умения и, което е по-важно, към самото изкуство. Макар съдбата да ни е дала съперници (а вероятно ще даде доста повече, ако доживеем дотам) и макар че може да се борим с тях или да ги побеждаваме, за да спечелим някоя служба, всички ние сме свързани от обща кауза. Всеки чародеец е длъжен да усъвършенства своя занаят, да следи той да се използва по почтен и създаващ добро име начин. Колкото по-голям е магьосникът, толкова по-голямо е и чувството му за дълг.

— М-м… какви допирни точки има това с настоящото ни положение? — подтикнах го аз.

Демонът започна да подбира думите си съвсем внимателно:

— Тука е поставено на карта нещо огромно, момче. Чу го и от Злабрадва, и от канцлера Гримбъл. Още по-важно е, че го чу от хората, когато разговаряхме със селяните. Родрик е заложил цялото си кралство на способността на магическото изкуство да върши работа. Е, никой друг освен един чародей не може да каже доколко разумна или фантазьорска ще излезе дадена задача. Ако се провалим, всичкото, което профаните ще видят, е, че нашата професия се е провалила, и те никога повече няма да й повярват. Ето защо не бива да се отклоним от тази мисия. Тук ние представляваме самата магия… и ще трябва да дадем най-доброто от себе си.

Поразсъждавах над словото му.

— Но какво можем да сторим против цяла армия? — запитах най-накрая.

— Да ти кажа честно — отново въздъхна Аахз, — наистина не знам. Надявам се, че нещо би ни хрумнало, когато видим срещу кого именно сме изправени.

После дълго време седяхме мълчаливи, всеки потънал в собствените си мисли за мисията и за това кое точно е поставено на карта.

ГЛАВА ДЕСЕТА:

Ако войските на противника са били добре проучени и преценени, човек няма защо да се страхува от численото им превъзходство.

С. БИК

Сетната ми трошка надежда бе смазана, когато видяхме армията. Оказа се, че сведенията за големината й не са били преувеличени; по-скоро те не бяха успели да предадат цялото поразяващо впечатление от нейната мощ.

Нашата разузнавателна мисия ни бе отвела оттатък северната граница на Посилтум на неколкодневно пътуване във вътрешността на неговия съсед. Името на това кралство няма никакво значение. Ако все още не го смятаха за част от връхлитащата сила, то щеше да стане веднага щом новината се разпространи.

Не бяхме сигурни дали замалко сме пропуснали последната битка, или кралството просто се е предало. Както и да е, липсваха свидетелства за каквито и да било отряди от защитници, а забелязвахме само внушителни лагери на имперските войски, разположени горе-долу по права линия, която се губеше и в двете посоки зад хоризонта.

За щастие в момента армията не се придвижваше, което значително улесняваше деликатната ни задача. Наоколо през равни интервали бяха пръснати постове, но тъй като разстоянието от тях до становете не бе голямо, ние тръгнахме покрай фронта, без да се приближаваме много, и по тоя начин запазихме инкогнито.

Във въздуха пееха птици, небето се синееше досущ тюркоаз.

Редовно пропълзявахме по-близо до поредния лагер или пък се изкатервахме на някое дърво, за да увеличим своя обзор. Аахз изглеждаше напълно потънал в собствените си мисли както когато наистина проучвахме войските, така и докато пътувахме към нови места. Понеже не можех да измъкна от него нищо повече от случайно изръмжаване или отделна сричка, заех се сам да събирам наблюдения.

Бойците бяха облечени почти еднакво. Стандартната им екипировка като че включваше кожен шлем и нагръдник, дълга до коленете туника от груб плат, сандали, меч, две метателни копия и широк правоъгълен щит. Очевидно не възнамеряваха да тръгнат скоро, защото бяха разпънали палатки и прекарваха по-голямата част от времето си в наточване на оръжията, поправки по бронята, ядене или просто се шляеха наоколо. От дъжд на вятър се появяваше някой опакован в метал войник, вероятно офицер, и започваше да крещи на останалите, при което те апатично се строяваха, заемайки се да правят упражнения. Упражненията им обикновено се прекратяваха в мига, в който началството се скриеше от погледа.

Тук-таме стърчаха обсадни машини, конструирани така, че да хвърлят тежки камъни или копия на значително разстояние, макар че тъй и не ги видяхме в действие. Комай единственото оборудване, използвано що-годе редовно, бяха сигналните кули. Във всеки лагер имаше по една — разнебитени съоръжения от привързани пръти, които се издигаха на двадесетина стъпки във въздуха и бяха увенчани с малка квадратна платформа. По няколко пъти на ден самотен боец се изкатерваше на съответната конструкция и всички започваха да си сигнализират взаимно със знаменца или вимпели. Кулите служеха и като простори за сушене на дрехи, така че периодично биваха обкичвани със съхнещи туники.

Общо взето, съществуването им ми се струваше невероятно скучно. Всъщност по моя преценка едничкото нещо, което е по-тъпо от това да бъдеш войник на Империята, е да прекарваш времето си в наблюдаване на войниците на Империята!

Споделих впечатленията си с Аахз, докато лежахме по корем върху тревисто хълмче, взирайки се в поредния лагер.

— Прав си, момче — съгласи се разсеяно той. — Да си солдат е бая досадна работа.

— Ами ние? — опитах аз, обзет от желание да го накарам да говори още. — Това, дето го вършим, не е особено вълнуващо, не смяташ ли?

За пръв път през последната седмица демонът спря поглед върху ми.

— Искаш вълнения? Виж сега, Скийв. Защо просто не измаршируваш там долу и не помолиш дежурния офицер да ти обясни накратко как действа тяхната армия? Бас държа, че така ще ти се поразнообрази животът.

— Не съм се отегчил чак толкоз! — поправих се набързо.

— Тогава к’во ще речеш, ако си затраеш малко и ме оставиш да работя, както аз си знам? — Аахз се подхили и пак се зае със своите проучвания.

— Както си знаеш ли? И какъв точно резултат се опитваме да постигнем?

Моят наставник изпухтя.

— Разузнаваме врага — поясни той търпеливо. — Достатъчно неща са срещу нас в тая кампания, та да се впуснем в нея, без да сме се информирали.

— Е, колко още информация ни трябва? — възроптах аз. — Този лагер с нищо не се отличава от последните пет, които огледахме.

— Защото не си обучен къде да гледаш — сгълча ме Аахз. — Какво разбра досега за противника?

Не бях подготвен за подобен въпрос, но криво-ляво се справих с предизвикателството.

— Ммм… много са… добре въоръжени… ъ-ъ… и имат катапулти…

Тук люспестият ме подигра:

— Това ли е всичко? Блестящо! Двамата със Злабрадва ще образувате страхотен екип тактици.

— Хубаво де, в такъв случай ме научи! — изстрелях мигом. — А ти пък какво разбра?

— Можеш да прекараш години наред в опити да усвоиш военната теория, без дори да одраскаш и повърхността й — остро отвърна моят ментор. — Аз обаче ще пробвам да ти дам най-важното само с няколко думи. За да прецениш една войска, както правим ние в момента, запамети две словца: „чап“ и „рок“.

Прилежно повторих:

— „Чап“ и „рок“.

— Някои стратези предпочитат да помнят „магове“, ала на мен по̀ ми харесва другият вариант — добави Аахз като странично обяснение.

— Супер! — свих лице в гримаса. — Сега ми кажи какво означава това.

— То ти помага да задържиш в мозъка си един информационен списък. „Магове“ ще рече Местоположение, Активност, Големина, Отряди, Време и Екипировка. Дотук теорията звучи чудесно, нали, но предполага, че разузнавачът няма никаква способност за преценка. Аз се осланям на „чап“ и „рок“, което означава Численост, Арсенал, Подвижност плюс Разгръщане, Организация и Комуникации.

— Уф — изпъшках с надеждата, че той не очаква от мен да запомня всичко туй.

Аахз обаче неумолимо предложи:

— Я сега да обобщим наблюденията си до момента, облягайки се върху тая рамка. Численост: враговете са страшно много — достатъчно, та точното им преброяване да се обезсмисли. Подвижност: към днешна дата те просто стоят на място.

— Това дотук и сам го загрях — изтъкнах му саркастично.

— Но истинският ключ — продължи демонът от Перв, без да ми обърне внимание — е техният Арсенал. Като се вгледаш в този елемент, размисли какво имат и какво нямат.

— Не те разбрах, учителю.

— Ами имат сума ти пехотинци, малко артилерия под формата на катапулти и стрелци с лък, обаче нищо, което дори и смътно да наподобява кавалерия. Сиреч, когато започнат да се придвижват, ще бъдат твърде бавни — особено в битка. Така че няма защо да се безпокоим от каквито и да било спешни, обходни премествания. Бива ги единствено за хамалско млатене.

— Да, Аахз, но…

— Що се отнася до Разгръщането и Организацията, те са натопорчили войски по цялото поле, вероятно защото тъй им е по-лесно да тършуват за храница. Това показва и известна увереност от тяхна страна, и че не усещат никаква необходимост да концентрират силите си. Мисля, че като се взрем във въпросната Организация, ще открием сбирщина от отряди или батальони, всеки предвождан от двама-трима офицери, а всичките заедно — ръководени от един свръхвожд или генерал.

— Ама, драги Аахз… — опитах още веднъж.

Той обаче упорито продължи:

— Най-уязвимата им точка, изглежда, са техните Комуникации. Когато някоя армия с подобен размер не координира движенията си, тя здравата е загазила. Ако наистина използват сигнални кули и скороходци, за да си предават съобщения, може би действително ще успеем да им объркаме работата.

— И всичко това какво означава? — прекъснах го най-накрая.

— М-м-м? О, това е капсулирано обобщение к’во стои срещу нас — невинно отвърна демонът.

От гърдите ми се изтръгна въздишка:

— Ясно. Само че ти от много дни ми разправяш, че ще съчиниш план, след като видиш срещу кого сме изправени. Е, вече видя. Какъв е твоят замисъл? Как можем да ги бием?

— Няма никакъв начин, момче — с мъка в сърцето призна Аахз. — Ако бях съзрял такава възможност, щях да ти съобщя овреме, но понеже не съм, продължавам да наблюдавам.

Осмелих се да вметна едно свое предположение:

— Може би изобщо не съществува такава възможност?

Люспестият изсумтя.

— Започвам да мисля, че си прав. Ако е така, значи ще се наложи да направим нещо, което хич не ми е по вкуса.

— Имаш предвид да се откажем? — здравата се стреснах аз. — След тая голяма реч, дето ми я изнесе за отговорността и…

— Тпру-у! — прекъсна ме Аахз. — Не съм споменал нито дума за отказване. Ще трябва просто да…

— Глийп!

Звукът, който не можеше да бъде сбъркан с нищо друго, долетя нейде изотдире и проехтя по хълма откъм задръстеното с шубраци дере, където бяхме оставили моя любимец.

— Момче бе, ще накараш ли този глупав дракон да млъкне? В момента само това ни липсва: да ни довлече на главите цялата армия.

— Ей сега, сър! — съгласих се аз и полазих като червей назад колкото мога по-бързо.

Веднага щом се смъкнах от върха на хълмчето, се вдигнах на крака, превит одве, и се понесох надолу по склона в тая поза. От моя гледна точка пълзенето не е нито бърз, нито удобен способ за пътуване.

Що се отнася до обичайния ни начин за действие, бяхме привързали дракона към едно дърво… бая голямо дърво, тъй като преди това той съвсем успешно бе изкоренил няколко малки. Няма защо да ви обяснявам, че не си падах много по тази идея, но ако се вземеше предвид деликатното естество на настоящата ни работа, се налагаше да го сторим.

— Глийп!

Вече го виждах — нетърпеливо опънал въжето си до скъсване. Учудващо беше обаче, че за разлика от друг път не се опитва да се добере до мен. Изглежда, правеше всичко, за да стигне високия храст на известно разстояние от него… или до нещо, което се криеше там.

Върху челото ми изби студена пот. Хрумна ми, че звярът може би е надушил някой от разузнавачите на вражеската армия. Това и само по себе си щеше да е достатъчно лошо, ала вероятността противникът да е все още наблизо ми се стори далеч по-неприятна.

Бързичко отстъпих встрани в сянката на едно дърво и преразгледах положението. Всъщност аз не бях видял разузнавач. Фактически във въпросния храст не се забелязваше никакво движение. Бих могъл да се промъкна назад и да повикам Аахз, но пък ако излезеше, че съм сбъркал, той нямаше да се почувства особено щастлив, загдето съм го призовал да се справи с тази лъжлива тревога. Можех също да отвържа Глийп и да го насъскам да открие натрапника, което щеше да означава, че ще се изложа на показ…

И докато стоях, обмисляйки предстоящия си начин на действие, някой се шмугна зад мен и сложи ръце върху очите ми.

— Изненада! — влетя в ухото ми нечий мек глас.

ГЛАВА ЕДИНАДЕСЕТА:

Добре е да забравим старите познати…

ГРАФ МОНТЕ КРИСТО

Направо подрипнах!

Може би е редно да поясня. Когато казвам „подрипнах“, имам предвид, че действително го сторих. Преди повече от година Аахз ме бе научил да летя, което всъщност си е контролирано реене, предизвикано от обратима левитация.

Каквото и да беше, но го извърших. Вдигнах се десет стъпки право нагоре във въздуха и си останах там. Не знаех какво се е промъкнало зад гърба ми, нито желаех да узная. Исках помощ! Исках ментора Аахз!

Мощно поех дъх, за да изразя това свое намерение.

— Май си доста скоклив, а, хубавецо?

Въпросът проникна отвъд паниката ми.

Като сподавих вика си, преди да е прозвучал наистина, погледнах надолу към моя нападател. Отвисоко бях подложен на гледката на едно страхотно личице със златисто-маслинен тен, подчертан от бадемовидни котешки очи, което бе рамкирано от великолепна копа светлозелена коса. Виждаше се и една разкошна щедра пролука.

— Я, Танда! — изгуках от удоволствие, после с мъка отместих взор върху лицето й.

— Имаш ли нещо против да слезеш? — подвикна тя. — Аз не мога да се кача.

Помислих си дали да не пикирам драматично към Тананда[6], но се отказах. Все още не съм чак толкоз силен в летенето, пък и ефектът щеше съвсем да се загуби, ако се блъснех в нея.

Така че се задоволих да се спусна кротко на земята на няколко крачки от девойката.

— Леле, Танда, аз… глак!

Последната дума се изтръгна от гърдите ми, когато тя ме награби в прегръдка, дето може да ти строши кокалите.

— Бож-кее, колко е приятно да те срещна пак, хубавецо — промълви щастлива. — Как изкара?

— Бях добре — отбелязах, като набързо се откачих. — Какво правиш тук?

Предишния път, когато я видях, красавицата беше част от злощастна групичка, която двамата с Аахз натирихме в неизвестни измерения. От цялата тайфа Тананда бе единственият член, за когото наистина съжалявах, че заминава.

— Теб чаках, глупчо — подразни ме тя и плъзна нежно ръка около талията ми. — Къде е господин Аахз?

— Той е… — понечих да посоча върха на хълма, ала ми текна нещо. — Слушай… отде знаеш, че демонът е с мен?

— О-о! Я не ставай ревнив — смъмри ме момичето, разтърсвайки ме игриво. — За туй не се иска много акъл. Дори Аахз не би те оставил да се изправиш сам срещу тази армия.

— Но ти откъде…

— Глийп!

Звярът бе проумял, че плячката му вече не се крие зад храста. В резултат от това сега напираше с все сила на края на въжето, та да стигне до нас. Дървото, към което бе привързан, се люшкаше заплашително, а листата му сякаш кипяха.

— Хо, Глийп! — очарова се от откритието си девойката. — Как си, аверче?

Дървото се приведе до нови низини, тъй като моят дракон се разтрепери от ликуване, че е бил разпознат. Аз самият също бях малко разтреперан — чисто и просто Танда имаше такъв ефект върху мъжкия пол.

Без да мисли за собствената си безопасност, госпожицата скокна напред и коленичи пред змея, за да издърпа мустаците му и да задраска нежно по носа му.

На Глийп това му хареса. И на мен ми се понрави. Танда носеше къса зелена туника, която обгръщаше щедрите й заоблености и откриваше краката й направо шикозно. Нещо повече: когато клекна така, крайчецът на плата се привдигна, докато…

— Какво му става на тоя дракон? — избумтя Аахз, изскачайки с трясък от храста зад нас.

Този път не подрипнах… много.

— Ей, учителю — започнах. — Дойде…

Нямаше защо да си давам труд да обяснявам. Тананда се разгъна с плавно движение и с един скок прелетя покрай моя милост.

— Аахз! — възкликна тя и се хвърли в ръцете му. Веднъж и менторът ми да бъде сварен толкоз неподготвен, колкото бях аз. За миг бъркотията от крайници се заколеба на ръба на падането, па сетне се сгромоляса.

Двамата се приземиха с такъв грохот, че наоколо чак прокънтя. Люспестият беше отдолу и затова пое по-голямата част от удара.

— Май си си все така импулсивен? — похотливо му се ухили младата дама.

— Ууф… ъх… ох… — отвърна изискано Аахз.

Зачервена, Тананда се претъркули пак на крака и се зае да оправя туничката си.

— Ако не друго, поне не се налага да те питам, дали се радваш да ме видиш — отбеляза тя.

— Танда! — изпъшка най-подир демонът.

Тук красавицата просия:

— Ти си спомни?

— Тя ни е чакала — додадох оживено аз.

Аахз свъси вежди.

— Точно така. Канцлерът Гримбъл каза, че ти си ни натопила на тази служба.

Изведнъж ни похлупи плътна тишина. Тананда примигна.

— Мога да ви обясня — заяви с оправдателен тон.

— Направо не бих могъл да чакам — подпя в унисон с нея Аахз.

— И аз самият съм малко любопитен — добавих от своя страна, като се прокашлях многозначително.

— Ъ-ъ-ъ… момчета, това може да ни отнеме известно време — рече тя замислено. — Имате ли нещо за пиене?

Определено този бе най-разумният зададен досега въпрос. Отворихме виното и за секунда се разположихме в тесен кръг, заети с потушаване на жаждата. За негодувание на демона настоях да седнем достатъчно наблизо, така че Глийп да не се чувства изоставен. Това, разбира се, означаваше, че неговият твърде „ароматичен“ дъх ще придаде неповторим вкус на нашата беседа, ала (както им изтъкнах) нямаше друг начин да го накараме да мълчи, докато ние говорим.

— Какво стана, след като заминахте? — подтикнах я аз. — Къде са Исстван, Брокхърст и Хигинс? Какви приключения връхлетяха Куигли? Изобщо успяхте ли да съживите Фръмпъл, или той все още е статуя?

— По-късно, момче — вметна Аахз. — Всичко според реда си. Ти се канеше да обясниш за Джей Ар Гримбъл.

— Гримбъл — намръщи се в отговор девойката. — Забелязвал ли си някога, че колкото по-извратен е един човек, толкоз по̀ му се ще да те обсеби? Той е главната причина да не ви изчакам в Посилтум.

— От началото — инструктира я моят партньор.

Танда присви устни в размисъл.

— Добре де, от началото. Ами-и… забърсах го в някакъв бекярски бар… оказа се женен, но това го научих по-подире. Тъкмо…

— Какво е бекярски бар? — прекъснах я аз.

— Трай, момче — озъби ми се Аахз, а жълтите му очи се облещиха.

— Е, не беше истински бекярски бар — поправи се дамата. — Беше по-скоро кръчма. Трябваше да се досетя, че е семеен. Искам да кажа, че никой толкова млад не е толкова плешив, освен ако си няма жена у дома.

— Прескочи философския момент — изпъшка люспестият. — Просто ни разправи историята, м-м?

Тананда повдигна вежда към него.

— Хей, первект[7] — обвини го тя, — като те знам каква си Мара Подробната, щом дойде до разказване на истории, ми се чини, че… колчем се наложи ти да слушаш някого, вечно проявяваш нетърпение.

— Струва ми се, че е права — отбелязах.

— Баста! — изрева Аахз. — Историята!

— Ами сред нещата, които Гримбъл подхвърли, докато се стараеше да ми направи впечатление, бе, че се опитвал да намери дворцов магьосник. Каза, че бил убедил краля да назначи някой, обаче не можел да открие ни един и в най-скоро време щял да се озове в идиотско положение.

— И когато той спомена за идиоти — вметнах аз, — ти естествено си помислила за нас.

— Хайде сега, недей така — сгълча ме Танда. — Помислих, че е сполучлив начин да помогна на двама приятели. Бях наясно, че вие гниете в ония гори тилилейски… пък и всеки знае каква блага работа е това да си дворцов магьосник.

— Момче, к’во ти разправях, бе? — гласеше коментарът на демона.

— Сигурно говорим за различни служби — сопнах се аз.

— По-кротко — прекъсна ни момичето, като положи нежната си длан върху ръката ми. — Когато им дадох вашите имена, не бях чувала нищичко за наближаващата армия. Честна дума!

Гневът ми се стопи при нейното докосване. В този миг можеше да ми каже, че е продала собствената ми глава за украса в средата на тавана, и щях да й простя.

— В такъв… — наченах аз, ала Танда упорито продължи, което по моему беше чудесно.

— Още щом открих каква е истината, си рекох, че съм ви вкарала в беля — произнесе тя с блага искреност. — Както ви обясних, щях да изчакам в Посилтум, обаче се боях да не би с вашите преобразявания и маскировки да ме познаете, преди да съм ви забелязала. Ако ме бяхте приветствали по тоя начин, дето съм свикнала да очаквам от вас, можеше наистина да объркаме конците. Гримбъл е един ревнив будала и стига да си е внушил, че с него сме нещо повече от бегли познати, би могъл да оттегли подкрепата си, която в нормално състояние вероятно би дал.

— Твърде важно — изръмжа Аахз. — Пет жълтици.

— Толкова много? — Танда изглеждаше действително изненадана. — И коя ръка му строши?

— Сър Аахз винаги сключва възможно най-добрата за нас сделка — гордо изтъкнах аз. — Или поне в парично отношение.

— Хубаво де — заключи красавицата, — барем няма да ви подкопая военните фондове. Щом открих в каква каша съм ви забъркала, реших, че тая ще я свърша безплатно. Доколкото сама ви вкарах в нея, най-малкото, което мога да сторя, е да ви измъкна.

— Това е страхотно! — възкликнах.

— Има си хас да не е! — съгласи се первектът.

Нещо в неговия тон ме подразни.

— Исках да кажа, че тя ни е помогнала — изръмжах насреща му. — Не че го е направила без пари.

— И аз точно това си мислех, чирако — начумери се в ответ Аахз. — Но за разлика от някои хора знам какво говоря!

— Момчета, момчета — забърбори госпожицата, докато ни разбутваше настрани един от друг. — Всички сме в същата лодка, не помните ли?

— Глийп! — рече драконът и приседна до Танда.

Както обясних веднъж, дъхът на Глийп е достатъчно мощен, за да пресече всеки разговор, така че минаха няколко минути, преди наоколо да се прочисти до степен да сме в състояние да продължим.

— Преди да бъдем тъй сурово прекъснати — успя да си поеме най-накрая въздух Тананда, — ти, Аахз, май започна да казваш нещо. Имаш ли план?

— Сега вече имам — усмихна се демонът и я погъделичка под брадичката. — И можеш да ми повярваш, че без теб играта щеше да загрубее.

Тук се вмъкна някаква тревожна нотка. Основното призвание на младата ни спътница или поне единственото, което би могло да се спомене в прилична компания, бе убийца.

— Стига, Аахз — сгълчах го. — Танда е добра, но не толкова, че да се справи с цяла армия.

— По-разумно е да не се басираш за това, хубавецо — коригира ме тя и ми намигна.

Изчервих се, обаче не се отметнах от доводите си.

— Продължавам да твърдя, че работата е прекалено голяма за сам човек… ако е там въпросът, за трима души — настоях аз.

— Прав си, момко — кимна важно люспестият ментор.

— Ние всъщност не можем… какво рече, Аахз?

— Казах, че имаш право — повтори той.

— И аз така си помислих — удивих се. — Просто исках да го чуя още веднъж.

— Щеше да го чуваш по-често, ако по-често беше прав.

Танда побърза да ни прекъсне:

— Стига, первекте. Какъв е планът?

— Както се изрази момчето — високомерно продължи Аахз, — ние се нуждаем от допълнителна помощ. Трябва ни собствена армия.

— Но, колега — напомних му аз, — генерал Злабрадва подчерта…

— Кой е рекъл нещо за Хю Злабрадва? — отвърна невинно демонът. — От нас не се ли очаква да спечелим тази война с магия? Е, чудесно. Щом Танда е в нашия отбор, значи имаме на своя страна още някое и друго умение в добавка. Сещаш ли се?

Ами да. Сетих се как Аахз обяви, че не се тревожи, загдето красавицата заминава с Исстван, тъй като (ако нещата загрубеят!) тя може да пътува между измеренията и сама. Пред очите ми взе да се разсъмва.

— Искаш да кажеш…

— Точно така, момче — усмихна се моят наставник. — Връщаме се на Дева. Ще си наберем една собствена агресорска армийка!

ГЛАВА ДВАНАДЕСЕТА:

Това не е представление за възрастни! Доведете момчетата!

У. ХЕЙС

Не зная как Танда ни транспортира от Буна на Дева. Ако знаех, нямаше да имаме нужда от нея. Разбрах единствено, че в подходящия момент тя захвана да напява монотонно, размърда рамене (сама по себе си пленителна гледка) и ние се озовахме там.

„Там“ в случая означава Пазара на Дева. Неподкрепена от друго обаче, тази фраза не дава дори и смътна представа за онова, което ни обграждаше, когато то постепенно дойде на фокус.

Преди много време въпросното измерение претърпяло икономически колапс. За да оцелеят, деволите (които най-напред бях запомнил като дяволи) използвали своята способност да пътуват между световете и станали пласьори на стоки. Чрез процеса на естествения подбор най-преуспелите от тях се оказали не най-добрите бойци, а най-ловките търгаши. Сега, след безчет участвали в тоя процес поколения, господа рогатите бяха придобили известност на най-печените ангросисти[8] във всички измерения. Освен това се водеха като най-отраканите, най-безогледните и най-лакомите за печалба измамници, които някога са се появявали под слънцето.

Пазарът на Дева им вършеше работата на рекламна витрина. Той бе целодневен, целонощен и целогодишен панаир, където те се срещаха, за да се споразумяват един с друг за стоките, отмъкнати от различните светове. Макар че първоначално тържището е било основано и сега се поддържаше от деволите, хич не беше необичайно да видиш там пътешественици от много измерения, които зяпаха какво да купят по безкрайните редици сергии и щандове. Главното правило бе: „Ако изобщо нещо може да се открие някъде, то ще го намериш на Пазара на Дева.“

Бях идвал насам веднъж с Аахз. По него време търсехме някакво изненадващо оръжие, което да използваме срещу Исстван. Накрая се сдобихме с Глийп и Танда!… Тук просто е пълно с асортименти, дето те разсейват на всяко кьоше.

Споменавам това отчасти, за да обясня защо никой не ни обърна дори най-слабо внимание, докато наблюдавахме калейдоскопичната трескава дейност около нас — колкото и необичайно да изглеждахме четворицата.

Глийп се притисна към мен за по-сигурно, тъй като моментално се стресна от внезапната промяна на заобикалящата ни обстановка. Нямах мерак да се занимавам с него. Първото ми посещение на туй място се бе оказало прекалено краткотрайно, та да задоволя любопитството си. Така че сега лудешки въртях глава насам-нататък, опитвайки се да видя колкото е възможно повече за по-малко време.

Тананда бе по-делова.

— Е, Аахз, щом вече сме тук — провлече думите си тя, — знаеш ли накъде да вървим?

— Не, но веднага ще открия.

Без друго предупреждение той небрежно се пресегна и докопа за ръката най-близкия минувач — нисък грозник с големи като бивни зъби. После извърна жертвата към себе си, приведе се и я изгледа смръщен.

— Ей, ти! — изръмжа към нея. — Искаш ли да се биеш?

За миг сърцето ми спря. Само това ни трябваше — да се забъркаме в някоя кавга.

За късмет, наместо да измъкне оръжие, зъбльото отстъпи крачка назад и подозрително ни огледа.

— Не и с перверт[9], подкрепян от дракон, не — отвърна предпазливо той.

— Хубаво! — ухили се Аахз. — Значи ако желаеш да наемеш някого, който да се бие вместо теб, къде ще отидеш?

— На Пазара на Дева — сви устни пришълецът.

— Туй ми е ясно! Но къде по-точно?

— Аха-а — възкликна онзи, внезапно прозрял. — Вървиш към двайсетина реда в ей тая посока, а сетне свиваш надясно и минаваш още трийсетина. Наемниците се навъртат там.

— Двайсет… после трийсет вдясно — старателно повтори демонът. — Мерси.

— Нещичко за упътването е за предпочитане пред благодарностите — усмихна се зъбльото, като протегна шепа.

— Прав си! — съгласи се Аахз и обърна гръб на нашия благодетел.

Съществото се поколеба за миг, па вдигна рамене и си продължи по пътя. Можех да го уведомя, че первертите по принцип (и Аахз в частност) не са известни с особена щедрост.

— Ще движим двайсет реда в тази посока, сетне трийсет нагоре — информира ни люспестият наставник.

Танда направи гримаса.

— Да, чухме. Защо просто не го попита конкретно?

— Моят начин е по-бърз — самодоволно избуча Аахз.

— Нима? — вметнах, без да пестя скептицизма си.

Первектът се намръщи.

— Слушай, младок. Искаш ли ти да ни водиш през тая зоологическа градина?

— Ами… — поколебах се.

— Тогава си затваряй устата и нека аз да го сторя, разбра ли?

Всъщност на мен ми се щеше Аахз да ни води накъдето се бяхме запътили. Първо, така той бе зает да пробива коридор през тълпата. Второ, в случая не ми оставаше нищо друго, освен да се дивя на зрелищата, които Пазарът предлагаше в изобилие, докато следвах демона. Значи пак изкярих.

Колкото и да се напъвах обаче, наоколо имаше прекалено много неща, за да могат да бъдат видени само с чифт очи.

На някакъв щанд двама деволи спореха с едно същество със слонска глава за нечий череп; поне аз си помислих, че е череп. На друг щанд тлъст девол правеше показно пред смесена група купувачи, като извикваше облачета зелени мехури от своята малка дървена кутийка.

Внезапно пътят ни бе почти препречен от лазурна будка — там се предлагаха пръстени, изстрелващи светкавици. Направо нямаше начин да се мине между демонстриращия продавач и клиентите, които изпробваха новите си придобивки.

Но Аахз и Танда въобще не намалиха ход, ами уверено продължиха напред, като се промъкнаха точно между светкавиците. Сякаш по чудо те съвсем не ги засегнаха.

Стиснах зъби, пипнах Глийп за ухото и ги последвах. Енергийните стрели не успяха да улучат и нас. Явно никой девол не би причинил вреда или не би позволил на когото и да било в неговия магазин да нанесе вреда на потенциален купувач. Беше добре да го знам.

Светкавичните колелца обаче ме наведоха на любопитна мисъл. Последния път, когато се разделихме с Танда, Аахз й даде един пръстен, който изстрелваше топлинен лъч, способен да изпече мишена с големина на човек на място. Точно така… казах, че той й го даде. Някой би могъл да си помисли, че това е доказателство за дълбочината на чувствата, които демонът изпитва към нея. Лично моята хипотеза е, че се беше поболял. Нейсе, светкавиците ми напомниха за онзи подарък и аз се запитах какво ли се е случило с него.

Щом ускорих леко ход, скъсих разстоянието до двамата отпред само за да открия, че те вече сериозно са потънали в разговор. Шумотевицата, която заглушава всичко на Пазара, осуетява и всеки опит за по-детайлно подслушване, но аз се изхитрях от време на време да долавям откъси от беседата им, докато вървяхме.

— … чух… ужасно скъпи, нали? — рече красавицата.

— … направо им смъкна теглото… — отвърна самодоволно Аахз.

Приближих ги малко, мъчейки се да използвам по-добре своите уши.

— … си мислиш, че имат някого? — попита Танда.

— С толкова много пръти? — сопна й се Аахз. — Доколкото разбирам, това е между главните ом…

Останалата част от спора ми се изплъзна. Някаква висока до коляното ми, цялата в пипалца купчина се шляпна о моите ботуши и офейка, като се мушна в отметнатото встрани платнище на една палатка. По петите я преследваха двамина твърде гневни на вид деволи.

Наистина зоологическа градина, казах си аз.

Не обърнах внимание на гонитбата и на последвалите писъци, защото повторно се опитах да настигна люспестия и Тананда. Те явно спореха относно някакви наемници. Искаше ми се да чуя колкото се може повече за тях — както за да подобря образованието си, така и понеже в крайна сметка можеше да се наложи да ги водя в битка.

— … ги намерим? — питаше Танда. — Знаем само мястото в най-общи линии.

— … проблем — отвърна уверено Аахз. — Просто се ослушвай за пеенето.

— За пеенето ли? — младата дама бе скептично настроена.

— То им е като запазена марка. Освен това ги вкарва точно в тяхната…

Един девол се изстъпи пред мен и гордо ми показа шепа семена. После ги хвърли с драматичен жест на земята и пътят ми беше препречен от черен трънлив храст, който изскочи от почвата. Страхотно! При други, по-безгрижни обстоятелства щях да бъда запленен, ала в момента бързах.

Без дори да поспра, та да нахокам рогатия търговец, аз се издигнах във въздуха, тъй като отчаянието сякаш притури крила на краката ми… Отчаяние, подпомогнато от малко левитация. С лекота прерипнах храсталака и плавно се спуснах от другата му страна, но там бях почти премазан от Глийп, когато той изскочи от преградата.

— Глийп? — рече звярът, като любопитно сведе глава към мен.

Надигнах се от прахоляка, гдето ме бе проснал неговият ентусиазъм, и му треснах един юмрук.

— Следващия път гледай къде вървиш! — гневно заповядах аз.

В отговор той проточи дългия си език и облиза лицето ми. Дъхът му беше убийствен, а пък езикът му остави слизеста следа. Явно моето предупреждение го бе ужасило.

Като сподавих дълбока въздишка, взех, че се втурнах след Аахз. Зеленият дракон тежко затрополи зад гърба ми.

Тъкмо да ги настигна, когато первектът изведнъж спря и понечи да се обърне. Неспособен да блокирам търчането си презглава, аз се забих в него и го съборих на земята.

— Бързаш ли, хубавецо? — попита Танда с лукав блясък в очите. — Бързаш, а?

— Виж какво, Аахз — запелтечих, навеждайки се отгоре му, — не съм искал да…

От полуседнало положение неговата ръка се стрелна и ме цапна така, че почти ме извърна обратно.

— Следващия път гледай къде вървиш! — изръмжа той.

— Глийп! — рече драконът и облиза лицето ми.

Или главата ми се въртеше повече, отколкото си мислех, или веднъж вече бях участвал в същата сцена.

— Сега, момче, престани да се правиш на шут и слушай.

Моят ментор отново бе на крака и съвсем делови.

— Тук за известно време ще се разделим. Ще проявиш търпение, докато аз се спазаря с наемниците.

— Ама, Аахз — измяуках, — не мога ли…

— Не, не можеш! — отсече той. — Оная банда, която търся, е съставена все от умници. Трябва ни само един от твоите тъпи въпроси насред преговорите и те ще вдигнат три пъти цената си.

— Но… — започнах без особена увереност.

— Ти ще чакаш тука — заповяда демонът. — Повтарям, ще чакаш. Никакви побоища, никакви купувания на дракони, просто чакаш!

— Аахз, аз мога да остана със Скийв — предложи услугите си девойката.

— Добре, госпожице. И гледай да не се напъха в някоя каша, става ли?

С тези думи той се обърна и изчезна в тълпата. Всъщност не бях много разочарован. Искам да кажа, че с удоволствие бих отишъл с него, ала с още по-голямо удоволствие бих прекарал известно време със зеленокосото момиче… разбира се, ако насред Пазара на Дева можеш да смяташ, че си насаме с някого.

— Е, Танда? — рекох аз, като пуснах най-сияйната си усмивка.

— После, хубавецо — живо отвърна тя. — Точно сега се налага да изпълня пет-шест поръчки.

— Поръчки? — примигах на парцали.

— Аха… Аахз е страхотен с живата сила, но аз не бих се отказала да имам няколко допълнителни трика в ръкава си, в случай че събитията загрубеят. Ще намина към сектора за специални ефекти да видя с какво разполагат.

— Хубаво — измърках. — Хайде да вървим.

Красавицата обаче поклати глава.

— Е, ти оставаш тук. Мисля, че с това ще се справя по-добре сама. Тези местенца, които искам да посетя, не са пригодени за цивилизовани купувачи. Двамата с дракона ще ме изчакате малко.

Опитах се да възразя:

— Но нали ти трябваше да ме пазиш да не се забъркам в някоя каша?

— Точно затуй не те взимам с мен — усмихна се сладко Тананда. — Сега имаш ли нещо като оръжие?

— Ами… — поколебах се — в дисагите на Глийп се намира нещо като меч.

— Чудесно! Извади го и го препаши. Той ще държи сганта на разстояние. После… м-м-м… ме чакай ей там!

И тя посочи някакво необичайно на външен вид каменно здание с олющен надпис отпред.

— Какво е това? — аз се взрях подозрително в него.

— Гостилница „Златният полумесец“ — бе отговорът. — Прилича на ресторант. Влезни да хапнеш. Храната не е вкусна, но донякъде е смилаема.

Няколко секунди оглеждах сградата.

— Всъщност — реших се най-накрая — струва ми се, че бих предпочел…

И тук нейде открих, че приказвам на себе си. Танда беше изчезнала без следа.

За втори път в живота си бях останал сам на Пазара на Дева.

ГЛАВА ТРИНАДЕСЕТА:

На ви саламурата, на ви и марулята.

ХЕНРИ VIII

Колкото и завладяваща гледка да е Пазарът, да го съзерцаваш сам си е доста страшничко. Тъй като бях особено податлив на шубето, реших да последвам съвета на Танда и влязох в гостилницата.

Първо обаче предприех някои предпазни мерки: привързах Глийп към коневръза отпред и разопаковах меча. Всъщност двамата с первекта имахме един приличен меч. За зла участ в момента го носеше Аахз. Следователно за мен оставаше старата калъчка на Гаркин — хладно оръжие, вземано на подбив както от демони, така и от ловци на демони. Все пак усещането на тежестта му върху моя хълбок ми действаше успокояващо, макар вероятно да би било още по-успокояващо, ако знаех поне мъничко как да си служа с него. Ама че късмет — уроците ми с Аахз до ден днешен не включваха владеенето на боя с разни остриета. Можех само да се надявам, че за случайния наблюдател няма да е съвсем очевидно, дето за сефте нося меч.

Поспрях на прага и огледах вътрешността на заведението. Колкото и да не бях привикнал към разкошна обстановка, мигом осъзнах: тая тук не е такава. Бас държа, че не грешах.

Един от малкото съвети, дадени от баща ми, преди да избягам от къщи, бе да не се доверявам на никоя закусвалня или ресторант, които изглеждат прекалено опрятни. Той твърдеше, че колкото е по-чисто дадено място, толкова по-съмнителни ще са качеството и произходът на храната. Ако бе прав дори отчасти, тази гостилница трябваше да бъде долнопробна донемайкъде. Тя не бе просто чиста, тя блестеше.

Нямам предвид преносния смисъл. Ярки, провесени от тавана лампи осветяваха случайно разхвърляни миниатюрни масички и неудобни на вид столове от лъскав метал и непозната за мен твърда бяла материя. В далечния край забелязах тезгях, зад който стоеше едър гаргойл[10] — единствената декорация в помещението. Зад гаргойла синееше врата, навярно водеща към кухнята. Във вратата пък имаше малко прозорче, през което от време на време зървах по нещо от кулинарния процес. Готвенето се свеждаше до това да се прехвърлят пирожки с месо над димяща печка, да се струпат на камара, да се лиснат върху тая камара най-различни цветни пасти и най-сетне целокупният буламач да бъде увит в парче хартия.

Наблюдаването на този процес подкрепи по-раншните ми опасения. Аз поемах цялата кухненска работа за Аахз и мен — също както по-преди правех за Гаркин и мен, а още по-преди — само за себе си. Макар да не хранех никакви илюзии за високото качество на моите манджи, все пак ми бе ясно, че това, което тук вършат с пирожките, може единствено да придаде на ястието гъстотата и вкуса на прегоряла кожа за ръкавици.

Въпреки явно ниското си ниво гостилницата изглеждаше почти пълна с посетители. Туй го забелязах с крайчеца на окото. Допълнително забелязах и че голям процент от тях се бяха вторачили в новодошлия. Хрумна ми, че причината вероятно е, дето от някое време бях застанал на прага и не влизах, понеже трябваше да набера кураж да го сторя.

С лек смут в душата пристъпих вътре и пуснах вратата да се затвори зад гърба ми. Със сатанинска злоба тя щракна върху меча ми, моментално го защипа и ме принуди тромаво да наруша хода си, когато се дръпнах напред. Дотук с моя образ на опитен дуелджия.

Унизен и избягвайки да поглеждам към останалите посетители, аз се насочих бързо към тезгяха на заведението. Тъй като не се доверявах на храната, не бях наясно какво ще правя, щом се добера дотам, но се надявах, че хората ще престанат да ме зяпат, взема ли да си поръчвам.

Все още отбягвайки да срещам чийто и да било взор, демонстративно се заех да разглеждам гаргойла. Чу се стържещ шум и статуята извърна глава, за да реагира на вниманието ми. Това не беше статуя! Тия в „Златният полумесец“ наистина бяха наели гаргойл да им обслужва щанда!

Той ми се стори направен от груб сив камък и когато разпери крилете си, върху пода се посипаха късчета трошляк и прах. На ръцете му имаше дълги животински нокти, а пък от лактите му стърчаха извити шипове. Доколкото можех да съдя, единственото, което донейде уравновесяваше общото впечатление, бе неговата усмивка, но и тя сама за себе си бе малко изнервяща. Една гримаса, която се набиваше насред набръчканото му лице и сякаш бе завинаги изрязана на мястото си; гримаса, която се разтягаше далеч зад ушите му и оголваше набор островърхи зъби, по-големи дори от Аахзовите.

— Твоята поръчка, господине? — учтиво запита гаргойлът, без въпросната усмивка да се изкриви и на йота.

— Ъ-ъ-ъ… — отстъпих аз крачка назад. — Ще трябва да си помисля. Има такъв богат избор.

Всъщност не бях в състояние да прочета менюто… ако това там действително беше меню. На стената зад чудовището бе обозначено нещо на език, дето не можех да разгадая. Предположих, че е списък на ястията, тъй като цените не бяха гравирани в зида, а изписани с тебешир явно след многократно изтриване.

Гаргойлът сви плещи.

— Както желаеш — отрони безразлично. — Щом решиш, просто викни. Казвам се Гюс.

— Така и ще сторя… Гюс — усмихнах се на свой ред, докато бавно заотстъпвах към вратата.

Макар намерението ми да беше да се измъкна тихичко и да изчакам отвън с Глийп, нещата не се развиха по този начин. Преди да бях направил и четири крачки, една ръка се стовари връз рамото ми.

— Скийв, нали не греша? — оповести нечий глас.

Обърнах се или барем понечих. Застинах на място, тъй като мечът ми издрънча в крака на близката маса. Главата ми обаче продължи движението си и аз се озовах очи в очи с един имп.

— Брокхърст! — възкликнах, защото незабавно се досетих кой е той.

— Помислих си, че съм те разпознал, когато ти… хей! — мъжът отстъпи малко назад и вдигна ръце в защитен жест. — Не се нервирай! Не търся никакви разправии.

Полагайки неволно усилие да освободи меча от крака на масата, дланта ми се беше плъзнала към ръкохватката. Очевидно Брокхърст бе изтълкувал жеста като стремеж да извадя оръжието си.

Това напълно ме устройваше. Този имп бе един от помощниците на Исстван и раздялата ни не беше минала по мед и масло. Сигурно щеше да е изгодно той да се понабоява от моя „бърз меч“.

— Въобще не ти гоня карез — продължи настоятелно Брокхърст. — Онова си беше просто работа! Точно сега пък съм между две работи… за постоянно!

Мъжът добави последните думи с някаква горчива нотка, която възбуди любопитството ми.

— Нещата не се ли наредиха добре? — попитах внимателно.

Лицето на импа се сгърчи в гримаса.

— Това е само меко казано. Ела, дай да седнем. Ще ти купя млечен шейк и ще ти разправя всичко.

Не бях много наясно какво представлява подобен шейк, ала бях сигурен, че ако го продават тук, не го ща.

— Ммм… благодаря все пак, Брокхърст — рекох, като се насилих да пусна топла усмивка, — но мисля, че ще откажа.

Той повдигна вежда.

— Май продължаваш да си мъничко подозрителен, а? Хубаво де, не мога да те упреквам. Виж какво ще направим.

И преди да го спра, закрачи към тезгяха.

— Хей, Гюс! — подвикна. — Имаш ли нещо против да ми дадеш още една чаша?

— Ами… — начена гаргойлът.

— Хайде мерси!

Брокхърст вече се връщаше, понесъл плячката си — тънкостенна крехка метална кутия. Шльопна я върху близката маса и с махване на ръката ме подкани да седна на стола срещу него.

Ако исках да се покажа благосклонен, нямаше какво друго да сторя, освен да се присъединя, макар по-късно да ми хрумна, че всъщност нищо на практика не ме задължава да бъда чак толкова любезен. Като се движех много осторожно, за да не прекатуря нещо с меча си, аз се промъкнах до посочения ми стол.

Очевидно мъжът бе седял тук преди това, защото отгоре лъщеше тенекиена кутия — същата като онази, която измъкна иззад тезгяха. Единствената разлика бе, че съдинката върху масата беше три четвърти пълна с някаква странна розова течност.

Твърде церемонно импът взе първата кутия и изля половината й съдържание в току-що донесената. Потече струя с гъстотата на блатна тиня.

— Заповядай! — той я побутна към мен. — Сега няма защо да се безпокоиш за разни там номера с питиетата. И двамата сме на едно и също.

С тези думи надигна своята чаша в престорен тост и здравата сръбна от нея. Явно очакваше да последвам примера му. Аз обаче по-скоро бих смукал кръв.

— Ммм… направо ми е трудно да повярвам, че не ти върви — заувъртах го. — Изглеждаш съвсем добре.

За разнообразие в момента бях искрен. Брокхърст наистина изглеждаше сносно… дори за имп. Както бе казал Аахз, хората от Импер умеят да се изтупват, а моят събеседник не правеше изключение. Бе се натъкмил в късо ръждивокафяво палто, поръбено със златен кант, което страхотно подчертаваше розоватия му тен и черната му пригладена коса. Като го гледаше човек, не можеше да предположи, че гладува. Въпреки че бе доста строен, беше все тъй мускулест и ловък, както при първата ни среща.

— Не се лъжи по външния вид — натърти той, поклащайки глава. — Пред себе си виждаш един честен имп, дето са го притиснали до стената. Наложи ми се да разпродам всичко — арбалета, кесията с магически номера — и не успях да събера нужната сума дори да си платя вноските в Гилдията на убийците.

— Толкова ли е мъчно да се намери работа? — влязох му в положението аз.

— На теб, Скийв, ще ти кажа — прошепна той с доверителен тон. — Не съм бачкал от онуй фиаско с Исстван насам.

Звуците на това име все още караха мравки да ми плъзват по гърба.

— Прочее къде е майстор Исстван? — подметнах небрежно.

Брокхърст мрачно отрони:

— За него не бери грижа. Оставихме го да продава на консигнация на едни щандове на остров Кони[11] — през две измерения оттук.

— А какво стана с другите?

Наистина любопитствах. Откакто се бяхме събрали, не ми се удадоха много възможности да разговарям с Танда.

— Търговеца Фръмпъл го сложихме под облак птици в някакъв парк… решихме, че като статуя изглежда по-добре, отколкото когато беше жив. Веднъж, докато спяхме, ловецът на демони Куигли и момичето поеха към непознати земи. Моят партньор Хигинс се върна на Импер. Прецени, че с кариерата му е свършено и вече спокойно би могъл да се кротне. Аз пък оттогава насам диря работа и започвам да мисля, че Хигинс бе прав.

— Хайде сега, Брокхърст — сгълчах го. — Все трябва да има нещо, което можеш да вършиш. Искам да ти напомня, че тук е Пазарът на Дева.

Мъжът сподави една въздишка и отново сръбна от питието си.

— Твърде мило от твоя страна, че го казваш, Скийв — усмихна се той. — Само че се налага да погледна какви са фактите. И бездруго няма особено търсене на импове, а за имп, дето е останал без никакви резерви, хич.

Ясно ми беше какво го тормози. Всички дименционни пътешественици, които бях срещал досега — Аахз, Танда и даже рогатият Фръмпъл, — комай смятаха сънародниците му за низши същества. Най-хубавото нещо, което бях чувал за хората от Импер, бе, че са безвкусни имитатори на деволите.

Съжалих го. Въпреки че първия път се бяхме сблъскали като врагове, не толкоз отдавна аз самият бях един неудачник, дето никой го не щеше.

— Трябва да продължиш да опитваш — насърчих го. — Все някъде има някой, който иска да те наеме.

— Малко вероятно — направи гримаса Брокхърст. — Такъв, какъвто съм днес, аз сам не бих се наел. Ти би ли го сторил?

— Разбира се — заявих твърдо. — На минутата.

— О, добре. Но стига съм те занимавал със себе си. Как вървят нещата при теб? Какво те води на Пазара?

Сега беше мой ред да правя гримаси.

— Двамата с Аахз се натопихме зле. Дойдохме тук с намерението да наберем войска, която да ни помогне да се измъкнем.

Моят събеседник изведнъж застана нащрек:

— Вие ангажирате хора?

— Да. Защо?

Прекалено късно осъзнах какво съм казал.

— Значи не си се майтапел, че ще ме наемеш! — той бе извън себе си от радост.

— Ммм… — рекох.

— Това е страхотно — ликуваше импът, потривайки длани. — Повярвай ми, Скийв, няма да съжаляваш.

Аз обаче вече съжалявах.

— Я почакай малко, господин Брокхърст — прекъснах го отчаян. — Има някои подробности, които трябва да знаеш за работата.

— Например?

— Ами… преди всичко шансовете ни са лоши — отговорих му трезво. — Изправени сме срещу цяла грамадна армия. Като се вземе предвид колко ниско е заплащането, това е твърде кофти положение.

Мислех си, че с тази забележка за възнаграждението ще засегна някоя чувствителна струйка. Излязох прав.

— Какво разбирате под ниско? — безцеремонно запита импът.

Сега я оцапах. И хабер си нямах колко обикновено се полага на наемниците.

— Ние… ъ-ъ… не сме в състояние да ти дадем повече от една жълтица за целия труд.

— Става! — обяви Брокхърст. — При настоящото ниво на моите финанси не мога да откажа подобно предложение независимо от характера на работата. Ако ще да е…

Хрумна ми, че някой ден трябва да поискам от Аахз да ми изнесе кратка лекция за обменните курсове.

— Ъ-ъ-ъ… възниква и още един проблем — промърморих умислен.

— Какъв?

— Ами ти, партньоре, спомняш ли си демона Аахз?

Импът кимна.

— Е, той тръгна да наема войска и прибра парите — продължих. — Има голям шанс, ако успее (а первектът обикновено успява!), да не останат достатъчно средства, за да ангажираме теб.

Мъжът сви за миг устни, после повдигна рамене.

— Добре де — рече, — ще поема риска. И бездруго никъде не отивам, пък и както ти казах, не ми тропат непрекъснато по вратата с предложения за работа.

Извиненията ми се бяха изчерпали.

— Тогава — усмихнах се с половин уста, — щом разбираш, че…

— Горе главата, шефе — прекъсна ме шепотът на Брокхърст. — Имаме си компания.

Не съм сигурен кое ме обезпокои повече: дали че импът ме нарече „шеф“, или подобният на призрак тип, който тъкмо заставаше до нашата маса.

ГЛАВА ЧЕТИРИНАДЕСЕТА:

Търсим неколцина добри мъже.

Б. КАСИДИ

За миг си помислих, че сме застанали лице в лице срещу някой скелет. Сетне се взрях по-внимателно и видях, че всъщност връз костите му има кожа, макар прашнобелезникавият й цвят да я правеше да изглежда действително съвсем мъртва.

Бледността на фигурата се открояваше още по-трупоподобна заради синьо-черната закачулена роба, дето я обгръщаше. Едва след като забелязах набраздената физиономия с къса остра бяла брада, осъзнах, че нашият гост де факто е много стар човек… ама много стар. Изглеждаше толкова слаб, сякаш всеки миг ще рухне, и отчаяно се бе вкопчил в усукана черна тояга, която като че ли бе единственото нещо, държащо го изправен. И все пак очите му бяха ясни; той уверено се усмихваше, докато стоеше и ни оглеждаше.

— Момчета, добре ли ви чух? — запита с пращящ глас посетителят.

— Моля? — намръщи се насреща му Брокхърст.

Древната фигура му се озъби и повиши тон.

— Рекох: „Момчета, добре ли ви чух?“ — лавна. — К’во става, бе? Да не сте глухи?

— М-м-м… извинявай — реагирах набързо аз. — Преди да можем да ти отговорим, трябва да разберем какво мислиш, че сме казали.

Старецът поразсъждава минута, после сведе глава във внезапно кимване. Качулката му се разтвори още малко.

— Знайш, че си прав! — изхихика той. — Бая си умен, млади приятелю.

И започна да се накланя, но се оборави, преди да е паднал.

— Мисля, че те чух да говориш на тоя Пинко, че набирате отряд, за да се изпречите на една армия — обяви дядото, като мушна с палец встрани.

Тук импът изръмжа:

— Името ми е Брокхърст, а не Пинко!

— Спокойно, Братвурст[12] — кимна старецът. — Няма нужда да ти кипва келът.

— Казах Брокхърст!

— Добре си ни чул — прекъснах ги аз с надеждата, че нашият гост ще се разкара веднага щом любопитството му бъде задоволено.

— Хубаво! — заяви човекът. — Пишете ме и мен! Двамата с Черньо не сме участвали в добра битка от дълго време.

— Колко дълго, ако го броиш във векове? — ехидно подметна Брокхърст.

— Внимавай какво плямпаш, Братвурст! — предупреди го дядото. — Може и да сме стари, но все още бихме могли да те научим туй-онуй как се печелят войни.

— Кой е Черньо? — попитах аз, като отрязах репликата на импа.

В отговор онзи се изправи… е, почти се изправи и потупа тоягата, на която се подпираше.

— Ей това е Черньо! — гордо обяви той. — Най-финият лък, излязъл някога от Стреландия, а тук се включват много прекрасни оръжия.

С изненада осъзнах, че тоягата му всъщност е лък — необтегнат и с навита около него тетива. Не приличаше на никой подобен уред, дето бях виждал. Беше неравен и сякаш на бучки, ала бе полиран до блясък, който сякаш блестеше със собствен живот.

— Чакай малко! — внезапно се заинтересува Брокхърст. — Не каза ли, че идваш от Стреландия?

— Казах — ухили се гостът. — Всички ме Аякс зоват, боят ми е занаят. Още не знам война, която да събори стария Аякс, а пък съм им се нагледал до насита.

— Ъ-ъ-ъ… би ли ни извинил за минута, господине? — любезно се усмихна импът.

— Разбира се, синко. Колкото трябва.

Не успях да проумея внезапната промяна в отношението на Брокхърст, обаче ми се видя доста настойчив, когато ми кимна. Приведох се по-близко към него, та да разбера какво има да ми съобщи.

— Шефе, наеми го! — просъска в ухото ми.

— Ка-ак? — ахнах, не вярвайки, че съм го чул добре.

— Казах ти да го вземеш! — повтори импът. — Аз може и да нямам какво толкоз да ти предложа, но съм готов да ти дам съвет. В тоя момент не се сещам за по-уместна препоръка.

— Ама той е…

— Той е от Стреландия! — прекъсна ме Брокхърст. — Шефе, това измерение е изобретило борбата с лък. Трудно ще откриеш много истински лъконосци, независимо на каква възраст, за да ги ангажираш. Ако действително ти пари война на задника, наеми го. Аякс е способен да наклони везните към нас.

— Щом е толкова добър — прошепнах в отговор, — можем ли да си го позволим?

— Една жълтица ще бъде таман — усмихна се зъбато дядото, като прибави и своята глава към нашата конференция. — Приемам вашето предложение.

— Отлично! — просия Брокхърст.

— Я почакай малко — изпищях отчаян. — Аз имам партньор, който…

Аякс протегна ръка с възпиращ жест.

— Знам, знам — въздъхна той. — Чух те, когато обясняваше на този Братвурст.

— Наричам се Брокхърст — изръмжа импът, но го стори с усмивка.

— Ако твоят партньор не успее да намери помощ, значи сме наети! — разсмя се старецът, тръскайки качулката си. — Туй е донякъде странничко, ама и времената са странни.

— Спокойно можеш да го кажеш още веднъж — измърморих аз.

Започнах да си мисля, че в разговора ми с розоволикия Брокхърст съм използвал прекалено висок тон. Ех, случва се.

— Трябва да знаеш обаче едно нещо, младежо — промълви поверително Аякс. — Преследват ме.

— Така ли? Кой?

— Право да ти кажа, не съм наясно. Все още не съм разбрал. Ей онзи синия малечко в ъгъла зад мен.

Извих врат, за да погледна към посочения ъгъл. Беше празен.

— Какъв малечко?

Дядото обърна глава със скорост, която противоречеше на крехкия му външен вид.

— Майната му! — изруга той. — Пак успя. Казвам ти, младежо, че точно затуй не мога да проумея: какво цели?

— М-м… естествено, Аякс — рекох с успокояващ глас. — Следващия път ще го спипаш.

Страхотно. Имп, лишен от магическите си възможности, а сега пък и стар стреландец, на който му се привиждат странни работи.

Мислите ми бяха прекъснати от нежно потупване по рамото. Извърнах се и открих, че гаргойлът се е надвесил над мене.

— Поръчката ви е готова, господине — обяви той през вечната си усмивка.

— Поръчката ми? Моята поръчка?

— Да, ако бъдете добър да минете оттук.

— Навярно има някаква грешка — започнах, — аз не съм…

Чудовището вече си бе тръгнало и трополеше обратно към своя тезгях. Помислих си дали да не взема да го пренебрегна. После си спомних какви са му размерите и физиономията и реших, че трябва да оправя това недоразумение колкото е възможно по-учтиво.

— Извинете ме — кимнах на моите подопечни. — Ще се върна веднага.

— Не се тревожи за нас, шефе — махна с ръка Брокхърст.

Неговата реплика не ме успокои много. Съумях да се добера до тезгяха, без да блъсна меча си в нищо и в никого — постижение, което повдигна духа ми за първи път тоя следобед. Напомпан от успеха си, приближих до гаргойла.

— Аз… ъ-ъ-ъ… не си спомням да съм поръчвал каквото и да било — заявих вежливо.

— Изобщо не те упреквам — изръмжа чудовището през усмивката си. — Да пукна, ако знам някой или нещо да може да яде тази помия, дето я сервират тук.

— Но…

— Това беше само за да те измъкна настрани от ония двамата — вдигна рамене гаргойлът. — Виждаш ли, аз съм стеснителен.

— От какво се стесняваш?

— Да те помоля за работа, разбира се!

Реших, че в бъдеще определено ще трябва да говоря по-тихо. Поверителният ми диалог с Брокхърст, изглежда, бе привлякъл вниманието на половината Пазар.

— Гледай сега… м-м-м…

— Гюс! — подсказа каменната грамада.

— А-а, ами да, Гюс, всъщност аз не наемам…

— Знам. Наема твоят партньор — прекъсна ме той. — Само че ти си тук, пък него го няма, така че реших ние да си проведем деловия разговор с теб, преди още да е попълнен списъкът на втория отбор.

— О-о! — проточих, тъй като не ми идеше наум какво друго да кажа.

— Струва ми се — продължи гаргойлът, — че ние можем много да ти помогнем. Ти си бунак, нали?

Постарах се да отвърна сдържано:

— Аз съм от Буна.

— Добре де, ако не ме лъже паметта, оръжията в това измерение не са особено напреднали в технологично отношение.

— Имаме арбалети и катапулти — информирах го с половин уста. — Или поне противникът разполага с такива.

— Точно същото казвам и аз — съгласи се Гюс. — Примитивно. Всичко, което е нужно, за да спреш тая войска, е въздушна поддръжка плюс малко огнева мощ. Ние можем да ти ги доставим, пък и ще работим евтино — двамата за една жълтица. Как ти звучи?

Сега вече бях сигурен, че съм неглижирал пазарната цена на жълтиците. И все пак подобна цена беше изкушаваща.

— Не знам, Гюс — рекох уклончиво. — Смята се, че Аякс е твърде добър стрелец…

— Стреландци! — изсумтя гаргойлът. — Аз ти говоря за истинска огнева мощ. От този вид, дето може да ти осигури моят партньор.

— А кой е твоят партньор? Да не би случайно да е нисичък и син?

— Тц — Гюс посочи далечния ъгъл. — Това е гремлинът. Той пристигна заедно с дядото.

— Гремлин ли? — попитах аз и проследих накъде сочеше пръстът му.

И наистина на стол в ъгъла балансираше дребно, прилично на елф създание. Върху нежното му синьо лице играеха пакостливи очички, той ми кимна в мълчалив поздрав. Рефлекторно се усмихнах и му кимнах в отговор. Явно дължах едно извинение на стария Аякс.

— Мислех си, че гремлините не съществуват — подхвърлих небрежно към Гюс.

— Много народ смята така. Обаче сам виждаш, че действително ги има.

Не бях сигурен. За тази частица от секундата, когато отклоних поглед от странното същество, за да отвърна на гаргойла, то бе изчезнало безследно. Идеше ми да взема да се озъртам за него, ала Гюс пак се разприказва:

— Само минутка и ще те представя на моя партньор. Той е тук някъде…

И както говореше, статуята започна да бърника по тялото си, да се пипа под мишниците и да наднича в бръчките по кожата си.

Наблюдавах сцената с любопитство, докато вниманието ми не бе приковано от един малък гущер, който изпълзя от гънките на крилете на гаргойла и сега ме гледаше втренчено от дясното рамо на Гюс. Беше едва три пръста дълъг, но излъчваше яркооранжево сияние. По хълбоците на животното пълзяха сякаш по своя воля петнисти червени мотиви. Цялостното впечатление бе за нещо поразително красиво.

— Това твоят гущер ли е? — запитах.

— Ето го! — изграчи триумфално Гюс, после сграбчи влечугото от рамото си и го улови грижовно в шепи. — Запознай се с Бърфърт, партньора, за когото ти разправях.

— Здравей, Бърфърт — усмихнах се аз и протегнах ръка да го погаля.

Гаргойлът реагира трескаво, като рязко дръпна гущера да не го допра.

— Ей, внимавай! Това е добър начин да останеш без някой пръст.

— Не съм искал да го нараня — обясних.

— Не, той бездруго щеше да нарани теб, човече! — възрази Гюс. — Бърфърт е саламандър, ходеща запалителна бомба. Движим се заедно, понеже аз съм един от малцината, дето няма да изгорят като шушка, щом го докоснат.

Изведнъж проумях всичко.

— Аха — примигах. — Значи когато рече „огнева мощ“…

— Имах предвид огнева мощ — довърши гаргойлът компетентно. — Гущерът ги прочиства на земята, а аз ги работя от въздуха. Е, какво ще кажеш? Спогодихме ли се?

— Ами ще трябва… ъ-ъ-ъ… да поговоря със своя партньор.

— Чудесно — просия Гюс. — Ще започна да си опаковам багажа.

И се скри, преди да успея да го спра.

Отпуснах се като дроб върху тезгяха, обзет от пламенното желание Аахз да се върне час по-скоро. Сякаш в отговор на копнежа ми менторът се втурна през вратата, следван по петите от Танда.

Моят поздрав заседна в гърлото, когато видях колко е начумерен. Явно не беше в добро настроение.

— Мисля, че ти казах да чакаш отвън — изрева той насреща ми.

— По-кротко, Аахз — захвана се да го увещава девойката. — Рекох си, че ще му е по-удобно да поседи в гостилницата. Освен това няма причини да се разстройваш. Ние сме тук и той е тук. Нищо лошо не е станало.

— Не си ли се пазарил с разни деволи? — в гласа му трептеше подозрение.

— Дори не съм и разговарял — запротестирах аз.

— Хубаво — сопна ми се той, леко умилостивен. — Все още има някаква надежда за теб, момче.

— Казах ти, че Скийв би могъл да не се забърква в нови каши — усмихна се тържествуващо Танда. — Нали така, хубавецо?

Колкото и да се стараех, все не можех да се насиля да й отвърна.

ГЛАВА ПЕТНАДЕСЕТА:

За туй ще се безпокоя утре.

С. О’ХАРА

— Ъ-ъ… наемниците отвън ли чакат? — запитах най-накрая.

— Момче, ти не й отговори на въпроса — отбеляза Аахз, като ме загледа с подновено подозрение.

— Внимавай да не си изкривиш врата, както се озърташ за войниците си, хубавецо — посъветва ме Танда. — Няма нито един. Изглежда, че нашият велик дипломат си е намерил еша.

— Бандити! — избухна демонът. — Имаш ли някаква представа колко щеше да ни струва, ако се бях съгласил да им платя сметката в бара като част от договорните условия? Е, ако на това му викат група с идеална цел, бих желал аз да им проверявам счетоводните книги.

Моите надежди за спасение потънаха досущ камък.

— И ти не ги ли нае? — трепнах.

— Не — намръщи се Аахз, — което ни връща обратно на първото квадратче. Сега ще трябва да набираме войска човек по човек.

— Ама не опита ли…

Но не довърших, защото ме прекъснаха с ръмжене:

— Слушай, момче. Сторих, каквото можах, и доникъде не стигнах. Бих искал да видя как ти ще се справиш по-добре.

— Той вече се справи! — обяви Брокхърст, като се надигна от стола. — Докато ти си пилееше времето, тук Скийв самичък си нае боен отряд.

Аахз се обърна към своя критик и гърлено изпердаши:

— Той какво?… Брокхърст! К’во дириш насам?

— Чакам заповеди за нашата предстояща кампания — невинно реагира импът.

— Каква кампания? — кръвнишки го изгледа моят наставник.

— Онази на Буна, разбира се — примигна Брокхърст. — Шефе, още ли не си му казал?

— Шефе-е? — ревна Аахз. — Шефе, а?

— Няма що да викаш — избухна Аякс, извръщайки се да види новопристигналите. — Чухме те добре.

— Аякс! — възкликна ликуващо Тананда.

— Танда! — изкрещя в отговор старецът.

С един скок тя се озова пред него, но той ловко препречи лъка си между тях.

— По-кротко, момиче — позасмя се. — Остави тия твои атлетични поздрави. Не съм толкоз млад кат’ някога, нал’ разбираш.

— Ти ли, стари мошенико! — подразни го Танда. — Ти ще надживееш всички ни.

Аякс повдигна драматично рамене.

— Туй донейде зависи от това колко свестен генерал е тоз хлапак — отбеляза той.

— Момче — изръмжа Аахз през стиснати зъби, — искам нещо да ти кажа! Веднага!

— Този нрав ми е познат! — заяви Гюс, като се появи от задната стая.

— Ха, Гюс! — облещи се Аахз.

— От камък и скала! — потвърди гаргойлът. — И ти ли участваш в същата експедиция? Шефът нищо не рече, че ще работим с перверти.

Вместо да отвърне, люспестият первект се стовари на един стол и скри лице в шепите си.

— Танда! — простена. — Хайде обясни ми отново как е възможно такова хлапе да не прави бели.

— Ъ-ъ-ъ… Аахз — обадих се предпазливо, — може ли да поговоря с теб за минута… насаме?

— Що пък не, мисля, че това е отлична идея, шефе — кимна той.

Усмивката, с която ме дари, не беше приятна.

* * *

— Абе, момче! — проплака Аахз, щом привърших разказа си. — Колко пъти се налага да ти повтарям? Тук е Пазарът на Дева! Трябва да внимаваш какво казваш и на кого го казваш, особено ако става дума за пари.

— Но аз им рекох, че нищо не е окончателно, докато не разберем дали ти не си наел някой друг — запротестирах на свой ред.

— Само че тъй като не съм наел никой друг, сега сделката е окончателна.

— И не можем ли да се измъкнем от нея? — запитах с надежда.

Аахз тъжно поклати глава:

— Да се измъкнем от сделка на Дева? Ще ни изхвърлят завинаги от Пазара толкова бързо, че свят ще ни се завие. Нали знаеш, че това измерение го управлява Асоциацията на търговците?

— Добре де, ти нали спомена, че искаш помощ отвън?

— Не очаквах да отидем чак толкоз отвън — изкриви лице той. — Един имп, един одъртял стреландец и един гаргойл.

— И неговият саламандър — добавих аз.

Чертите на ментора леко се разведриха.

— Гюс още ли се движи с Бърфърт? — запита. — Туй вече е плюс.

— Единственият действително несигурен фактор — произнесох замислено — е гремлинът.

— Това пък откъде ти хрумна? — прозина се Аахз.

— Ами той върви по петите на Аякс. Въпросът е: „Защо?“ И дали ще ни последва на Буна?

— Момче — стана сериозен моят събеседник, — казвал съм ти го и по-рано. Такива неща като гремлини няма.

— Но, сър, аз го видях.

Той се опита да ми влезе в положението.

— Нека туй да не те тревожи, Скийв. След този ден, дето си го имал, не бих се изненадал, ако беше зърнал и Джаберуока[13].

— Какво е това…

В същия момент към нашата беседа се присъедини и Танда:

— Всичко ли уредихте?

— Горе-долу толкоз, колкото ще го уредим все някога — въздъхна Аахз. — Макар че ако ме питаш за честното ми мнение, с такава компания ставаме повече за зоологическата градина, отколкото за война.

— Господинът е малко критично настроен към моя избор на завербованите — признах аз.

Зеленокосата игриво вирна глава.

— Аахз, какво те тормози? Мислех си, че двамата с Гюс сте стари фронтови дружки…

— За Гюс изобщо не се тревожа — бързо я прекъсна демонът. — Нито за Бърфърт. Под огъня този дребен гущер е страхотен.

— Е, аз пък мога да гарантирам за Аякс — информира го Танда. — Не се лъжи заради възрастта му. Бих предпочела той сам да ми пази гърба, а не цяла компания набедени стрелци.

— Аякс наистина ли е от Стреландия? — скептично запита Аахз.

Момичето повдигна рамене.

— Откакто го познавам, все туй разправя. И след като веднъж го видях как борави с лъка си, нямам никакви причини да не му вярвам. Защо?

— Досега никога не съм срещал истински стреландец — отвърна первектът. — Дори бях склонен да мисля, че цялото това измерение е легенда. Хубаво де, ако Аякс може да стреля и наполовината тъй добре, както се говори за сънародниците му, въобще не възразявам, че и той е в отбора.

Взех да се чувствам мъничко по-комфортно. За беда Аахз забеляза усмивката ми.

— Виж, импът е друга работа — мрачно продължи моят ментор. — Нямам нищо против да работя с който и да е имп, но да наемеш такъв, останал без никакви магически способности, си е прахосване на бели пари.

— Не забравяй, че той е убиец — изтъкна Танда. — Има-няма способности, бас държа, че ще намерим за какво да го използваме. Преди малко си говорихме с гремлина…

— А, не! И ти ли започна? — изръмжа Аахз.

— Какво да съм започнала? — примига тя невинно.

Люспестият съвсем помрачня.

— Тая дивотия с гремлините. Всеки малоумник знае, че такива неща като гремлини не съществуват.

— Искаш ли да му го кажеш и на него? — усмихна се Танда. — Ей сега ще го извикам тук и… о, по дяволите! Пак е изчезнал.

Аахз демонстративно стана от стола си.

— Ако си си направила вече кефа — изскърца той, — тогава по-добре да потегляме. Нали помниш, война ни чака.

— О-оп! Сетих се нещо! — възкликна девойката и затършува из туниката си.

— Знам, че е по-разумно да не питам — въздъхна Аахз, — обаче какво…

— Ето го! — обяви тя и му подхвърли познат предмет. Беше метална палка, дълга около осем пръста и два пръста в диаметър, с бутон на единия край.

— И-скачач! — викнах аз, понеже мигновено идентифицирах устройството.

— Същият, дето го даде на Исстван — гордо се ухили Танда. — Задигнах му го, когато се разделяхме. Във всеки случай ти сигурно ще искаш да му възстановиш настройките, преди да го използваш.

— Ако се сетя как точно бяха — навъси се нашият партньор и загледа с подозрение уреда.

— Помислих си, че може да ти влезе в работа, в случай че се разделим, а потрябва бързо да се измъкнеш — мръдна кръшно рамене тя.

Аахз я прегърна с една ръка и се усмихна.

— Одобрявам идеята ти.

— Това означава ли, че би могъл да ме научиш как да пътувам през измеренията? — запитах обнадежден.

— Тъкмо сега няма да я бъде, момче. Нали си спомняш, имаме да водим война.

— Ох! Да, помня.

— Тогава си събирай войската и да потегляме — нареди Аахз.

Аз мигом станах от стола.

— Добре — съгласих се. — Ще взема Глийп и… Я чакай! Ти моята войска ли каза?

Менторът се подхили.

— Ти си ги наел, ти си ги води.

— Учителю, ама ти…

— Аз, разбира се, ще бъда твоят военен съветник — продължи с нехаен тон той. — Постът на Безстрашния вожд обаче е изцяло твой. Всъщност нали ти си дворцовият магьосник?

Преглътнах с мъка. Това някак си досега не ми беше идвало наум.

— Но какво да сторя? — попитах отчаяно.

— Ами-и… — проточи Аахз. — Най-напред ще те посъветвам да ги изведеш отвън, за да можем да се отправим заедно на Буна… естествено, освен ако искаш да оставиш тук своя дракон.

Това дори не заслужаваше отговор. Извърнах се с лице към войните от отряда си и ги огледах с (както се надявах) властен взор, който би трябвало незабавно да привлече вниманието им.

Никой не забеляза. Всички бяха увлечени в дружеска беседа.

Шумно се прокашлях.

Нищо.

Почудих се дали да не ида на тяхната маса.

— Слушай! — лавна внезапно Аахз, като ме изплаши почти до смърт.

Разговорът рязко спря и всички глави се извърнаха към мен.

— А-а-а… — започнах уверено аз. — Вече сме готови да тръгваме. Хайде отвън. Чакайте ме до дракона.

— Слушам, шефе! — обади се Брокхърст на път към вратата.

— След минута ще дойда, младо — изхъхри Аякс, мъчейки се да се надигне.

— Хайде, деденце — рече Гюс. — Може ли да ти подам ръка?

— Не се казвам Деденце, а Аякс! — начумери се стреландецът.

— Само се опитах да ти бъда в помощ — заизвинява се гаргойлът.

— Мога и сам да си стана — натърти Аякс. — Туй, че съм дърт, не значи, че съм безпомощен.

Озърнах се за съдействие към Аахз, но двамата с Танда вече бяха излезли.

Докато отново се извръщах към стареца, ми се стори, че мернах през вратата пред нас да се шмугва една малка синя фигурка. Ако това беше гремлинът, когато най-подир се добрах до улицата, от него нямаше и следа.

ГЛАВА ШЕСТНАДЕСЕТА:

Митичните представи са главната причина за войните!

А. ХИТЛЕР

За късмет армията не бе помръднала от мястото си, където беше, когато заминахме за Дева. Казвам за късмет, понеже Аахз изтъкна, че те спокойно биха могли да подновят нашествието си в наше отсъствие. Ако бе станало така, сега щяхме да се намерим зад неприятелските редици, а даже и в средата на някой от техните лагери.

Разбира се, той ми посочи това, след като се бяхме върнали на Буна. Аахз е пълен с полезни късчета информация, ала от усещането му за навременно съобщаване има още много да се желае.

Аякс не си губи времето след пристигането ни. С пъргавина, която опровергаваше възрастта му, стреландецът опъна лъка си и застана, присвил очи към далечните лагери.

— Е, младо — запита, без да отмества поглед от вражеските редици, — коя е първата ми партида мишени?

Готовността му малко ме постресна, но Аахз ловко ме отърва.

— Преди всичко — заяви важно той — ще трябва да направим едно съвещание за окончателно планиране.

— Не сме очаквали, че и ти ще бъдеш с нас, Аякс — добави Танда. — След като имаме на наша страна истински стреландец, съвсем естествено е бойните ни планове да претърпят драстично преразглеждане.

— Хич не ме е еня — сви рамене дядото. — Просто ми се щеше да знаете, че съм готов да си заработя парите. Съвещавайте си се на спокойствие. Толкоз много войни съм виждал да се объркват, щот’ никой не си е дал зор да планира нещичко! Ако нямаш нищо напреки обаче, мисля малко да подремна. Кат’ ти потрябва стрелба, направо ме викни.

— Ъ-ъ-ъ… отивай, Аякс — съгласих се аз.

Без повече приказки старецът се отпусна на земята и попридърпа леко плаща към себе си. След няколко минути вече тихо похъркваше, но открих, че въпреки всичко все тъй здраво държи лъка.

— Ей това е опитен войник — подчерта Аахз. — Взима си съня, когато и където може.

— Шефе, искаш ли да поразузная туй-онуй? — запита Гюс.

— М-м-м… — поколебах се аз и крадешком хвърлих поглед към наставника си.

Той го забеляза и лекичко ми кимна.

— Разбира се, Гюс — довърших. — Ще те чакаме тук.

— Аз ще ида на разузнаване в другата посока — предложи импът.

— Добре, Брокхърст. Аахз, можеш ли да им изнесеш кратък инструктаж?

Опитвах се да прехвърля топката към него, а той се включи в разговора тъй ловко, сякаш го бяхме репетирали.

— Има няколко неща, за които ни е нужна конкретна информация — изтежко започна моят ментор. — Първо, трябва ни бойно поле — малко и с пръснати тук-таме прикрития. Гюс, ти ще провериш за това. Знаеш какво ще ни подхожда. Ти пък, Брокхърст, виж какви подробности можеш да ни донесеш за трите най-близки лагера.

Двамата разузнавачи енергично кимнаха.

— И непременно гледайте да не ви видят — предупреди ги первектът. — Никаква информация няма да ни е от полза, ако не се върнете.

— Хайде сега, Аахз — засегна се Гюс. — Мислиш ли, че разполагат с нещо, което може да направи дупка в старата скала?

И за демонстрация халоса с предмишница една фиданка. Дръвчето рухна без ни най-малко да нащърби ръката на гаргойла.

— Не знам — призна Аахз. — Ама и не искам да знам. Ти си сред нашите тайни оръжия. Няма смисъл да известяваме предварително врага. Схващаш ли какво имам предвид?

— Да, схващам — закима Гюс и с тежки стъпки се отдалечи.

— Скоро се връщам — рече Брокхърст и ни махна с десница, преди да се отправи в противоположната посока.

Помахах на импа, сетне промълвих на Аахз:

— Сега, като откъснахме малко време, имаш ли нещо против да ми кажеш какъв е окончателният ни план? Аз не зная даже предварителните.

— Лесна работа — отвърна демонът. — Нямаме никакъв план… засега.

— Добре, ами кога ще си го изградим? — попитах с насилено търпение.

— Вероятно на бойното поле — прозя се той. — Дотогава ще е безсмислено. Съществуват прекалено много променливи.

— Не е ли разумно да имаме поне обща идея какво ще правим, преди да сме излезли на бойното поле? — настоях. — Би било доста добре за душевното ми спокойствие.

— О, аз вече имам обща идея какво ще правим — призна Аахз.

— Не е ли сладък? — личицето на Танда се сви в гримаса. — Сър, а съгласен ли си да я споделиш с нас? И ние също сме заинтересовани.

— Е, добре — начена той някак си лениво, — тая игра се нарича отлагай и деморализирай. По мои сметки няма да успеем да ги надвием със сила. Твърде малко неща са в наша полза, така че не виждам смисъл дори да опитваме.

Преглътнах една язвителна забележка и го оставих да продължи.

— От друга страна, би трябвало да можем да предизвикаме известно отлагане и демобилизиране — захили се Аахз. — Веднага ще ви кажа, че при този вид битка в нашия актив влизат две големи оръжия.

— Аякс и Гюс — предположих аз с желание да помогна.

— Страхът и бюрокрацията — поправи ме люспестият.

— Туй пък какво ще рече? — намръщи се Тананда.

Аахз пусна широка зъбата усмивка.

— Танда, момичето ми, ти си изпортена от това, че се носиш като лястовичка между измеренията. Забравила си как мисли човекът от улицата. Средният човек в което и да е измерение не знае най-важните неща за магията, да не говорим за нейните ограничения. Ако нашето момче им заяви, че може да накара слънцето да спре или дърветата да растат с корените нагоре, те ще му повярват. Особено пък ако успее да демонстрира няколко странни чешита като доказателство за своята мощ, а ми се струва (трябва да признаеш), че отборът, дето си е събрал да го подкрепя, е достатъчно странен.

— Какво е бюрокрация? — попитах аз, когато най-накрая съумях да се вклиня в разговора.

— Клатикрация… системата — осведоми ме Аахз. — Организацията за вършене на работа, която пречи работата да бъде свършена. В този си вид тя се нарича командна верига. Една армия, голяма колкото онази отсреща, трябва да действа като добре смазана машина, защото иначе започва сама да се настъпва по краката. Бас държа, че ако хвърлим две-три шепи пясък в скоростната й кутия, те ще губят повече време да се борят помежду си, отколкото да ни преследват.

Ето един от първите случаи, когато моят учител наистина поясни нещо, дето го беше казал. Щеше ми се да не го бе пояснявал. Чувствах се по-объркан, сравнявайки с преди това.

— Ъ-ъ-ъ… и как ще постигнем всичко туй? — заинтересувах се аз.

— Ще мога да ти отговоря по-точно, след като изкараш първия си военен съвет — сви рамене Аахз.

— Че не го ли държим в момента?

— Имам предвид заедно с врага — навъси се той. — По някое време в близкото бъдеще ще ти се наложи да седнеш с един от техните офицери, за да решите как ще се води тази война.

— Аз ли? — примигнах.

— Ако си спомняш, ти си водачът на защитата — усмихна ми се Аахз.

— Това е част от работата, хубавецо — потвърди Танда.

— Чакайте малко — прекъснах ги. — Ей сега ми хрумна нещо. Мисля, че разполагам с по-добра идея.

— Виж, това вече ще трябва да го чуя — захили се менторът.

— Мълчи, Аахз — нареди Танда, като го смушка в ребрата. — К’во измисли, хубавецо?

— На наша страна имаме двама обучени убийци, нали така? — отбелязах аз. — Защо просто не ги вкараме в употреба? Ако достатъчно вражески офицери вземат, та опънат внезапно петалата, съществува възможност армията им да се разпадне. Не е ли тъй?

— Няма да я бъде, момче — грубо заяви Аахз.

— Защо?

— Ние може да заобикаляме правилата, но не можем да ги променяме — бе отговорът. — Войните се водят между войски. Да се избиват офицерите без участието на техните войски нарушава традицията. Много се съмнявам, че и твоята собствена жива сила ще го приеме спокойно. Старите бойци като Аякс в никакъв случай няма да се съгласят да участват в подобен план.

— Прав си — откликна Танда. — Убийците сключват договори за отделни индивиди при лична вражда, обаче не и срещу генералитета на една армия.

— Но то ще е толкова лесно — настоях аз.

— Слушай, момче, погледни го от тая страна — намеси се первектът. — Ако ти си в състояние да го направиш, и те могат да го направят. Така, както стоят в момента нещата, теб убийци не те заплашват. Наистина ли искаш да промениш това?

— Какво трябва да приказвам на военния съвет? — запитах.

— Когато му дойде времето, ще ти дам напътствия — увери ме Аахз. — В този момент имаме да планираме други подробности.

— Например? — полюбопитства Танда.

— Например какво да предприемем с тия сигнални кули — сопна се той като посочи с глава една от постройките в далечината.

Сетне помълча и добави:

— Вероятно няма да ни остане време да разгадаем кода им, така че най-доброто, което можем да сторим, е някак си да им прекъснем сигналите. Ти каза, че си подбрала някои специални ефекти от Пазара. Имаш ли средство, дето бихме го използвали срещу въпросните кули?

— Не съм сигурна — смръщи се замислено Танда. — Ще ми се да ми беше споменал нещо за това, преди да ида да пазарувам.

— Какво ще кажете за Аякс? — подхвърлих.

— Какво за Аякс? — контрира Аахз.

— Колко близо трябва да бъде до мишените, за да прекъсне работата им със своята стрелба?

— Не знам — повдигна рамене демонът. — Защо не питаш него?

Изгаряйки от нетърпение да последвам собственото си предложение, приклекнах до дремещия стрелец.

— Ъ-ъ-ъ… Аякс — повиках го кротко.

— Кво щеш, младо? — реагира старецът, като се събуди в миг.

— Виждаш ли тези сигнални кули? — посочих му далечните постройки.

Той се изправи на крака и присви очи в указаната посока.

— Разбира се, че ги виждам.

— Ние… м-м-м… аз се чудех дали можеш да използваш лъка си, за да прекъснеш сигналите им?

Вместо отговор Аякс изтегли една стрела изпод плаща си, постави я на тетивата и я пусна, преди да успея да го спра.

Стрелата изчезна към най-близката кула. Със свито сърце напрегнах взор, опитвайки се да проследя полета й.

На платформата на кулата стоеше един човек, подпрял флагчето си върху парапета до него. Внезапно флагчето се прекатури и полетя към земята — очевидно прекършено на няколко пръста от напречната летва. Мъжът се приведе и вдигна от пода долната част на дръжката, като гледаше с явно объркване счупения й край.

— Някакви други мишени? — запита Аякс.

Беше се облегнал небрежно на лъка си, извърнал гръб към сцената. Дори не си бе дал труда да погледне дали стрелата му ще попадне в целта.

— М-м-м… не точно сега, Аякс — уверих го аз. — Отивай да спиш.

— Нищо против, синко — усмихна се старият човек и взе да се настанява на земята. — Утре ще има много мишени.

— Това пък откъде го разбра?

— Ако се съди по този сигнал, дет’ го прекъснах току-що — ухили се той, — армията е решила утре да потегли.

— Ти можеш да четеш сигналите? — примигнах насреща му.

— Естествено — кимна Аякс. — Войските използват само осем различни кода и аз ги знам всичките. То си е част от моя занаят.

— И те ще потеглят утре?

— Нал’ туй ти думам — намръщи се стрелецът. — К’во става, да не си глух?

— Не — побързах да го уверя. — Просто новината изцяло променя бойните ни планове. Лягай да спиш.

Върнах се към нашата малка конференция и намерих Аахз и Танда потънали в разговор с Брокхърст.

— Лоши вести, момче — информира ме Аахз. — Импът разправя, че армията на врага щяла да тръгне утре.

— Зная — отвърнах. — Ей сега го научих от Аякс. Брокхърст, ти също ли можеш да разчиташ сигналите?

— Не — призна розовият имп. — Гремлинът обаче умее.

— Какъв гремлин? — показа зъби Аахз.

— Преди минути беше тук — начумери се Брокхърст и се заоглежда наоколо.

— Е, хубавецо — въздъхна Танда и впи поглед в мен, — мисля, че току-що времето ни за планиране се изчерпа. По-добре извикай твоя дракон. Смятам, че съвсем скоро ще се нуждаем от всичката помощ, която можем да съберем.

Глийп се бе скрил малко след нашето пристигане, но от дъжд на вятър го чувахме как се движи из храсталака.

— Танда, я иди ти да докараш дракона — нареди Аахз. — Въпреки че не ми е ясно той с какво би могъл да ни помогне. Аз и „шефът“ ще трябва да обсъдим утрешния му военен съвет.

Цялата увереност, която по-рано си бях изградил, като слушах за великия план на ментора, ме напусна. Зеленокосото момиче беше право. Времето ни бе изтекло.

ГЛАВА СЕДЕМНАДЕСЕТА:

Дипломацията е деликатното оръжие на цивилизования войн.

ХУН, А. Т.

Търпеливо чакахме за нашия военен съвет. Ние двамата — Аахз и моя милост.

Срещу цяла армия.

Идеята, разбира се, беше на люспестия. Да беше останало на мен, никога нямаше да се заклещя в такова положение.

Опитвайки се да забравя за тоя злощастен подбор на думи, аз се прокашлях и заговорих с крайчеца на устата си:

— Аахз?

— Да, момче?

— Докога ще стоим тука?

— Докато ни забележат и направят нещо.

— Страхотно. Или ще изгнием на това място, или някой ще ни надупчи със стрели.

Бяхме спрели на двайсетина крачки от един от техните лагери, като между нас и тях не се простираше нищо друго освен ливада. Ясно виждахме трескавата дейност вътре в лагера и теоретически нямаше никакви пречки те да ни видят. Ето защо бяхме застанали точно тук: да привлечем вниманието върху себе си. За беда досега никой не ни беше забелязал.

Бяхме решили, че двамата с Аахз ще бъдем сами при тази първа вилазка[14], за да скрием истинската мощ на нашата войска. Дойде ми наум, че по тоя начин ние крием и истинската слабост на същата войска, но имах усещането, че ще бъде нетактично да го изтъквам.

Отначало Брокхърст поведе спор, твърдейки, че е по-разумно той да дойде с мен, понеже като имп е натрупал много по-богат опит с пазарлъците, отколкото един демон от Перв. На което Аахз доста натъртено му посочи, че в случая ние не се пазарим за стъклени маниста или пуфкащи възглавнички, а за бой… и че ако импът иска да му докаже, че знае нещо повече за боя…

Няма защо да обяснявам, че при този довод Брокхърст отстъпи. Това беше добре, тъй като ме избави от необходимостта открито да отхвърля предложението му. Имам предвид, че аз може и да не съм най-схватливият ученик, ала все още бистро си спомнях как Аахз се справи с Брокхърст последния път, когато двамата се вчепкаха в пазарлък.

Освен туй, ако тази среща тръгнеше не както трябва, ми се щеше моят ментор да ми е подръка, та да изпита заедно с мен последиците.

Така че си стояхме нахално изложени пред врага — без дори и меч, за да се защитим. Поведението ни бе плод на поредната Аахзова умствена офанзива. Той твърдеше, че бидейки невъоръжени, ние постигаме три неща. Първо, това показвало, че сме дошли да разговаряме, а не да се бием. Второ, демонстрирало нашата вяра в моите магически способности да се опазим. Трето, насърчавало противника да дойде насреща ни също така невъоръжен.

В добавка изтъкна, че Аякс щял да се скрие между дърветата зад нас с опънат лък и заредена стрела и ако работата тръгнела на зле, вероятно щял да ни защити по-добре, отколкото биха могли да го сторят два меча.

Прав беше, разбира се, но това с нищо не успокояваше моите нерви, докато чакахме.

— Горе главата, момче — промълви Аахз. — Имаме си компания.

И наистина един доста плещест индивид бързо прекосяваше с големи крачки ливадата в посока към нас двамата.

— Момче! — внезапно изсъска первектът. — Маскировката ти!

— Какво й има? — прошепнах му.

— Просто я няма! — долетя отговорът.

Пак беше прав! Бях възвърнал внимателно образа му на „съмнителен тип“, но напълно бях забравил да променя собствения си външен вид. Тъй като нашият разнороден екип бе приел водачеството ми в моя обичаен облик, бях пренебрегнал очевидния факт, че бунаците са по-малко впечатляващи от демоните.

— Дали да не го… — започнах аз.

— Прекалено късно! — изръмжа Аахз. — Преструвай се.

Войникът вече бе дошъл почти до нас, във всеки случай достатъчно близо, за да забележа мига, когато изостави отегченото си изражение и пусна една насилена усмивка.

— Съжалявам, приятели — подхвърли той с явно упражнявана властност. — Ще трябва да очистите терена. Скоро ще тръгваме, а вие ни препречвате пътя.

— Извикай дежурния си офицер! — ревна гръмогласно Аахз срещу него.

— Моят какъв? — намръщи се боецът.

— Дежурния, началството за днес, командира — както го наричаш този, дето в момента ръководи вашия отряд — поясни Аахз. — Трябва да има някой, който движи нещата, и ако ти си офицер, аз пък съм Майската кралица.

Независимо дали войникът разбра алюзията на ментора ми (лично аз не я разбрах), все пак схвана основния намек.

— Да, има кой да отговаря — озъби се той и лицето му леко потъмня. — Точно сега обаче командирът е много зает, прекалено зает, за да се шляе наоколо и да приказва с цивилни. Подготвяме се да придвижим войските си, господине, така че си заберете синчето и се разкарайте от пътя. Ако искате да гледате войниците, ще трябва да ни последвате и да ни зяпате, когато отседнем довечера на лагер.

— Ти имаш ли някаква идея с кого разговаряш? — казах аз с изненадващо мек глас.

— Не ме интересува кой е татко ти, синко — сряза ме солдатът. — Ние се опитваме да…

— Името ми не е Синко, а Скийв! — просъсках аз, като се източих колкото можех нагоре. — Дворцов магьосник в кралство Посилтум, заклел се, че ще защищава кралството. Сега те съветвам да извикаш своя офицер… или може би желаеш утре сутринта да се събудиш върху някое листо на лилия?

Войникът неволно отстъпи крачка назад и подозрително ме изгледа.

— Сериозно ли говори? — попита той скептично Аахз.

— Обичаш ли мухи? — усмихна му се моят партньор.

— Искаш да кажеш, че този наистина може…

— Виж к’во — прекъсна го Аахз, — не съм взел да се правя на слуга на момчето заради страхотното му лично излъчване, ако загряваш какво имам предвид.

— Аха… м-м-м… — боецът предпазливо заотстъпва към лагера. — Аз ще… ъ-ъ-ъ… ще доведа моя командир.

— Тука сме — увери го Аахз.

Войникът кимна и се оттегли със скорост, значително по-голяма от тази, с която се беше приближил.

— Дотук добре — отбеляза с усмивка люспестият.

— А кое не му е наред на моето лично излъчване? — безцеремонно попитах аз.

Аахз въздъхна.

— По-късно, момче. Засега се съсредоточи да изглеждаш надменен и величествен, става ли?

Става или не, но нямаше какво толкова друго да се прави, докато чакахме офицерът да се покаже.

Очевидно новината за нашето присъствие се разпространи за рекордно време сред противника, защото дълго преди да видим каквато и да била следа от началство, в края на лагера се събра цяла тълпа войници. Като че ли всички приготовления бяха най-малкото временно отложени, та тия солдати да се строят, проточат шии и ни загледат тъпо.

Усещането, че сме предизвикали такава сензация, бе донейде приятно — докато не забелязах, че преди да се присъединят към тълпата, няколко боеца слагат брони и запасват оръжия.

— Хей, Аахз!

— Да, Скийв?

— Мислех си, че това ще е мирна среща.

— Мирна е — увери ме той.

— Но те се въоръжават! — изтъкнах аз.

— Спокойно, момче — прошепна ми в отговор. — Не забравяй, че Аякс ни прикрива.

Опитах да се концентрирам върху тази мисъл. Сетне видях, че един човек, очевидно офицерът, приближава към нас между двама войници, и се съсредоточих върху мечовете, които всички те носеха.

— Аахз! — просъсках.

— Отпусни се бе, момче — посъветва ме той. — Спомни си за стреландеца Аякс.

Спомних си. Освен това си спомних, че имат огромно чистено превъзходство.

— Доколкото разбирам, вие, господа, сте пратеници от Посилтум? — запита началникът, след като спря отпреде ни.

Аз вдървено кимнах, надявайки се, че отсеченото ми движение ще бъде изтълкувано по-скоро като признак на раздразнение, отколкото на уплаха.

— Чудесно — ухили се самодоволно офицерът. — Тогава в качеството си на първия представител на Империята, който е влязъл в контакт с представители на Посилтум, имам удоволствието официално да обявя война на вашето кралство.

— Как се казваш? — огледа го нехайно Аахз.

— Клод — отвърна онзи. — Защо питаш?

— Историците обичат подробностите — помръдна рамене Аахз. — Е, добре, Клод, в качеството си на първите представители на Посилтум, които са се срещнали с представител на вашата Империя във военно време, имаме удоволствието да поискаме безусловната ви капитулация.

Това накара офицера да се усмихне.

— Капитулация ли? — изхили се той. — Пред един инвалид и едно дете? Ти комай си луд. Дори да разполагах с властта да направя подобно нещо, не бих го сторил.

— Разбира се — моят наставник поклати глава, сякаш се самоупрекваше. — Трябваше да се сетим. Човек, дето отговаря за продоволствен отряд, не би могъл да има кой знае каква тежест в такава армия, нали?

Бяхме избрали да се срещнем с точно тази група войници, именно защото те бяха интендантски отряд. Туй ще рече, че бяха леко въоръжени, и можехме да се надяваме, че не са елитна бойна формация.

Подмятането на Аахз обаче попадна в целта. Началникът престана да се усмихва и плъзна ръка по ефеса на меча. Усетих се, че пак започвам да мисля за прикритието на Аякс.

— Разполагам с предостатъчно власт, за да се разправя с вас двамата — изсъска онзи.

— Власт може би имаш — прозинах се аз. — Но откровено се съмнявам, че имаш сила да ни се изпречиш.

Както споменах, съвсем не се чувствах толкова уверен, колкото показвах. Почетната стража на офицера бе повторила движенията му, така че в момента и тримата ни противници бяха готови да измъкнат мечовете си.

— Много добре — изръмжа Клод. — Вече сте предупредени. Сега отиваме да потеглим с нашите каруци през това място и ако сте тук, когато дойдем, сами ще си бъдете виновни.

— Прието! — злобно го изгледа Аахз. — Да речем, утре по пладне?

— Утре? — намръщи се имперският войн. — Защо не веднага?

— Хайде, хайде, Клод — сгълча го Аахз. — Говорим за първата фаза на една нова кампания. Сигурно ще ти трябва известно време да планираш тактиката си…

— Тактиката? — повтори като ехо Клод и се умисли.

— … и да предадеш на твоите началници, че повеждаш отварящия гамбит — продължи нехайно менторът ми.

— Хм — измърмори офицерът.

— … и да поискаш подкрепления — допълних аз. — Освен, разбира се, ако желаеш да запазиш цялата слава за себе си.

— Слава?!

Това свърши работа. Клод подскочи при тази дума като девол пред жълтица. Аахз беше прав, когато предположи, че интендантските офицери не виждат често битки.

— Аз… ъ-ъ… не вярвам, че ще потърсим подкрепления — промълви той уклончиво.

— Сигурен ли си? — присмя му се Аахз. — Шансовете са кажи-речи само около сто към едно във ваша полза.

— Но той е магьосник — усмихна се Клод. — Добрият офицер не може да бъде прекалено предпазлив. И все пак ще бъде безсмислено в някоя дребна схватка да се включат твърде много военачалници… ъ-ъ-ъ… искам да кажа войници.

— Ясно, Клод — произнесе Аахз с неохотна възхита. — Виждам, че по отношение на войната твоят ум няма равен на себе си. Независимо дали ще спечелим или ще загубим, с нетърпение очаквам да се срещнем като противници.

— И аз с вас, господине — не по-малко церемониално отвърна интендантът. — В такъв случай, да речем, по пладне?

— Тук ще бъдем — кимна Аахз.

След тези думи Клод се извърна и бързо закрачи към лагера си, а телохранителите му тежко затрополиха край него.

Когато отново влязохме под дърветата, нашите другари ни обсипаха с въпроси.

— Всичко ли е уредено, шефе? — попита Брокхърст.

— Някакви проблеми? — притисна ни Танда.

— Фасулска работа — изфука се Аахз. — Нали, момче?

— Ами — започнах скромно аз — щом ония понечиха да се хванат за мечовете, малко се поразтревожих. Щях направо да се ужася, ако не знаех, че Аякс… ей, къде е Аякс?

— Хей там, в онези храсти — уведоми ме Гюс, като махна с масивния си палец към един зелен гъсталак в края на гората. — Трябваше вече да се е върнал.

Когато го открихме, стреландецът спеше свит на кравай около лъка си. Наложи се да го раздрусаме няколко пъти, за да го събудим.

ГЛАВА ОСЕМНАДЕСЕТА:

Точно преди боя, мила мамо, мислех си за тебе аз…

СОНИ БАРКЪР

От мрака ме нападна дълъг слизест език, съпровождан от мощна струя лош дъх, който можеше да има един-единствен произход.

— Глийп!

Автоматично понечих да ударя юмрук на дракона, за да го разкарам, но изведнъж промених чувствата си.

— Здрасти, приятел — усмихнах се аз и го почесах зад ухото. — Самотен ли си?

В отговор моят зелен любимец се шльопна настрани с такова избумтяване, че земята се разтресе. Змийската му шия бе достатъчно дълга, тъй че се изхитри да изпълни тази маневра, без да отмести главата си от моите ръце.

Верноподаническата му привързаност предизвика на лицето ми усмивка — за пръв път, откакто бях поел самотното си бдение. Тя бе добре дошла противоотрова за нервното ми безсъние.

Бях се облегнал на едно дърво и наблюдавах точиците светлина, които отбелязваха къде е лагерът на неприятеля. Макар да бях изтощен от събитията през деня, установих, че не мога да заспя, тъй като умът ми е обливан от страхове и предчувствия за утрешния сблъсък. Понеже не желаех да привличам внимание към собственото си безпокойство, бях пропълзял дотук, за да остана насаме.

Колкото и крадешком да се бях опитал да го сторя обаче, звярът явно бе забелязал моето придвижване и беше пристигнал да ми предложи компанията си.

— О, Глийп — прошепнах, — какво ще правим?

Отговорът му бе да се притисне по-плътно към мен и да положи глава в скута ми за допълнително погалване. Той комай хранеше безпрекословна вяра в моята способност да се справям с всяка криза, щом само тя възникне. От все сърце ми се искаше и аз да споделях неговата увереност.

— Скийв? — долетя мек зов нейде отдясно.

Извих врат и открих, че Тананда е застанала наблизо. Обезпокояващото в това да имаш приятел убиец е, че те се движат тъй тихо.

— Може ли да поговоря малко с теб?

— Разбира се, Танда — рекох и потупах с ръка земята до мен. — Разполагай се.

Вместо да седне на посоченото място, тя се отпусна там, където стоеше, и подви крака под себе си.

— Става дума за Аякс — подхвана колебливо. — Страшно ми е неприятно да те безпокоя, обаче се тревожа за него.

— Какво не е наред?

— Ами отборът го тормози, загдето днес е заспал точно когато се предполагаше, че ви прикрива — обясни девойката. — Той го приема твърде тежко.

— Ех, и аз не бях в особен възторг — заявих горчиво. — Щом разбрах, че всъщност сме били сами там, изпитах много гадно усещане. Ако нещо беше тръгнало на зле, щяха да ни накълцат на мръвки, докато ние спокойно очакваме нашия експерт стрелец да се намеси!

— Знам — тембърът на Танда бе тъй мек, че едва се чуваше. — И не те упреквам, дето си се чувствал така. В известен смисъл обвинявам себе си.

— Себе си ли? Защо?

— Аз поръчителствах за него, друже. Не помниш ли?

— Помня, естествено — признах. — Само че ти нямаше откъде да знаеш…

— Нямаше, но трябваше — прекъсна ме тя с разочарование в гласа. — Би трябвало да съзнавам колко стар е вече. Той не би следвало да е тук, Скийв. Точно затуй исках да говоря с теб да направиш нещо.

— Аз? — запитах стреснато. — Какво желаеш да направя?

— Да го отпратиш — настоя Тананда. — Не е честно спрямо теб да подлагаш мисията си на опасност заради него и не е честно спрямо Аякс да го въвираме в такова място.

— Нямах това предвид — промълвих, като потрих брадичка. — Исках да кажа, защо обсъждаш проблема с мен? Аахз е онзи, когото трябва да убедиш.

— Тука бъркаш, Скийв — поправи ме тя. — Не первектът води тази група, а ти.

— Заради онуй, дето го рече на Дева? — усмихнах се. — Хайде, Танда, ти поне познаваш Аахз. Просто се беше малко докачил. Не може да не си забелязала, че оттогава насам господинът дава всички нареждания.

Луната проблесна в косата й, когато тя завъртя отрицателно глава.

— Скийв, аз действително познавам Аахз. Познавам го по-добре, отколкото ти. Той е много стриктен по отношение на командната верига. Щом е заявил, че ти си водачът, значи ти си водачът.

— Но…

— Освен това — продължи Танда, заглушавайки моя протест — демонът е само един член от отряда. Важното е, че всички останали също разчитат на теб. На теб, не на него. Ти ги нае и що се отнася до тях, ти си шефът.

Ужасяващото беше, че има право. Аз наистина не бях разсъждавал за туй, ала онова, което ми каза, бе вярно. Изглежда, просто съм бил прекалено зает с моите собствени тревоги, за да поразмисля над очевидното. Сега осъзнах пълния обхват на своята отговорност и ме връхлетя нова вълна от съмнения. Не бях толкова сигурен в себе си дори като магьосник, а пък като предводител на хора…

— Ще трябва да поумувам над въпроса — заувъртах.

— Нямаш много време — отбеляза тя. — За утре имаш по разписание война.

Вляво от нас изпука храст и прекъсна разговора ни.

— Шефе? — долетя тихият призив на Брокхърст. — Зает ли си?

— Нещо такова — отвърнах.

— Нищо, това ще отнеме само минута.

Преди да успея да реагирам, от храста се откъснаха две сенки и наближиха към нас. Едната беше импът, другата — Гюс. По звука би трябвало да се досетя, че гаргойлът придружава Брокхърст. Както и Танда, последният се движеше безшумно като призрак.

— Току-що си говорихме за Аякс — уведоми ме Брокхърст и приклекна, за да се присъедини към нашата конференция.

Каменният мъж подхвана репликата.

— Аха — потвърди Гюс. — Ние тримата искаме да ти направим едно предложение.

— Точно тъй — кимна Брокхърст. — Гюс, аз и гремлинът.

— Гремлинът? — попитах.

Импът изви шия, оглеждайки се наоколо.

— Трябва да е останал в лагера — мръдна той рамене.

— За Аякс — подсказа ми Танда.

— Мислим, че се налага да го извадиш от отбора — заяви Гюс. — Изпрати го обратно на Дева, по-далеч от бойната линия.

— Не заради нас — побърза да поясни Брокхърст, — а заради него самия. Той е много готин дядка и ще ни е страшно неприятно, ако му се случи нещо.

— Доста е възрастен — промърморих.

— Възрастен! — възкликна Гюс. — Шефе, гремлинът твърди, че го следва по петите вече над двеста години… над двеста! Според него Аякс бил стар още по времето, когато посоките им се кръстосали за пръв път. Пропускането на тази война няма да го вкара в гроба, но участието в нея може и да го направи.

— Между другото, защо гремлинът го следва?

— Момче, казвал съм ти и преди — избумтя в ухото ми един глас, — че гремлини не съществуват.

С това заявление Аахз се отпусна между мен и Танда. Докато опитвах да възстановя сърцетупа си до нормалното, ми хрумна, че познавам ужасно много люде с лека стъпка.

— Здравей, учителю — напънах се да се усмихна. — Точно говорехме за…

— Знам, чух — прекъсна ме Аахз. — И за разнообразие съм съгласен.

— Наистина ли? — примигнах от учудване.

— Естествено — прозина се менторът. — Туй си е чиста проба нарушение на договорните условия. Той си предложи услугите като стрелец с лък и буквално проспа първата задача, която ти му възложи.

Всъщност това беше втората му задача. За миг ми проблесна как Аякс изтегля стрелата и я пуска с плавно, неуловимо движение, за да прекърши едно сигнално флагче, което е тъй далеч, че едва се вижда.

— Моят съвет е да го върнеш обратно — продължаваше да дудне Аахз. — Ако искаш да успокоиш съвестта си, дай му част от възнаграждението и свястна препоръка, но такъв, какъвто е сега, той не е полезен за никого.

— Шефе, огледай се — промърмори Брокхърст. — Имаме си нова компания.

Проследих взора му и видях Аякс да се препъва към нас, а призрачната му бледност да просветва в тъмнината като… хубаво де, като призрак. Хрумна ми, че онова, което бе започнало в момент на самота, е станало ужасно пренаселено.

— Добър вечер, младо — поздрави той. — Нищо не съм искал да прекъсна! Не знаех, че имате седянка.

— Ние… а-а-а… просто си говорехме — обясних аз, внезапно смутен.

— И за туй се сещам — въздъхна стреландецът. — Е, смятах да го направя на четири очи, ала предполагам, че и вий, останалите, спокойно можете да го чуете.

— Какво да направиш, Аякс? — попитах.

— Да си подам оставката — кимна той. — След онуй, дет’ ме сполетя днес, т’ва ми се чини единственото прилично нещо.

— На всекиго би могло да се случи — повдигнах рамене аз.

— Много мило, че го казваш, младо, но Аякс вижда к’во е изписано на стената. Вече съм прекалено стар, за да бъда от полза някому. Май е време да го призная и на себе си.

Открих, че забелязвам някакво отпускане в плещите му и една апатия, която я нямаше, когато се срещнахме за пръв път на Дева.

— Не се тормози да ми плащаш — продължи той. — Нищо не сторих, та мисля, че нищо не ми дължиш. Ако някой ме прати обратно на Дева, ще ви се махна от пътя и ще ви оставя да водите вашата война тъй, както би следвало да се води.

— Е, Аякс — отрони Аахз, като се изправи и протегна ръка. — Ще ни липсваш.

— Чакай малко! — чух се да произнасям със студен глас. — Да не се опитваш да ми кажеш, че разваляш нашия договор?

Главата на Аякс се привдигна с изпукване.

— Не очаквах такова нещо от истински стреландец — завърших.

— Не бих го нарекъл разваляне на договор, младо — коригира ме внимателно възрастният човек. — По-скоро приключване по взаимно съгласие. Просто съм прекалено стар…

— Стар ли? — прекъснах го. — Аз знаех, че си стар, когато те наех. Знаех, че си стар, когато планирах своята стратегия за утрешния бой около тоя твой лък. Знаех, че си стар, Аякс, но не знаех, че си страхливец!

Някъде наблизо някой рязко си пое дъх, обаче не разбрах кой. Цялото ми внимание бе съсредоточено върху Аякс. Той вече не беше един победен и отпуснат дядо, а горд, гневен войн, който внезапно се надвеси над мен.

— Синко — изръмжа насреща ми. — Аз също схващам, че съм стар, щот’ в по-младите ми дни щях да те убия за туй, дет’ го рече. Нивга в живота си не съм бягал от битка и нивга не съм нарушавал договор. Ако утре ми поръчаш малко стрелба, ще я произведа. Тогаз може би ще видиш к’во означава да имаш на твоя страна истински стрелец!

С тези думи Аякс се завъртя на пети и отпраши в тъмнината.

Рискът беше пресметнат, но все още бях плувнал в студена пот заради гнева на възрастния мъж. Освен това съзнавах, че останалите от групата са се вторачили в мен с мълчаливо очакване.

— Предполагам, че сега се чудите защо го направих — рекох им с усмивка.

Надявах се на отговор, ала мълчанието не се наруши.

— Благодарен съм за всичките ви добри съвети и се надявам, че ще продължите да ги давате и в бъдеще. Но тази войска я водя аз и окончателните решения трябва да вземам аз.

С крайчеца на окото си забелязах, че Аахз повдига вежда, обаче не му обърнах внимание.

— Всички, включително и Аякс, казвахте, че ако го пусна да си тръгне, ако го върна на Дева, няма да стане нищо лошо. Не съм съгласен. Това щеше да му отнеме единственото, което годините са му оставили недокоснато… гордостта. В неговите очи така щяха да се потвърдят най-лошите му страхове — че той се е превърнал в безполезен старец.

Огледах малката си аудитория. Никой не смееше да вдигне взор, за да не срещне моя.

— Да, той може да бъде убит. И какво от това? Аякс е приемал същия риск във всяка война, в която е участвал. По-скоро ще го пратя в някоя битка, знаейки със сигурност, че ще загине, отколкото да го обрека на жива смърт като някакво отдавна залязло минало величие. По този начин той има шанс и като негов работодател аз чувствам, че му дължа този шанс.

Поспрях, за да си поема дъх. Всички отново ме гледаха — явно очаквайки следващите ми думи.

— И още нещо — изръмжах. — Не искам да чувам повече никакви забележки, че Аякс бил безполезен. Тоя стар мъж продължава да си служи е лъка по-добре от всеки друг, когото съм виждал. Ако не мога да намеря способ да го използвам ефективно, това ще е моя грешка като тактик, а не негова! Аз си имам своите кусури, но не възнамерявам да укорявам за тях Аякс, нито пък който и да е от вас.

Ето че пак се възцари тишина, ала от нея хич не ми пукаше. Бях си казал приказката и не изпитвах никакво желание да дрънкам безцелно, просто за да запълвам безмълвието.

— Е, шефе — прокашля се Брокхърст, като се изправи на нозе, — сега мисля да си лягам.

— И аз — отекна Гюс и също се надигна.

— Само още нещо — импът спря, после спокойно срещна взора ми. — Нека в протокола да се запише, че е истинско удоволствие да се работи за теб.

Гаргойлът кимна в съгласие и двамата се скриха сред храстите.

Върху бузата си усетих лека целувка, но докато си обърна главата, Танда бе изчезнала.

— Знаеш ли, момче — каза Аахз, — някой ден от теб ще стане наистина добър водач…

— Благодаря, Аахз — примигнах насреща му.

— … ако доживееш дотогава — заключи моят ментор.

Известно време продължихме да стоим мълчаливо един до друг. Глийп очевидно бе задрямал, защото кротко похъркваше, докато не спирах да го галя.

— Стига да не е нахално — попита най-накрая демонът, — какъв е този твой основен план за утре, дето си го изградил около Аякс?

Пуснах дълга въздишка и затворих очи.

— Нямам план — признах. — По-скоро се надявах, че ти ще имаш някоя и друга идея.

— Опасявах се, че точно туй ще кажеш — възропта Аахз.

ГЛАВА ДЕВЕТНАДЕСЕТА:

Какво ли ще стане, ако обявят война, а пък дойде само едната страна…

ЛУЦИФЕР

— Събуди се, момче!

Върнах се към пълно съзнание, понеже бях насила запокитен настрани по горските бабунки — вероятно подпомогнат от бързо задействащия се крак на моя ментор.

След като се пързулнах и спрях, изразходвах по-голямата част от енергията си и повдигнах глава.

— Аахз — обявих надуто, — като водач на този отряд взех още едно решение. Отсега нататък искам да ме събужда Танда.

— Няма такъв вариант — злобарски ми се присмя люспестият. — Тя отиде на разузнаване на десния фланг. Или аз, или драконът.

Прекрасен избор. Изведнъж осъзнах колко е светло.

— Хей! — примигнах. — Късно ли е?

— Смятай, че има горе-долу една минута, преди пукотевицата да започне — нехайно отвърна Аахз.

— Колко! — ахнах. Веждите на первекта щръкнаха за миг, докато премисляше думите си. Бунатските мерки за време все още малко го затрудняваха.

— Един час! — усмихна се той тържествуващо. — Точно така. Един час.

— Тъй е по-добре — въздъхнах и пак се отпуснах в хоризонтално положение.

— Ставай бе, момче! — заповяда Аахз. — Оставихме те да спиш, докогато можехме, но вече ни трябваш, за да инспектираш войската.

— Ти инструктира ли я? — прозинах се аз и приседнах. — Ясен ли е планът?

— Толкова ясен, колкото изобщо би могъл да бъде, като се вземе всичко предвид — помръдна рамене той.

— Хубаво — надигнах се на крака. — Хайде да вървим. Пътем ще ме осведомиш за последните промени.

Двамата с него бяхме стояли до късно през нощта, обмисляйки днешния план, и сега открих, че наистина горя от нетърпение да го видя вкаран в действие.

— Трябва да си щастлив, че не си на страната на противника — изхили се Аахз, когато тръгнахме да се присъединим към останалите. — Старият Клод здравата си уплътнява времето, което му отпуснахме.

— Намира им работа, нали? — усмихнах се аз.

— От поник слънце — самодоволно потвърди демонът. — Упражнения, заточване на мечовете — в имперската армия няма мегдан за скука, туй поне е сигурно.

Не бях убеден, че споделям ентусиазма на Аахз, задето враговете прекарвали много време в острене на оръжията си. За късмет бях избавен от необходимостта да му отговоря, тъй като Гюс затрополи към нас.

— Току-що изтървахте рапорта на Брокхърст — уведоми ни той. — На левия фланг все още нищо.

— Можем ли да разберем от сигналите им дали са получили допълнителни подкрепления? — попитах.

— Ако им вярваш на флагчетата — възрази Аахз. — Няма да е за пръв път някоя армия да открие, че неприятелят е разгадал кода й, и да започне да изпраща подвеждащи сигнали.

— О — рекох дълбокомислено.

— Като стана дума за това — подхили се моят наставник, — знаеш ли какви съобщения са предавали вчера? Ония, в които се говори за „срещнахме лека съпротива“.

— Спомням си.

— Е, изглежда, Клод е решил, че ако иска да си изкара повишение от тая работа, следва да качи залога. През нощта ни е издигнал във „въоръжена опозиция… трябва да се потисне със сила!“. Ловко, а?

Преглътнах с мъка.

— Това означава ли, че ще придвижат подкрепления? — кимнах, стараейки се гласът ми да звучи нормално.

— Няма начин, момче — намигна ми Аахз. — Клод отхвърли всички предложения за помощ, които дойдоха по веригата. Той продължава да твърди, че може да се оправи и с отряда, който командва.

— Бих казал, че прекале-е-но много си е проточил вратленцето — подметна Гюс.

— … и ние сме просто онези, дето ще му го клъцнат — довърши Аахз.

— Къде е Аякс? — смених темата.

— Долу, в края на гората, за да си избере стрелкова позиция — отвърна гаргойлът. — Не се тревожи, шефе. Буден е.

Всъщност, що се отнася до Аякс, не това ме тревожеше. Все още ясно си спомнях гневния му вид, когато снощи го нарекох страхливец.

— Добрутро, младо — поздрави стрелецът, като се появи от храстите. — Смятам, че съм подбрал чудесно местенце.

— Здрасти, Аякс — отвърнах. — Виж… ъ-ъ-ъ… когат’ намериш малко време, бих искал да си поговорим за снощи.

— Тая изобщо не я мисли — успокои ме старецът и се захили. — Аз дори съвсем я забравих.

В очите му имаше блясък, който противоречеше на думите му, ала щом той бе готов да се преструва, че нищо не се е случило, това засега напълно ме устройваше.

— Не ми се ще да ви прекъсвам — прекъсна ни Аахз, — но считам, че приятелчето Клод вече е на сто процента готово да тръгне.

И действително лагерът в далечината се оформяше в походна колона. Влачените на ръка каруци бяха натоварени и подредени, а край тях личаха строени ескортиращите групи. Сигналната кула въпреки външния си вид очевидно също бе лесно подвижна и неколцина потни войници я бутаха напред в края на шествието.

— Закъсня! — подхили се Аякс. — Нал’ ти рекох, младо, във всички измерения армиите са от един дол дренки.

— Хайде, момче — живо каза Аахз. — Свърши си работата. Вече е време да заемем позиция.

Кимнах и затворих очи, за да се съсредоточа. С няколко мазки на умствената ми четка промених чертите на Гюс, докато гаргойлът стана огледален образ на мен самия.

— Много добре — критично отбеляза Аякс, поглеждайки ту Гюс, ту моя милост.

Повторих процеса и възстанових Аахзовата маскировка като „съмнителния тип“.

— Е, значи ние потегляме — махна с ръка менторът. — И нека врагът да се обърка!

Днешният план изискваше Гюс да ме замества. Идеята беше, че ако нещо тръгне на зле, неговата каменна плът не само ще го предпази от вреда, но и ще служи като щит за прикритие на Аахз.

Някак не ми се виждаше редно да остана в относителна безопасност отзад и същевременно да изпратя другиго да рискува вместо мен. Хрумна ми, че предната нощ, когато разговарях с Аякс, може би бях нарекъл страхливец не този, когото трябваше.

Човекът от Стреландия обаче комай прие ставащото без никакви въпроси.

— Давай след мене, младо — избъбри. — Не ща да изпусна нищо!

С тези думи той се извърна и се шмугна в храсталака, без да ми предостави друга възможност, освен да тръгна подире му.

За щастие избраната от Аякс позиция не беше далеч. Стар или не, бързо установих, че е опънал жестока крачка.

После натегна лъка си, приклекна и тихичко зачака, подхилвайки се в предчувствие.

Като се настаних до него, използвах останалото време да проверя енергийните линии — онези невидими потоци, от които магьосниците черпят своята сила. Наблизо имаше две мощни линии: една във въздуха, една на земята и това беше добре. Макар Аахз да ме бе научил как да натрупвам енергията вътрешно, при толкова много действие, колкото бяхме предвидили през деня, исках да разполагам с максималната възможна порция, която можех да получа.

Наблюдавахме как Гюс и Аахз вървят с широка крачка и страхотно достойнство към избраното за битката място. Замряла в мълчание, противниковата войска ги гледаше да заемат позициите си.

За миг всички застинаха като в жива картина.

Сетне Клод се обърна към своя отряд и изрева. Незабавно половин дузина стрелци изскочиха от колоната и се пръснаха ветрилообразно от двете страни на каруците. Демонстративно бавно всеки един от тях извади и зареди стрелата си, а после вкупом наведоха лъкове към двете фигури, които препречваха пътя им. Аз съсредоточих моята енергия.

Клод викна нещо към нашите другари. Те не помръднаха.

Концентрирах се.

Стрелците пуснаха снарядчетата си. Гюс с драматичен жест вдигна ръка.

Стрелите спряха във въздуха и паднаха на земята.

Лъконосците удивено се спогледаха. Офицерът изрева към тях нова заповед, те неуверено опънаха тетива и произведоха още един залп.

Беше по-разпокъсан от първия, но аз съумях да го спра все тъй успешно.

— Добра работа, младо! — възкликна радостно Аякс. — Туй ще да им е за урок.

И наистина правилните редици на войниците се поразбъркаха, защото хората започнаха да приказват помежду си. Клод също забеляза това и заповяда на своите стрелци да се върнат в строя.

Първият рунд беше за нас!

Главозамайването ми обаче бе краткотрайно. Сега солдатите изтеглиха мечовете си. Двете групи, натоварени да пазят каруците, се придвижиха наоколо, образувайки два фланга, готови да погълнат нашите съотборници. Като допълнително доказателство за нервността му Клод дори накара войниците, чиято задача бе да теглят тези каруци, да напуснат своите места и да се дръпнат напред, за да подсилят центъра на строя.

Ние точно туй и искахме.

— Сега, Аякс! — изсъсках аз. — Изстрелвай ги нависоко.

— Помня, младо — ухили се старецът. — Щом ти си готов, и аз съм готов.

Изчаках го да вдигне лъка си и концентрирах мощен енергиен лъч в една точка на няколко пръста пред оръжието му.

Това наподобяваше упражнението за запалване на свещта и в момента действаше също тъй добре, както когато го опитвах предишната нощ.

Колчем някоя стрела излетеше от лъка на Аякс, тя пламваше и продължаваше да гори при полета си.

С невероятна скорост стрелецът отново и отново изпращаше със съскане своите метателни снаряди през моята запална точка. Поддържането на необходимия поток от енергия изискваше цялата ми концентрация, тъй като от време на време трябваше да го отмествам, щом Аякс избереше нова мишена.

Най-накрая той остави големия лък до себе си.

— Туй би следвало да свърши работа, младо — усмихна ми се. — Само поглеж.

Погледнах. В далечината зад войнишките редици от каруците се издигаха тънки струйки дим. След няколко минути продоволственият отряд на Клод щеше да остане без никакви продоволствия.

Стига да разполагахме с тия няколко минути! Още докато гледахме, бойците започнаха да настъпват към Аахз и Гюс и мечовете им заблестяха на слънцето.

— Май ще е по-добре да сторим нещо по тоз въпрос! — измърмори Аякс, като пак вдигна оръжието си.

— Почакай една секунда, господине! — наредих му аз и присвих очи към фигурките в далечината.

Между Аахз и гаргойла се проведе кратка консултация, а сетне Гюс отстъпи крачка и взе енергично да жестикулира към своя компаньон.

Това ми отне известно време, но най-накрая схванах съобщението. Затворих с усмивка клепачи и премахнах маскировката на моя наставник.

Възцари се истински пандемониум. Войниците в челните редици хвърлиха по един поглед към демона, застанал срещу тях, и панически хукнаха назад, като едва не прегазиха хората зад гърба си. Щом колоната разбра какво става, бягството се превърна в същински погром, при все че силно се съмнявам дали онези отзад знаеха защо именно бягат.

Дори и някой да забеляза горящите каруци, на практика никой не се позабави.

— Ехе-хе-хей! — възкликна Аякс и ме тупна по гърба. — Туй свърши работа. Глей ги как търчат. Тез приятели комай никогиш по-рано не са виждали перверт.

— Вероятно наистина не са виждали — подметнах аз, докато се опитвах с разтъркване да възстановя що-годе чувствителността на рамото си.

— Знайш ли — провлече глас стрелецът, присвивайки очи към сцената под нас, — дойде ми нещо наум. Тия момчета офейкаха толкоз бързо, че забравиха да сигнализират на когото и да било. Мислиш ли, че ще можем да го сторим вместо тях?

— Как? — попитах.

— Е — ухили се той, — аз разпознавам сигналите, пък ти си магьосник. Ако ти кажа какъв сигнал да подадеш, мож’ ли го направи? Без никой да го държи.

— Сигурно ще успея — съгласих се. — Какво ще ни трябва за целта?

— Чакай да се сетя — навъси вежди стреландецът. — Ще ни трябват един череп, две ивици червен плат, една черна топка, една…

— Спри малко, Аякс — казах, като вдигнах ръка. — Смятам, че има по-лесен сигнал, който те ще разберат. Гледай сега.

Изпратих нататък нова струя енергия и платформата на кулата избухна в пламъци.

— Мислиш ли, че ще разчетат съобщението? — подсмихнах се аз.

Аякс наблюдава втренчен известно време горящата кула.

— Доста те бива за това, младо — промърмори той най-подир. — Да изпратиш огън толкова надалеч.

— Аха — започнах скромно, — ние, магьосниците, можем…

— Разбира се — продължи старецът. — Щом умееш да вършиш туй, значи всъщност ний с Черньо не сме ти трябвали, за да се справиш с тези каруци, нал’ тъй?

Схванах грешката си прекалено късно.

— Аякс, аз…

— Много ми е чудно, що си даде всичкия тоя зор само да ме убедиш, че не съм безполезен.

— Ти не си безполезен — ревнах насреща му. — Това, че просто понякога не си необходим, не означава, че си безполезен. Може и да съм млад, но съм достатъчно възрастен, за да го знам.

Аякс ме гледа някое време, сетне изведнъж се усмихна.

— Да пукна, ако не си прав, мла… Скийв — разсмя се той. — Май и аз го знаех, ама замалко съвсем го забравих. Дай мъничко вино от таз бъчонка, дет’ е привързана към твоя дракон. Ще ми се да ти се отблагодаря както се полага, задет’ ми го напомни.

Към лагера си тръгнахме заедно.

ГЛАВА ДВАДЕСЕТА:

Командната верига е гръбнакът на военната структура и тя трябва стриктно да се спазва.

Ч. КРИСТИАН

Настроението в лагера беше разбираемо празнично. Ако обаче бях хранил някакви надежди да се присъединя към веселбата, те бяха разбити, когато Аахз ме поздрави.

— Насам, момче! — махна ми с ръка. — Имаме малко нещо да планираме!

— Туй му й опаката страна да си генерал, младо — промърмори съчувствено стреландецът. — Не всичко е речи и слава. Отивай. Аз свойто пиене ще си го взема с момчетата.

И той наклони глава към Гюс и Брокхърст, които вече бяха при виното. Тананда ме чакаше заедно с Аахз. Това направи моя избор донейде по-лек.

— Добре, Аякс — усмихнах му се. — Скоро ще ви настигна.

— Поздравления, хубавецо! — намигна ми зеленокосата, щом се присъединих към тях. — От сума ти време не съм наблюдавала толкова изпипана работа.

— Благодаря, Танда — изчервих се аз.

— Виждам, че двамата с Аякс пак си говорите — рече Аахз и ме огледа, повдигнал вежди. — Само по себе си не е лош номер. Как ти се удаде?

— Ние… ъ-ъ-ъ… водихме един дълъг разговор — отвърнах неясно. — Ти май спомена, че сме имали нещо за планиране?

— По-скоро нещо като инструктаж — призна Аахз. — Танда е донесла тук няколко специални ефекта, за които мисля, че трябва да те осведомим.

Напълно бях забравил за нейните покупки, заради които останах сам на Пазара. Сега, след като ме подсетиха за тях, любопитството ми достигна нови висоти.

— Какво си взела? — запитах нетърпеливо.

— Нищо особено зрелищно — сви рамене тя. — Понеже знаех, че участва и Аахз, си направих сметка, че бюджетът ни ще е окастрен, и затова се ограничих с най-необходимото.

— Що просто не му ги покажеш? — изръмжа нашият партньор. — Спести ни просветителските коментари.

Момичето му се изплези, но измъкна от пояса си лека платнена торбичка.

— Първо на първо — започна — помислих, че ще можем да използваме малко светкавичен прах. Винаги впечатлява селяндурите.

— Светкавичен прах — бавно повторих аз.

— Запалваш го — подсказа Аахз, — той изгаря бързо и ти дава облак дим.

— Тук нося цяла дузина пликчета от него — продължи Танда, като ми показа съдържанието на кесията си. — Най-различни цветове и размери.

— Мога ли да изпробвам някое? — запитах. — Никога досега не съм си имал работа с такова чудо.

— Разбира се — усмихна се госпожицата и ми подаде своята кесия. — За теб са — да ги оползотворяваш, както ти е угодно. Спокойно можеш да видиш с какво разполагаш.

Поех торбичката и внимателно избрах едно от малките пликчета в нея.

— Момче, по-добре го хвърли на земята — предупреди ме Аахз. — Някои юнаци ги палят в ръцете си, но за това се иска практика. Ако опиташ да го направиш в момента, сигурно ще загубиш няколко пръста.

Послушно подметнах пликчето на пет-шест крачки от нас. Като го наблюдавах с любопитство, фокусирах бързо припламване на енергия в него.

Избухна ярка светлина, придружена от меко изпукване. Примигнах и се взрях там, където допреди секунда лежеше мострата. Във въздуха висеше скромен облак зелен дим, бавно разсейван от лекия ветрец.

— Няма грешка! — извиках и пак бръкнах в кесията.

— По-кротко — спря ме Аахз. — Не сме се запасили с чак толкова много прах.

— Ох! Вярно — отвърнах, усещайки се малко глуповато. — Какво друго имаш, Танда?

— Ами — кимна тя с усмивка — предполагам, че коронният номер е това.

Докато говореше, като че ли извади нещо иззад гърба си. Казвам „като че ли“, защото не успях да се ориентирам добре. Ако се съди по движенията й, изглежда, държеше някакъв прът, дълъг около три стъпки, само че в ръцете й не се виждаше нищо.

— Какво е туй? — попитах вежливо.

Вместо отговор девойката се ухили и вдигна онова, което бе хванала, пред себе си. Сетне разтвори длани и изчезна във въздуха.

— Хоп-па! — възкликна Аахз. — Плащ-невидимка!

— Не можех да си го позволя — долетя гласът на Тананда някъде отпред. — Наложи ми се да се задоволя с един от тия.

Както излезе, един от тия означаваше лист-невидимка. Представляваше отрязък твърда материя с размери седем на три стъпки. Танда го мъкнеше, намотан на руло, в цилиндрична кутия и изчезването й се дължеше на развиването му в пълната му големина.

Докато тя и Аахз бърбореха възбудено за новата придобивка, имах сгода да задълбоча познанията си в областта на невидимостта.

Незримите листове сякаш се правеха от почти същия материал, както плащовете, но понеже ги носеха, а не ги обличаха, не бе нужно те да притежават гъвкавостта и мекотата, необходими за наметалото.

Съответно бяха и значително по-евтини.

Ефектът бе донякъде като от стъкло, през което прозира само в едната посока. Ако се намираше от подходящата страна на листа-невидимка, човек виждаше идеално през него, така че можеше да наблюдава онова или онзи, дето е от другата страна. Оттам обаче не биха могли да го видят.

Тримата все още обсъждахме възможните приложения на новия инструмент, когато Брокхърст се забърза към нас.

— Хей, шефе! — викна той. — Имаме си компания.

— Кой? Къде? — запитах спокойно.

— Долу на ливадата — отвърна импът, като посочи с пръст. — Гремлинът разправя, че там се събирала някаква група.

— Какъв гремлин? — изръмжа Аахз.

— Хайде, Аахз — подкани го Танда и тръгна нататък. — Дай да проверим какво става.

На ливадата наистина имаше една група — все от имперски войници. Озадачаващото в случая бяха техните действия или по-скоро липсата на действия. Те като че просто стояха и очакваха нещо.

— Сър, какво правят тия? — прошепнах аз, докато проучвахме врага, скрити зад първите дървета.

— Стоят и чакат — помогна ми Аахз.

— Това го виждам — рекох. — Но какво чакат?

— Вероятно нас — отсече моят ментор.

— Нас? — удивих се. — Че защо?

— За военен съвет — ухили ми се Аахз. — Момче, я ги погледни по-добре, бе. Не вършат ли същото, което вършехме и ние, когато искахме да разговаряме? Дори са застанали на същото място.

Огледах още веднъж групата в тази светлина. Демонът от Перв беше прав! Противникът ни викаше на военен съвет!

— Мислиш ли, че е редно да отидем там? — запитах нервно.

— Разбира се. Само че не веднага. Нека се поизпотят. Нали помниш как ни накараха да чакаме предишния път?

Мина близо половин час, преди да излезем от края на гората и да тръгнем по ливадата към мястото, където стояха войниците. Бях взел предпазни мерки — за конференцията нагласих люспестия в образа на „съмнителния тип“. От своя страна аз носех пред себе си листа-невидимка, така че (макар и да вървях редом с Аахз) на солдатите им се струваше, че той е сам.

На съответното място имаше повече бойци, отколкото при първия ни контакт с Клод. Дори за нетренираното ми око бе ясно, че сред почетните стражи се мотаят над половин дузина офицери.

— Искате среща? — високомерно попита Аахз, като спря рязко пред групата.

Сред военните се разнесе неясен глъч от кратка консултация. Най-накрая един от тях, очевидно главният, пристъпи напред.

— Искаме да говорим с твоя господар! — отвърна врагът по протокола.

— Точно сега той е малко нещо зает — прозина се моят наставник. — Мога ли аз да ви помогна някак?

Главният леко почервеня.

— Аз съм командирът на този сектор! — лавна. — Желая да се срещна със Скийв, командира на защитата, а не с неговия лакей!

Подхвърлих едно от пакетчетата със светкавичен прах на земята до нозете си.

— Щом настояваш — проръмжа Аахз, — ще го доведа. Само че той няма много да се зарадва.

— Не съм дошъл тук да го правя щастлив — викна парламентьорът. — Хайде, омитай се!

— Няма да има нужда — злобно го изгледа Аахз. — Той е магьосник. Чува и вижда всичко, което чуват и виждат неговите служители. Ей сега ще дойде.

Това бе уговореният знак за мен. Пуснах на земята невидимия лист и в същия миг запалих пликчето с прах.

Резултатът си струваше да се види.

Войниците (с изключение на водача им) отстъпиха няколко крачки назад. За тях изглеждаше, като че ли внезапно съм се появил от въздуха, материализирайки се сред облак червен дим.

За мен ефектът не бе толкова впечатляващ. Когато пакетчето светкавичен прах избухна, ми стана ясно, че наблюдаването на валмо дим от известно разстояние значително се различава от това да стоиш в епицентъра.

Щом алените талази ме обгърнаха, усетих не ликуващ триумф, а по-скоро почти неудържимо желание да кашлям и кихам.

Усилията ми да потисна реакцията си ме накараха да изкривя лице до степен да заприличам не съвсем бегло на Гюс.

— Спокойно, господарю! — възпря ме Аахз.

— Аххх! — изпъшках аз.

— Не позволявай на гнева си да надделее над разума — бързо-бързо продължи моят ментор. — Те не знаят с какви сили си играят.

— Аз… исках да не ме безпокоят — успях да издумам най-подир, тъй като възстанових дишането си заедно с разпръскването на дима.

Водачът на групата бе останал на своето място през цялото време, макар сега да изглеждаше малко по-блед и не тъй уверен в себе си, както когато си имаше работа с Аахз.

— Ние… ъ-ъ-ъ… се извиняваме, загдето те обезпокоихме — започна колебливо той. — Но възникнаха някои въпроси, които изискват незабавното ти внимание… и по-специално войната, в която в момента сме въвлечени.

Огледах го прецизно. Сякаш бе скроен по-другояче от Клод.

— Опасявам се, че имаш предимство пред мен, господине — казах му уклончиво. — Ти комай ме познаваш, обаче аз не си спомням да сме се виждали по-рано.

— Досега не сме — навъсено отвърна водачът. — Бъди сигурен, че ако се бяхме срещали, един от нас вече нямаше да бъде тук. Познавам те от онова, дето се говори за теб, и особено от положените ти напоследък усилия да устоиш на напредъка на нашата войска. Що се отнася до мен, аз съм Антонио, командир на дясното крило в левия фланг на имперската армия. Това са моите офицери.

И с небрежен жест махна към бойците зад гърба си. Те реагираха, като се изпъчиха още повече и арогантно вирнаха брадички напред.

Поздравих ги с леко кимване.

— Къде е Клод? — попитах нехайно. — Останал съм с впечатлението, че той беше офицер от същия този сектор.

— Прав си — засмя се насила Антонио. — Беше. В момента е отстранен, докато бъде даден на военен съд, както си му е редът… за некомпетентност!

— За некомпетентност? — повторих като ехо аз. — Хайде сега, господине, не си ли малко рязък? Макар може би Клод лекичко и да е надценил способностите си, не бих казал, че е некомпетентен. Нека уточня, че в края на краищата той си имаше работа със свръхестествени сили, ако ти е ясно за какво става дума.

Докато говорех, драматично разшавах пръсти към Аахз и премахнах маскировката му.

Ченетата на придружаващите офицери увиснаха, което провали ефекта от арогантната им щръкналост. После первектът им се ухили до ушите и те затвориха в унисон уста, за да преглътнат с мъка.

Антонио не се впечатли.

— Да, да — оживено подзе той, като махна с ръка, все едно че гонеше досадна муха. — Получихме доклади, множество доклади за твоята връзка с демоните. Некомпетентността на Клод се състои в катастрофалното подценяване на силите, които са му се противопоставили. Бъди сигурен, че аз няма да бъда обвинен в същата грешка.

— Не разчитай на това, Тони — злобно се обади Аахз. — Ние, демоните, можем да бъдем доста хитри.

Офицерът не му обърна внимание.

— Както и да е, не сме тук, за да си разменяме празни любезности — рече той, като се втренчи остро в мен. — Смятам, че имаме да водим спор относно правото за минаване през това конкретно парче земя.

— Спорим относно вашето право да преминете през кралство Посилтум — поправих го аз.

— Да, да — прозина се Антонио. — Разбира се, ако вие искате да ни попречите да завоюваме Посилтум, за вас най-добре ще е да ни спрете в тази точка.

— Горе-долу и ние така преценихме — съгласи се Аахз.

— Не ми се ще да наблягам много на фактите, господине — усмихнах се, — но ми се струва, че ние и наистина ви спряхме.

— Временно — също се усмихна офицерът. — Аз лично очаквам положението скоро да се промени… да речем, няколко часа след разсъмване? Утре?

— Тук ще бъдем — избуча Аахз.

— Само за момент — прекъснах ги. — Антонио, ти ми се виждаш честен човек. Би ли пожелал да направим нашата кратка среща утре мъничко по-интересна? Да кажем, с едно малко странично обзалагане?

— Какво например? — намръщи се офицерът.

— Ако загубиш утре — внимателно наченах аз, — ще признаеш ли, че поражението на Клод няма нищо общо с някаква некомпетентност, и ще свалиш ли обвиненията срещу него?

Антонио поразсъждава за миг, сетне кимна.

— Става. При други обстоятелства щях да се опасявам каква ще бъде реакцията на моите началници, но аз съм уверен в своята победа. Има неща, срещу които дори един демон не може да устои.

— И какви са те? — провлачи въпроса си Аахз.

— Ще видиш — подсмихна се военачалникът. — Твърде скоро.

С тези думи той се обърна кръгом и закрачи назад, а неговите офицери се помъкнаха подире му.

— Какво мислиш, Аахз?

— Какво мисля ли? — начумери се моят ментор. — Мисля, че взе да ставаш много мекушав, момче. Първо Брокхърст, сега Клод. Да не би тая дивотия „бъди милостив към враговете си“ да е взела да те кефи?

— Имах предвид за утре — бързо поясних аз.

— Не знам, момче — призна Аахз. — Звучеше ми прекалено уверено, за да съм спокоен. Бих искал да зная к’во е онова нещо в ръкава му, за което се предполага, че може да спре дори демони.

— Е — въздъхнах, — навярно утре ще разберем.

ГЛАВА ДВАДЕСЕТ И ПЪРВА:

Само гигант може да се бие с гигант.

X. ПРИМ

На другия ден бяхме все тъй умислени.

Противниците ни определено имаха нещо наум, само дето не можехме да разберем какво точно. През нощта Танда и Брокхърст излязоха на разузнаване и донесоха озадачаващи новини. Имперските войници докарали някакво солидно оборудване, но то било скрито в огромен сандък. Единственото, за което нашите съгледвачи бяха сигурни, беше, че каквото и да е тайното оръжие, то е голямо и тежко.

Гюс предложи да прелети над сандъка, за да надникне набързо вътре, ала ние отхвърлихме идеята. Доколкото обектът бе обграден непрекъснато от множество бойци, нямаше никакъв начин гаргойлът да изпълни незабелязан мисията си. Дори и да използваше листа-невидимка, армията се простираше толкова надалеч, че все някой щеше да го види. Досега бяхме успели да опазим в тайна присъствието на Гюс в своите редици и предпочитахме това да си остане така. Ако ще и да го маскирахме като Аахз или мен, пак щяхме да се издадем, че член от групата ни е способен да лети. Както изтъкна первектът, очертаваше се тази кампания да бъде доста грубиянска и без да предупреждаваме противника какъв е пълният обхват на нашите възможности.

Всичко това беше тактически издържано и неоспоримо логично. И въпреки туй, докато двамата с Аахз стояхме в очакване Антонио да изиграе отварящия си гамбит, то съвсем не ме успокояваше.

— Отпусни се, момче — каза под сурдинка Аахз. — Изглеждаш нервен.

— Ами нервен съм — отсякох в отговор. — Висим тук и чакаме да се бием, а пък не знаем кой или какво ще ни излезе насреща. Надявам се да ми простиш, ако подобна ситуация ме поизправя на нокти.

Напълно съзнавах, че съм ненужно рязък със своя ментор. Аякс и Гюс бяха застанали наблизо; Брокхърст и Танда наблюдаваха за евентуални нови ходове. Единственият член на отбора, на когото тая сутрин не разчитахме, беше гремлинът, ала аз смятах, че не е най-разумното да привлека вниманието на Аахз върху този факт. Предположих, че нашият вечно изплъзващ се приятел е изчезнал нейде заедно с Глийп, тъй като моят любимец също отсъстваше.

Всичко, което можеше да се стори предварително, бе сторено. При все това не се чувствах спокоен.

— Я го погледни от тая страна, момче — изпробва се още веднъж демонът. — Ако не друго, поне знаем срещу какво не сме изправени.

Онова, срещу което не бяхме изправени, бяха войниците. Макар наблизо да се бяха скупчили много от тях, като че ли никой не полагаше каквито и да било усилия да ги организира или въоръжи за битка. С приближаването на уречения час ставаше все по-очевидно, че в задаващата се крамола те ще бъдат само зрители.

— Май бих предпочел да се разправям с войниците — кисело подметнах аз.

— Горе главата, Скийв — сопна се Аахз и ме побутна с лакът. — Каквото е писано да се случи, ей сега ще стане.

Разбрах какво има предвид и това ме обезпокои отново. Време да поразмишлявам над него обаче нямаше. Антонио току-що се бе появил.

Той излезе иззад единия ъгъл на гигантския сандък, дълбоко потънал в разговор с някакъв подозрителен на вид човек с плащ и качулка. Хвърли поглед към нас, усмихна се и весело ни махна.

Ние не му махнахме.

— Момче, тая работа не ми харесва — изръмжа Аахз.

И на мен не ми харесваше, но освен да чакаме, нямахме какво друго да сторим. Антонио приключи разговора си с непознатия мъж, отстъпи заднишком и скръсти ръце на гърдите си. Онзи отпъди с длан някои от войниците кибици настрани, сетне сам направи крачка назад. Изпъна се в цял ръст и започна да ръкомаха насам-натам по твърде озадачаващ начин. Тогава вятърът донесе звука до ушите ми и аз разбрах, че непознатият напява.

— Аахз! — ахнах. — Те си имат собствен магьосник.

— Знам — ухили ми се в отговор Аахз. — Ала от това, което мога да чуя, той ги будалка по същия начин, както ти будалкаше двора в Посилтум. Вероятно не притежава повече магически сили от мен.

Моят ментор още не бе довършил забележката си, когато обърнатата към нас стена на огромния сандък бавно се сниши към земята. От вътрешността на масивния контейнер се показа един дракон.

Сандъкът беше голям — да речем, повече от тридесет стъпки дълъг и двайсет висок, — но като се съди по вида на дракона, вътре той нямаше къде да се извърне.

Беше голям! Искам да кажа, наистина голям!

Вижте какво, аз никога не съм се заблуждавал относно ръста на Глийп. Макар и с десетстъпковата си дължина да ни се струваше едричък тук, на Буна, на Дева бях наблюдавал екземпляри, които го правеха да изглежда малък. В сравнение със звяра обаче, който в момента изникна срещу нас, всички останали бяха направо джуджета.

Беше шанжанирано синкаво-зелен по цялото си телосложение и далеч по-змиеподобен, отколкото драконите, дето бях виждал дотогава. Имаше масивни прилепови криле — тях ги протягаше и свиваше, докато с мъка се изплъзваше от ограничаващия го сандък. От очните му падини излизаше сребрист блясък, който би го уподобил на машина, ако не бяха плавно преливащите движения на мощните му крайници.

За момент бях почти изцяло завладян от прекрасното зрелище, което представляваше, докато се измъкваше на бойното поле. После драконът отметна глава назад, изрева и всичкото ми възхищение се сви, застивайки като ледена топка вътре в мен.

Огромната морда се заизвръща и най-накрая очите й се спряха право върху нас. Сетне той закрачи напред.

— Време е за по-добрата част от мъжеството, момче — пошепна Аахз и ме подръпна за ръкава. — Дай да се измитаме оттук.

— Чакай малко, сър! — изстрелях в отговор. — Забелязваш ли онуй? Какво държи пазачът?

Окото ми бе доловило златист отблясък под слънчевата светлина. Стражът на дракона стискаше в юмрука си един златен медальон, с който принуждаваше звяра да върви напреде.

— Аха! — отвърна Аахз. — И?

— Виждал съм такъв амулет и по-рано! — обясних развълнувано. — С него той влияе върху животното!

Деволът продавач от шарения павилион, откъдето се сдобих с Глийп, носеше подобен медальон. Използваше го да контролира драконите… По-точно още непривързалите се към някого дракони. Привързалите се особи могат да бъдат контролирани от техния собственик без чужда помощ. А пък капризната твар се привързва към теб, когато я нахраниш. По този начин аз се „обогатих“ с Глийп. Нахраних го или нещо такова. Всъщност той сам си отхапа бая голямо парче от ръкава ми.

— Добре де, момче, не стой просто така — ревна Аахз, като прекъсна моя унес. — Вземи го!

Пресегнах се с ума си и докопах медальона. Стражът усети, че той понечи да отлети, и го стисна по-здраво, борейки се с мен за своето притежание.

— Аахз… Не мога да го взема — извиках. — Не го пуска.

— Тогава си плюй на петите, момче — нареди ми менторът. — Кажи на Аякс да очука тоя пазач. А още по-добре кажи на Гюс да стои нащрек заедно с Бърфърт за всеки случай. Аз ще се опитам да заглавичкам дракона.

Една картина проблесна в мозъка ми. Видях отстрани как аз, Скийв, дворцовият магьосник, офейквам на безопасно място, докато Аахз се изправя самичък срещу звяра. Сякаш нещо в главата ми присмехулно ми се озъби.

— Ти отивай! — озъбих се на люспестия.

— Момко, ти да не си…

— Това е моята война и моята работа — викнах му. — Сега се махай.

С тези думи се обърнах да застана лице в лице с наближаващия дракон, без да зная и да се интересувам дали Аахз е последвал нареждането ми. Аз бях Скийв!

Но това беше един ужасно голям звяр! Отново си пробвах късмета с медальона, като едва не вдигнах пазача във въздуха, ала той здраво стискаше своя амулет, крещейки същевременно заповеди на дракона.

Хвърлих нервен поглед към страховитото чудовище, което се носеше срещу мен. Ако се опитам да левитирам от пътя му, то може просто…

— Внимавай, момче — дойде гласът на Аахз току зад гърба ми.

Успях да се извърна наполовина, когато нещо профуча съвсем наблизо и се намърда между мене и приближаващата заплаха.

Беше Глийп!

— Хей, Глийп! — избучах аз. — Бягай назад!

Моят любимец не ми отдели никакво внимание. Застрашаваха господаря му и той смяташе да вземе участие в тази работа, независимо от това какво му нареждах.

Глийп вече не беше послушният игрив компаньон. Настани се пред чудовището, сниши морда до земята и яростно засъска, при което от устата му изскочи дълъг шест стъпки език от пламък.

Ефектът върху големия дракон беше изумителен. Той се наклони и спря, приседна на задника си и любопитно сведе глава към минидракона, който му бе препречил пътя.

Глийп обаче не се задоволи с това, че е възпрял своя противник. Без да обръща внимание на факта, че другият звяр беше над четири пъти по-едър от него, той започна да напредва непоколебимо, оспорвайки правото на съперника си върху бойното поле.

Грамадният дракон примига на парцали, сетне хвърли поглед към пазача си. После пак зяпна надолу към Глийп и заиздърпва глава назад, докато дългият му врат не оформи огромна въпросителна.

Глийп продължаваше да напредва.

Не можех да проумея ситуацията. Дори и чудовището да не умееше да пуска огън (което беше съмнително), бе съвсем очевидно, че то има чисто физическата сила да смачка моя любимец с минимални усилия. И все пак то не правеше нищо, а само се оглеждаше отчаяно наоколо, сякаш бе напълно объркано.

Наблюдавах картината, омагьосан от ужас. Това не би могло да трае дълго. Ако не друго, Глийп вече бе твърде близо до гиганта, за да бъде игнориран. Всеки миг страшилището трябваше да реагира.

Най-накрая, след като погледна за последен път към беснеещия си пазач, големият дракон наистина реагира. С тежка въздишка една от ноктестите му предни лапи се стрелна хоризонтално със замах, който би издънил някоя сграда. Лапата удари Глийп отстрани по черепа и го просна върху земята.

Любимецът ми обаче беше боек и с мъка се изправи на крака, тръскайки глава, като че да я проясни. Преди обаче да успее да поднови агресивната си поза, гигантският звяр протегна врата си надолу, докато мордите им се озоваха една до друга, и започна да мърмори и ръмжи в ухото на Глийп. Моят дракон наклони чело, сякаш го слушаше, сетне „изуууфка“ в отговор.

Настъпи напрегната пауза.

Докато изумените човеци и нечовеци наблюдаваха, двата звяра разговаряха в центъра на бойното поле, прекъсвайки от време на време мърморенето си със струйки дим.

Опитах да се примъкна напред, за да разбера по-добре какво става, обаче големият дракон обърна зло око към мен и пусна струя пламък, която ме задържа на почтително разстояние. Не мислете, че се боях; изглежда, Глийп напълно държеше положението в ръце. Или в нокти, както вероятно бе в случая. Е, винаги бях казвал на Аахз, че моят любимец е много нокталантлив дракон.

Най-накрая гигантът се поизправи, извърна се и величествено напусна полето, без дори да погледне назад, вдигнал внушително високо глава. По тялото му играеха синьо-зелени искри.

И така, без да обръща внимание на гневните викове на войниците, той се върна до сандъка си и се отпусна върху задник, като даде гръб към всичко ставащо наоколо.

Яростта на пазача бе надмината единствено от яростта на Антонио. Той му крещеше с виолетово лице и трескави жестове, докато най-после оня изхлузи контролиращия дракона медальон от врата си, подаде го на офицера и си тръгна. Антонио примигна няколко пъти срещу амулета, сетне го запокити на земята и закрачи след пазача.

На мен друго не ми и трябваше. Като се пресегнах с ума си, бързо накарах златния медальон да долети в шепата ми.

— Аахз… — започнах.

— Не мога да повярвам — промълви моят ментор сам на себе си. — С очите си го видях, но все още не мога да повярвам.

— Глийп!

Любимецът ми пристигна тичешком до мен, напълно разбираемо доволен от собствената си персона.

— Здрасти, приятел! — викнах аз, без да обръщам внимание на неговия дъх, и обгърнах с ръце врата му, за да го прегърна. — Впрочем какво стана там?

— Глийп! — уклончиво отвърна моят звяр и внимателно заизучава един облак.

Ако бях очаквал някакъв отговор, стана ясно, че няма да го получа.

— Все още не мога да повярвам — повтори Аахз.

— Виж, господине — казах му аз и вдигнах медальона нависоко. — Сега няма защо повече да се безпокоим за този или за който и да било друг дракон. Вече сме на печалба!

— На печалба сме — смръщи се первектът. — Само че ще ми направиш ли малка услуга, а, момче?

— Каква услуга, Аахз? — попитах.

— Ако този или пък някой друг дракон се заблуди и се вмъкне в нашия лагер, не го храни! Вече си имаме един и това е всичко, което моите нерви могат да издържат. Става ли?

— Разбира се, Аахз — усмихнах се.

— Глийп! — каза зеленият ми любимец и се потърка в мен за още погалване.

И си го получи.

ГЛАВА ДВАДЕСЕТ И ВТОРА:

Бесът на изгорений демон и в ада няма равен.

К. МАДЪР

Следващият ни военен съвет направи всички предишни да изглеждат малки. Това естествено трябваше да се очаква, тъй като си имахме работа с командира на целия ляв фланг на имперската армия.

Нашата среща се проведе в един павилион, изграден специално за тази цел, и постройката бе претъпкана с офицери, включително и Клод. Да, комай Антонио държеше на думата си, макар той самият в момента да не присъстваше.

Изправени пред подобна група, решихме и ние да покажем малко повече сила. За да постигнем това, бяхме придружавани от Танда и Брокхърст, отвън пък сумтеше Глийп. Все още държахме в резерва Гюс и Аякс, а гремлинът не се бе появявал от сблъсъка между драконите.

Не ми хареса офицерът, с когото в момента си имахме вземане-даване. В неговите уверени, мазни маниери усещах нещо, което ме караше да настръхвам. Силно подозирах, че се е добрал до сегашния си пост, като е изпоотровил своите съперници.

— Значи бихте искали да се предадем… — говореше той замислено, барабанейки с пръсти по масата пред себе си.

— … или да се оттеглите, или да свиете встрани — поправих го аз. — Честно казано, не ни интересува какво ще предприемете, стига да оставите Посилтум на мира.

— Ние наистина обмисляхме дали да не направим точно това — рече командирът, като се облегна назад в креслото си, за да огледа навеса над павилиона.

— Затуй ли цял ден придвижвахте допълнителни войски? — язвително го засече Брокхърст.

— Просто вътрешни работи, уверявам ви — измърка онзи. — Всичките ми офицери са събрани тук и те се боят, че ако ги оставят без надзор, войниците им ще вземат да вършат бели.

— Онова, което моят колега има предвид — вметна Аахз, — е, че ни е трудно да повярваме… че действително възнамерявате да се съгласите с нашите искания.

— Защо не? — сви рамене началникът. — Вие се биете точно за това, нали? Идва един момент, когато командващият трябва да се запита дали няма да му струва повече, ако води битката, вместо да я подмине. Засега вашата съпротива с използване на демони и дракони ни показва, че тази схватка ще бъде наистина трудна.

— Стига да се появи необходимост — намесих се аз, — там, откъдето идват, има още.

— Че ти ни го демонстрира — усмихна се командирът, като махна небрежно с ръка към Танда и розоволикия Брокхърст. — Вещиците и дяволите представляват впечатляващо допълнение към вашата войска.

Видя ми се неблагоразумно да изтъкна, че Брокхърст е имп, а не девол.

— Значи сте съгласни да заобиколите Посилтум? — запита го Аахз на принципа „право, куме, та в очи“.

— Съгласявам се да го обсъдя с моите офицери — поясни военачалникът. — Всичко, за което ще те моля, е да ми предоставиш един от твоите… а-а… помощници.

— Защо? — трепнах. Не ми се нравеше начинът, по който се блещеше в Тананда.

— За да те извести за нашето решение, разбира се — потърка брадичката си оня. — Никой от моите хора не ще посмее да влезе във вашия лагер, ако ще и да му е гарантиран имунитетът на пратеник.

В гласа му се прокрадна някаква лъжлива нотка, която не ми хареса.

— Аз ще остана, Скийв — писа се доброволец Аахз.

Обмислих го. Аахз многократно беше показвал своята способност да се грижи за себе си. И все пак аз не вярвах на командира.

— Само ако склониш да ни дадеш в замяна един от твоите офицери за заложник — отвърнах.

— Вече казах, че никой от… — започна моят опонент.

— Той няма защо да влиза в нашия лагер — обясних. — Може да остане извън войската ни — в края на гората, така че да се вижда откъм твоята страна. Аз гарантирам лично за неговата безопасност.

Имперското началство замислено задъвка устната си.

— Чудесно — рече. — Тъй като ти показа интерес към кариерата му, ще ти дам за заложник Клод.

Младият офицер пребледня, ала дума не продума.

— Съгласен — потвърдих. — Ще чакаме вашето решение.

Направих знак на другарите си и те послушно започнаха да излизат от павилиона. Клод се поколеба, сетне се присъедини към процесията.

Щеше ми се да кажа на Аахз да бъде предпазлив, но прецених, че не бива да го върша. Нямаше да е добре да призная уязвимостта на моя партньор пред командира. Така че вместо това кимнах отсечено на офицерите и последвах съратниците си.

Танда и Брокхърст вече бяха изминали голяма част от пътя към гората. От другата страна Клод ме чакаше да изляза и закрачи до мен.

— Докато разполагаме с подходящ момент — каза надуто той, — бих искал да ти благодаря, загдето се намеси в моя полза пред началниците ми.

— Изобщо не го споменавай — отнесено смънках аз.

— Не, действително — настоя офицерът. — В тези времена рицарството към един противник е нещо рядко. Мисля…

— Виж какво, Клод — изръмжах, — отдай го на изчанченото ми чувство за справедливост. Аз не те харесвам, не те харесах и когато се срещнахме за пръв път, но това не те прави некомпетентен. Неприятен може би да, ала не и некомпетентен.

Държах се по-рязко с него, отколкото възнамерявах, обаче се безпокоях за Аахз.

Като го смъмрих така, той потъна в неловко мълчание, което продължи почти докато стигнахме до дърветата. Тогава се прокашля и пробва още веднъж.

— М-м-м… Скийв?

— Да? — отзовах се рязко.

— Аз… ъ-ъ-ъ… опитвах се да кажа, че съм ти благодарен и ще ти се отплатя по всички разумни начини, които са ми достъпни.

Въпреки моята угриженост предложението му проникна в ума ми като евентуална възможност.

— Дали отговарянето на няколко въпроса попада под рубриката „Разумни“? — подхвърлих с нехаен тон.

— Зависи от въпросите — предпазливо отвърна Клод. — Аз все още съм имперски войн и моите правила за поведение ясно изискват…

— Виж какво ще ти кажа — прекъснах го с нетърпение. — Аз ще те питам, а ти ще решаваш дали можеш да отговориш. Това достатъчно честно ли е?

— Ами така изглежда — призна той.

— Добре — започнах. — Първи въпрос. Мислиш ли, че твоят командир ще заобиколи Посилтум?

Заложникът някое време избягваше погледа ми, сетне енергично поклати глава.

— Не би следвало да отвръщам на подобно питане, но ще го сторя. Нямам усещането, че командирът изобщо го е разглеждал като сериозна възможност, нито пък който и да било офицер под онзи навес. Дори и сред най-преданите му и опитни войски той е известен с прякора Звяра[15]. Мога да те уверя, че не е заслужил това си прозвище, като се е предавал или капитулирал, докато неговата армия все още е била читава.

— Тогава защо си даде труда да участва в тая среща? — подпитах аз.

— За да спечели време — повдигна рамене Клод. — Както забелязаха твоите асистенти, той използва отсрочката, за да съсредоточи войските си. Единственото правило, към което се придържа командирът, е „Победа на всяка цена“. В този случай цената, дето ще плати, изглежда, е неговата чест.

Поразмислих над това за момент, преди да задам следващия си въпрос.

— Клод — внимателно произнесох аз, — ти си заставал срещу нас в боя и познаваш своята собствена армия. Ако предсказанието ти е правилно и Звяра ни нападне с войските си, какви, по твое мнение, са нашите шансове да победим?

— Никакви — отвърна тихо офицерът. — Зная, че може да ти звучи като вражеска пропаганда, но ще те помоля да повярваш в моята искреност. Дори и с допълнителните сили, които показахте тази вечер, задвижи ли Звяра легионите си, те ще ви прегазят. На ваше място щях да се възползвам от прикритието на нощта, за да се измъкна, и не бих се боял, че ще бъда заклеймен като страхливец. Вие сте изправени срещу най-мощната армия, която някога е събирана. Срещу такава угроза няма страхливост, а самосъхранение.

Повярвах му.

Единственият въпрос беше какво да правя със съвета му.

— Благодаря ти за препоръката — рекох церемониално. — Внимателно ще обмисля думите ти. Засега се налага да останеш тука на открито, както обещах; аз трябва да се посъветвам с моята войска.

— Само още нещо — Клод сложи длан върху ръката ми, за да ме задържи. — Ако твоят помощник — онзи, дето не напусна мястото на срещата — го сполети някаква беда, ми се ще да те помоля за едно. Спомни си, че съм бил тук с теб и нямам никакво участие в това.

— Ще си припомня — кимнах му и издърпах ръката си. — Но ако Звяра се опита да упражни насилие върху Аахз, се обзалагам, че ще поиска да не го е правел.

Когато се обърнах да потърся моя отбор, желаех да се чувствам толкова уверен, колкото звучах.

* * *

Танда с готовност дойде при мен, щом улових погледа й и направих знак да се отдели от останалите.

— Какво има, Скийв? — попита тя, когато се отдалечихме под сенките. — Да не се безпокоиш за Аахз?

Безпокоях се, ала все още не исках да си го призная. Нощта вече бе почти отминала без никакви признаци за движение или някаква дейност вътре в павилиона. Аз продължавах да се вкопчвам във вярата си в первекта. Понеже това не ми свърши работа, насочих моята мисъл към други упражнения, та да я отвлека от безплодната тревога.

— Аахз може да се погрижи за себе си — грубо казах накрая. — Има нещо по-разумно, за което искам да узная твоето мнение.

— Какво? — зеленокосата леко повдигна глава.

— Както знаеш — започнах помпозно, — аз не мога да виждам магиите за преобразяване, които извършвам. Въпреки че всички други се заблуждават, тъй като сам съм направил вълшебството, все още продължавам да възприемам обектите в истинската им форма.

— Не го знаех — отбеляза тя. — Но нищо, продължавай.

— Е, мисля си, че ако непременно трябва да се бием с армията, бихме могли да използваме допълнителни войски. Имам една идея, обаче се нуждая да ми кажеш дали наистина действа.

— Добре — кимна Танда. — И каква е идеята?

Понечих да подновя моето слово, но сетне осъзнах, че просто отлагам. Вместо туй затворих очи и съсредоточих мисълта си върху малката горичка пред нас.

— Хей! — викна момичето. — Това е страхотно.

Отворих клепачи, като внимавах да поддържам магията.

— Какво виждаш? — попитах напрегнато.

— Цяла сюрия демони… о-оп… Искам да кажа, перверти — отвърна тя радостно. — Имат толкова мечове и копия, че мязат на таралежи. Жестоко е!

Номерът се беше получил. Излязох прав, като предположих, че магията за преобразяване може да действа върху всяко живо същество, а не само върху хора и зверове.

— Никога не съм наблюдавала нещо подобно — дивеше се Танда. — Ами можеш ли да ги накараш да се движат?

— Не знам — признах. — Аз просто…

— Шефе! Хей, шефе! — разкрещя се Брокхърст, търчейки с все сила към нас. — Идвай бързо! Трябва да го видиш!

— Какво има? — извиках аз, но импът вече бе свърнал обратно и се носеше към края на гората.

Внезапен страх сграбчи сърцето ми.

— Хайде, Танда — изръмжах и забързах нататък.

Докато стигнем последните дървета, там се беше събрал целият отбор и всички говореха развълнувано.

— Е, какво има? — лавнах пак, когато се присъединих към тях.

Четата замлъкна, избягвайки погледа ми. Брокхърст вдигна ръка и посочи оттатък ливадата.

Там на фона на огромен огън забелязах Аахз — провиснал на врата си от една грубо скована бесилка. Тялото му бе отпуснато и безжизнено и той бавно се въртеше на края на въжето. В краката му се бяха скупчили група войници, за да вкусят зрелището.

Заля ме вълна от облекчение и взех да се хиля истерично. Бесилка! Само ако знаеха!

По лицата на войската ми се изписа тревога, докато в потресено мълчание наблюдаваха моята реакция.

— Не се безпокойте! — успях да си поема дъх аз. — Нищо му няма!

В началото на своята кариера с Аахз бях открил, че човек не може да убие демоните, като ги обеси. Вратните им мускули са прекалено здрави! Могат да си висят цял ден, без да им прилошее от умора. Това, разбира се, го бях научил с пот на челото един ден, когато ние…

— Поне имат благоприличието да изгорят тялото — промърмори Клод нейде близо зад мен.

Смехът ми застина в гърлото.

— Какво? — викнах аз, като се извъртях.

И наистина войниците бяха прерязали въжето и сега мъкнеха „трупа“ на Аахз към огъня с явното намерение да го хвърлят вътре.

Огън! Това вече бе нещо съвсем различно. Пламъците му бяха едно от оръжията, които действително можеха да убият моя ментор — по-лошо от…

— Аякс! — креснах. — Бързо! Спри ги да не…

Твърде късно.

Подхвърлен от войниците, Аахз се издигна над ревящите огнени езици. Последва краткотраен светлинен взрив, сетне нищо.

Замина си! Аахз!

Стоях, втренчен в кладата, и не вярвах. Потресът ме направи безчувствен към всичко друго, а умът ми не побираше загубата.

— Скийв! — рече Танда в ухото ми, полагайки длан върху моето тръпнещо рамо.

— Остави ме сам! — изграчих.

— Но армията…

Момичето позволи на думата да заглъхне, ала тя оказа своето въздействие. Полека взех да осъзнавам света около мен.

Легионите ни бяха дали отговора си и се събираха за битка. Барабаните им гърмяха, приветствайки изгряващото слънце, което се отразяваше в полираните оръжия, подредени срещу нас.

Армията! Те го бяха сторили!

Премерено бавно се извърнах към Клод. Той се присви, уплашен от погледа ми.

— Спомни си! — викна отчаяно. — Нямам нищо общо с…

— Помня — отсякох студено. — И това е единствената причина да те пусна да си вървиш. Обаче ще ти дам съвет: избери друг път, а не да се присъединиш към имперските войски. Опитах се да бъда благ с тях, но щом настояват да имат война, да не съм Скийв, ако не им я предложим!

ГЛАВА ДВАДЕСЕТ И ТРЕТА:

Какво е туй, да не са китайски пожарникарски упражнения?

СУН ДЗЪ

Нито видях къде отиде Клод, след като престанах да му говоря, нито ме интересуваше. В момента изучавах противниковата армия с ново око. До този миг бях мислил дефанзивно, съставяйки планове за оцеляване. Сега вече разсъждавах като агресора. Легионите бяха в стегнат блоков строй с три до четири карета дълбочина и може би петнайсет широчина. Събрани заедно, те излъчваха страховито впечатление за мощ, за неустоима сила, която никога няма да отстъпи назад.

Това чудесно ме устройваше. Всъщност исках малка презастраховка, че те не биха се оттеглили скоро.

— Аякс! — викнах, без да обръщам глава.

— Тук съм, младо! — отвърна стрелецът близко до мен.

— Черньо може ли да изпраща твоите послания отвъд техния строй?

— Мисля, че да — провлече глас Аякс.

— Твърде добре — навъсено казах аз. — Същото упражнение като в първата битка, но този път не се цели в каруците. Трябва ми огнен полукръг зад последните им редици.

Както и по-рано, щом старецът започна да пуска стрела след стрела, тетивата ритмично запяха „дзъннн… дзъннн“. Сега обаче изглеждаше, че снарядите пламват много по-лесно.

— По-кротко, младо — предложи Аякс. — Изгаряш ги, преди да са стигнали земята.

Прав беше. Или бях застанал точно върху някоя силова линия, или гневът ми бе засилил моята енергия. На каквото и да се дължеше причината, изведнъж открих, че имам на разположение невероятно количество енергия.

— Съжалявам, Аякс — викнах аз и отклоних част от ума си встрани от точката на запалване. После се обадих: — Танда! Изтичай назад и доведи Глийп.

Имах предчувствието, че моят любимец може да ми свърши работа, преди разправията да приключи.

Челната редица на армията започна да напредва в такт с ритмичното бумтене на барабаните. Не им обърнах внимание.

— Брокхърст!

— Тук, шефе! — отвърна импът, като застана до мен.

— Забеляза ли вече командира?

— Още не — долетя горчивият отговор. — Навярно се е забил нейде назад в средата на войската.

— Добре, изкачи се на някое дърво и виж дали можеш да го откриеш — заповядах му.

— Веднага, шефе! Щом го забележа, искаш ли да му видя сметката?

— Не! — реагирах мрачно. — Ела и ми докладвай. Бих желал аз да се разправям с него.

Челната редица все още напредваше. Реших, че ще е за предпочитане да сторя нещо по въпроса. С един замах на ума ми запалих ливадата пред центъра на редицата. Изправените пред тази бариера карета спряха на място, а дясното и лявото крило продължиха своето движение напред.

— Глийп! — долетя познат глас, придружен от още по-позната струя лош дъх.

— Ние дойдохме! — ненужно оповести Танда.

Не им отделих веднага внимание и се заех да изучавам обстановката. Зад имперските формирования се издигаха ленти бял дим, показващи, че Аякс почти е приключил задачата си. Скоро армията щеше да бъде отрязана от всяко отстъпление. Време беше да започна да мисля за нашата атака. Първото нещо, от което се нуждаех, бе повече информация.

— Гюс! — рекох угрижено. — Искам да прелетиш бързичко над техните редици. Виж дали ще успееш да намериш някое място, където да пуснеш Бърфърт, но така, че да може да нанесе истинска вреда.

— Незабавно, шефе — изхриптя гаргойлът и тежко затрополи напред.

— Чакай малко — спрях го, тъй като ми беше хрумнала една мисъл. — Танда, у теб ли е още онзи лист-невидимка?

— Ей го тук! — ухили се тя.

— Добре — кимнах. — Боецо, вземи листа. Дръж го пред себе си колкото можеш по-дълго, докато ги оглеждаш. Няма никакъв смисъл да привличаш огъня, ако не ти се налага.

Гаргойлът пое рулото с недоволно свиване на раменете.

— Щом казваш, шефе — промърмори той. — Само че те надали могат да ми сторят нещичко.

— Въпреки това го използвай — наредих му аз. — Хайде тръгвай.

Гюс подскочи тежко във въздуха и се понесе над ливадата с бавни махове на масивните си криле. Беше ми трудно да повярвам, че толкова голямо и направено от камък чудовище може да лети, но го виждах с очите си. Може би се осланяше на левитацията.

— Всичко е запалено, младо — изкиска се Аякс, като прекъсна мислите ми. — Мога ли да сторя още нещо за теб?

— Не точно сега, Аякс — отговорих, — обаче стой наблизо.

Бях щастлив, че тази част от моята концентрация вече е свободна. Следващият фокус щеше да ми отнеме всичката енергия, която успеех да насъбера.

Съсредоточих ума си върху тревата пред наближаващото ляво крило. Като доказателство за ефективността на моите усилия тоя сектор от редицата закова на място.

— Иха-а-а! — възкликна Танда с истинско възхищение. — Това си го бива.

Ефектът, който целях, беше да накарам тази трева да прерасне в армия от импове, надигащи се от земята, за да противостоят на имперските войни. В случая вместо демони избрах импове, защото са по-ниски и поради туй изискват по-малко енергия за поддържане на илюзията.

Каквото и да постигаха в действителност магичните ми усилия, то бе достатъчно да накара солдатите да реагират. След като офицерите им изкрещяха няколко заповеди, войниците хвърлиха безредно множество копия на тревата пред тях. Разбира се, оръжията нямаха никакъв ефект срещу противник фантом.

— Слушай, младо — побутна ме внезапно Аякс. — Искаш ли да направя нещо за тез типове, дет’ стрелят по нашия гаргойл?

Извърнах се леко, за да разбера докъде е напреднал Гюс. Летящата фигура тъкмо минаваше над войските в центъра, същите ония войски, които моят огън задържаше на място. Сега аскерите можеха да забележат фигурата зад листа-невидимка и вече реагираха със завиден професионализъм.

Лъконосците от съответното формирование трескаво пускаха стрели по странния силует, който отведнъж се бе появил над главите им, а техните другари полагаха максимум усилия да стигнат до гаргойла, като хвърлят по него копия.

Видях всичко това само с един поглед. Видях обаче и още нещо.

— Почакай минута, Аякс — наредих. — Я гледай!

Изстреляните и хвърлените от централната редица оръжия падаха към земята в гъсто строените подразделения на войските, които все така очакваха заповеди. Няма нужда да обяснявам, че това не беше добре прието — още повече че до момента те не можеха да видят истинската мишена на техния челен отряд. Сигурно им се струваше, че по някаква магия или обсебени от демони, съюзниците им изведнъж са се обърнали и са взели да ги обстрелват.

Няколко карета започнаха да отвръщат на стрелбата, като заповядаха на подчинените си лъконосци да се включат в действие. Други вдигнаха своите щитове и тръгнаха напред с извадени мечове.

Резултатът беше пълен хаос, понеже войските от центъра се опитваха да се защитят от атаката на собствените си подкрепления.

Имайте предвид, че не го бях планирал по тоя начин, но спешно се възползвах от ситуацията. Щом присъствието на един гаргойл може да причини такава суматоха, помислих си аз, няма да е лоша идея да повдигнем още малко залога.

С бързо бръсване на ума ми промених външния вид на Гюс. Сега точно над центъра им се рееше голям дракон. Ефектът си заслужаваше да се види.

Аз обаче не си позволих лукса да наблюдавам. В тези няколко момента бях научил нещо и исках да го изпробвам.

Разтворих във въздуха моята армия импове, а сетне я материализирах отново — не пред войските, ами насред тях! Това хвърли подразделенията в пълен безпорядък. Когато войниците удряха или замеряха илюзорните фигури, най-често вместо врага уцелваха своите другари.

Ако туй продължеше, скоро щяха да бъдат твърде заети да се бият един с друг, за да ни безпокоят.

— Шефе! — извика Брокхърст, носейки се като стрела към мен. — Забелязах командира!

— Къде? — попитах мрачно и се опитах да не изключвам вниманието си от разгарялата се на ливадата битка.

Импът посочи с ръка.

Наистина! Там беше Звяра, който крачеше гневно от формирование към формирование, мъчейки се да възстанови реда във войската си.

Чух издайническия шепот от издърпването на стрела от колчана.

— Аякс! — ревнах аз. — Не стреляй. Той е мой… само мой!

И щом казах тези думи, разтворих всички импове, които бяха близо до Звяра, и вместо това промених чертите на лицето му така, че той заприлича на Аахз.

Шашардисаните солдати видяха как сред тях се появи един демон, размахал меч — демон от оня вид, за който те знаеха, че може да бъде убит. Повече подкокоросване не им трябваше.

За миг мярнах стреснатото изражение на Звяра, преди войските му да се скупчат около него, после цяла гора от униформи го затули от погледа ми.

— Задачата е изпълнена, шефе — обяви Гюс, като възникна до мен. — Каква е следващата?

— Ти… к’во търсиш… — запелтечих аз.

Бях забравил, че при завръщането му листът-невидимка ще скрие гаргойла от нашите очи. Внезапната му поява ме сконфузи.

— Бърфърт ще дойде, веднага щом приключи с обсадното им оборудване — продължи Гюс, размахвайки каменна десница към врага.

Погледнах оттатък ливадата. Прав беше! Тежкото оборудване, което бе подредено зад армията, сега беше потънало в пламъци.

Сетне забелязах още нещо.

Войските вече не се биеха едни с други. Със сепване осъзнах, че между уреждането на сметките ми със Звяра и появата на Гюс бях забравил да поддържам отрядите от импове! При отсъствието на някакъв видим противник имперските сили очевидно се бяха осъзнали и кръжаха насам-натам, опитвайки се да възстановят формированията си.

Не след дълго щяха да бъдат готови отново да атакуват.

— Какво ще правим сега, шефе? — попита нетърпеливо Брокхърст.

Добър въпрос. Реших да поувъртам, докато се пробвам да измисля отговор.

— Ще ви начертая една схема. Някой да ми даде меч.

— Ето, момче. Използвай моя — отвърна Аахз, като ми протегна оръжието.

— Благодаря — рекох разсеяно. — Вижте, тази линия тук е тяхното главно формирование. Ако ние… Аахз!?

— Здрав и читав — ухили се моят наставник. — Съжалявам, че закъснях.

Аахз си беше! Стоеше си, спокойно скръстил ръце, сякаш през цялото време е бил част от нашата група. Реакцията на колегите обаче показваше, че те са изненадани не по-малко от мен от неговото появяване.

— Но ти… — заекнах аз. — Огънят…

— О-о-о, това ли? — сви рамене люспестият. — Щом разбрах какво правят, използвах И-скачача, за да се прехвърля в друго измерение. Единственият проблем беше, че още не бях успял да възстановя настройката, и ми излезе душата, докато намеря пътя обратно към Буна.

Облекчението ме заля като студена вълна. Аахз беше жив! И — много по-важно — бе тук! Изгледите за развоя на битката изведнъж взеха да ми се струват доста по-добри.

— Какво ще правим сега, сър?

— Не знам защо питаш мен, Скийв — невинно примигна насреща ми моят ментор. — Струва ми се, че до момента и сам се справяш чудесно.

Страхотно! Тъкмо когато ми трябваше съвет, получавах комплименти.

— Виж бе, Аахз — започнах нахъсено. — Очаква ни битка, която…

— Шефе! — прекъсна ни Брокхърст. — Там нещо става!

Със свито сърце се обърнах и пак проучих положението.

На сцената се бе пръкнала нова фигура, ако се съди по външния й вид — началник някакъв. Той енергично крачеше пред войската, като ту крещеше, ту размахваше ръце. По петите му вървяха ято офицери, които си мърмореха под нос и кършеха пръсти.

— Това пък какво ли е? — промълвих полу на себе си.

— Момче, стегни се — посъветва ме демонът. — Ако съм чул добре, новината е лоша.

— Хайде сега, Аахз — изпъшках. — Как е възможно нещата да станат по-лоши, отколкото вече са?

— Лесно — сопна ми се той. — Онова там е върховният командващ на имперската армия. Дошъл е да открие какво пречи на напредъка на левия му фланг.

ГЛАВА ДВАДЕСЕТ И ЧЕТВЪРТА:

… и тогава си рекох: „Защо ми трябва да го разделям на две?“

Г. МАУЗЕР

Върховният командващ се казваше Големия Юлий и бе съвършено различен от това, което бях очаквал.

Най-напред, когато поиска военен съвет, сам дойде при нас. Придружаван от пълния състав на офицерския си антураж, той извървя целия път през ливадата, за да спре току пред първите дървета. Невъоръжен. Нещо повече, всичките му офицери — вероятно по негово настояване — също не носеха оръжия.

Видя ми се напълно лишен от арогантността, която така преобладаваше у другите военачалници, с които си бяхме имали работа. После ни покани в обширната нова палатка — бе я издигнал насред ливадата специално за срещата. Като го представях на членовете на моята войска, забелязах, че се отнася с голямо уважение към тях и изглеждаше истински доволен да се запознае с всекиго от екипа, дори и с Глийп.

На тази среща участвахме с целия си отбор. Бяхме преценили, че ако някога трябва да покажем нашите максимални сили, сега е моментът.

В изненадващ пристъп на щедрост Аахз отвори виното и сервира пиене на всички присъстващи. Малко го заподозрях. Первектът не би се отказал да сипе нещо в питието, за да спечели една битка. Но когато улових погледа му и повдигнах вежда, ми отвърна с леко завъртане на главата. Явно тоя рунд го играеше честно.

Сетне се заехме с работа.

Големия Юлий ни изслуша с внимание и възхита. Щом приключихме, той въздъхна и помръдна рамене.

— Съжалявам — рече, — ама не мога да го сторя. Ние просто трябва да напредваме, не разбирате ли? Армиите са за това!

— А не можете ли известно време да напредвате в друга посока? — запитах с надежда.

— Ох-леле! — възкликна командващият, като протегна ръце в защитен жест. — Какво си мислите, че имам тук, гении ли? Туй са войници. Движат се по права линия, ако схващате какво ви говоря.

— Е, налага ли се да се движат толкоз енергично? — промърмори Аахз. — Не оставят много нещо зад себе си.

— Как да ви кажа? — поклати глава Големия Юлий. — Те са добри момчета. Вършат си работата. Понякога малко се увличат… както Звяра.

Бях се надявал да избегнем темата за този тип, но след като се отвори дума, реших да цепя направо.

— Слушай… ъ-ъ… Юлий — наченах.

— Големи Юлий! — изръмжа един от офицерите с крайчеца на устата си.

— Да, Големи Юлий! — поправих се набързо. — Става въпрос за Звяра. Ъ-ъ-ъ… той беше… така де… аз исках…

— Изобщо не го споменавай — махна с ръка военачалникът. — Желаеш ли да чуеш истината? Ти ми направи услуга.

— Тъй ли? — примигнах.

— Звяра беше започнал малко да ме ядосва, разбираш ли? — командващият сбърчи нос. — Взе да става твърде амбициозен.

— В такъв случай… — усмихнах се.

— И все пак… — продължи Юлий — това е лош начин да си отидеш. Насечен на парчета от собствените ти хора. Не бих искал да ми се случи на мен.

— Да беше го дал да го излапат драконите — безцеремонно издрънка Аахз.

— Кого, Звяра ли? — намръщи се имперското началство. — Да го излапат драконите? Защо?

— Защото тогава и той би могъл малко да се ядоса!

Явно се предполагаше, че това е смешно, тъй като Аахз внезапно избухна в кикот, както често правеше при своите шеги. От яд Танда завъртя очи.

Големия Юлий изглеждаше леко озадачен. Хвърли ми един поглед и аз вдигнах рамене да покажа, че също не схващам за какво става дума.

— Той е чудноват — заяви Юлий и мушна обвиняващо пръст към первекта. — Защо такова свястно момче като теб се мотае със странни хора? А?

— Война е — казах извинително. — Нали знаеш оня лаф какви странни люде можеш да откриеш сутрин рано в леглото си?

— Ти май доста добре се уреждаш в туй отношение? — намигна военачалникът и сетне се облещи похотливо към Танда.

— Шефе, искаш ли да го очистя? — попита Брокхърст, като заканително пристъпи напред.

— Видя ли! — избухна Големия Юлий. — Ето кое имах предвид. Това изобщо не е начин да изучиш военния занаят. Гледай сега, господине. Защо не ми дадеш да те настаня на работа, а? Какво ще кажеш?

— А по каква таблица плащате? — полюбопитства Аахз.

— Аахз! — намръщих се аз и после се извърнах към събеседника си. — Съжалявам, но ние вече си имаме работа… да защитаваме Посилтум. Оценявам предложението ти, обаче не искам да оставям недовършена задача.

— Аз какво ви разправях? — кимна Юлий към своите офицери. — Всичкият добър материал се оказва ангажиран. Вие защо не можете да ми доведете такива новобранци?

Тези думи бяха много ласкателни, но моя милост упорито се придържаше към целта на нашата среща.

— М-м-м… Юл… исках да кажа, Големи Юлий — продължих, — става въпрос за отбраната на Посилтум. Не бихте ли могли да си намерите някъде друго кралство за атакуване? На нас наистина не ни се ще да се бием с вас.

— На вас не ви се щяло да се биете? — взриви се саркастично командирът. — Вие си мислите, че на мен ми се ще да се бия? Мислите си, че ми харесва да правя това, за да си вадя хляба? Мислите си, че на моите момчета им е приятно през цялото време да убиват и да завоюват?

— Ами… — започнах тактично аз.

Юлий обаче не слушаше. Скочи от своето място и закрачи напред-назад, жестикулирайки яростно, та да подчертае думите си.

— Кои са тия тупани, дето искат да се бият? — запита той риторично. — Аз да ви изглеждам откачен? Нашите момчета да ви изглеждат откачени? Всички смятат, че имаме някаква шантава идея, която ни кара да продължаваме. Въобразяват си, че на света не ни трябва нищо друго, освен да маршируваме в потни брони и да си заточваме мечовете върху шлемовете на разни хора. И ти така си мислиш, нали? А? Не е ли тъй?

Това последното ми го изкрещя право в очите. Но на мен вече ми беше писнало да ми крещят.

— Да! — ревнах вбесен. — Точно туй си мисля!

— Ами — намръщи се Юлий — бъркаш, понеже…

— Мисля си това, защото ако не ти беше приятно да го правиш, нямаше да го правиш! — продължих, като също станах на крака.

— Просто ей тъй! — извика язвително командващият. — Просто спираме и се разотиваме.

Той се извърна към своите офицери:

— Скийв смята, че е лесно! Чувате ли го? Всеки от вас, който не желае да се бие, просто да престане. А? Просто ей така.

Откъм хората му се понесе дружно ниско хихикане. Въпреки по-раншното ми гневно избухване открих, че започнах да му вярвам. Колкото и невероятно да изглеждаше, на Големия Юлий и на неговите люде не им харесваше да бъдат войници!

— Съмняваш ли се, че ако можехме, нямаше да приключим с това? — отново ми заговори той. — Бас държа, че в цялата ми армия няма нито един човек, който не би си отишъл, стига да бе сигурен, че може да се отърве безнаказано.

От редиците на офицерите му отново се разнесе одобрително мърморене.

— Нищо не разбирам — казах аз, като поклатих глава. — Щом вие не искате да се бием и ние не искаме да се бием, какво правим тук?

— Ти някога чувал ли си за лихвари акули? — запита Юлий. — Знаеш ли нещичко за организираната престъпност?

— Организирана престъпност? — примигах на парцали.

— Това е нещо като държавно управление, господине — подсказа ми Аахз. — Само че е по-ефективно.

— По-добре приеми, че е „по-ефективно“ — кимна военачалникът. — Ето какво правим тука! Аз и момчетата имаме такъв списък от комарджийски дългове, че няма да повярваш. И един вид си ги отработваме, като им заплащаме в земя, разбираш ли ме?

— Ти още не си ми отговорил на въпроса — настоях. — Защо просто не приключите?

— Да приключим? — Юлий изглеждаше действително изумен. — Скийв, ти май се шегуваш. Ако напусна, преди да съм се издължил, те ще ми счупят крака. Туй ясно ли ти е?

Вълчата му усмивка не оставяше никакво съмнение, че съответните главорези биха направили нещо далеч по-фатално и по-болезнено, отколкото само да му счупят някой крак.

— Същото е и с момчетата тук. Така ли е, момчета? — и той махна с ръка към офицерите си.

В отговор на жеста му последва енергично кимване.

— Би трябвало да видиш какъв тип използват да им събира парите. Ти, момко, може и да си добър магьосник там, откъдето идваш. Но това — и командирът целият потрепери, — повярвай ми, не ти трябва да го виждаш.

Знаейки колко корав е Големия Юлий, му повярвах.

А той ми отправи една топла усмивка и обви с ръка раменете ми.

— Ето защо ще бъда наистина съкрушен да те убия. Схващаш ли?

— Ами — започнах аз — ти няма защо… ДА МЕ УБИЕШ?

— Точно така — живо кимна Юлий. — Бях сигурен, че ще ме разбереш. Работата си е работа, дори когато ти е адски неприятно да я вършиш.

— Уау! — прекъсна ни Аахз, държейки едната си опъната длан върху другата под формата на неправилно Т.

— Задръж малко! Нещо да изпускаш предвид, Шмули?

— Казва се „Големи Юлий“ — смъмри го някой от стражите.

— Не ми пука, та ако ще да се нарича и Великденско агне! — озъби му се моят ментор. — Въпреки това той изпуска нещо.

— И какво? — запита командващият.

— Нас — прокашля се Аахз, сетне посочи нашия отбор. — Като оставим настрани дребната подробност, че Скийв е магьосник и не е толкова лесно да бъде убит, той има приятели. Ти какво си мислиш, че ще правим, докато се опитваш да унищожиш водача ни?

Целият отбор пристъпи леко напред. Никой не се усмихваше, даже и Гюс. Макар да ми бяха другари, които познавах и обичах, признавам, че действително изглеждаха много жестоки. Изведнъж се почувствах твърде щастлив, че са на моя страна.

От друга страна, Големия Юлий не се впечатли.

— Няма спор — произнесе. — Лично аз очаквам да умрете заедно с вашия водач. Е, освен ако сте наистина добри в бягането.

— От какво да бягаме? — изръмжа Гюс. — Продължавам да мисля, че ти нещо не си доогледал. По мои сметки ние разполагаме с числено превъзходство. Дори и да бяхте въоръжени…

Върховният командващ го прекъсна със смях. Спокоен, уверен смях, към който никой друг не се присъедини. После смехът му секна и той се приведе напред, яростно намръщен.

— Смятам да го кажа само веднъж, така че всички вие слушайте внимателно. Големия Юлий не е стигнал на мястото, където е днес, като е пропускал да види нещо. Въобразявате си, че имате числено превъзходство? Може би ще е по-разумно да преброите отново.

Без да отмества поглед от нас, той направи късо, рязко движение с десницата си. При сигнала един от стражите му дръпна някакво въженце и стените на палатката паднаха на земята.

Отвън стояха войници. Те не бяха там, когато влязохме вътре, но сега ги имаше. Леле, какви момчета бяха! Ред след ред заобикаляха отвсякъде голямата палатка, като най-близките бяха просто на една ръка разстояние. Предните три реда се състояха от стрелци с поставени стрели и опънати тетива, прицелили се в нашия отбор.

С внезапна студена яснота осъзнах, че ей сега ще се мре. Цялата среща се оказа капан, и то добър. Достатъчно добър, та всички ние да умрем само ако пошавнем. Дори не можех да се залъгвам, че съм в състояние да спра толкова много стрели, пуснат ли ги наведнъж. Гюс може би щеше да оцелее след залпа, а пък останалите да скочат навреме в друго измерение и да се спасят, но аз се намирах прекалено далеч от Аахз и И-скачача, за да избягам.

— Аз… ъ-ъ-ъ… мислех, че военните съвети се изключват от бойните действия — рекох предпазливо.

— А също така не съм стигнал на мястото, където съм днес, с честна игра — помръдна рамене Големия Юлий.

— Знаеш ли к’во — провлече думите си Аахз, — за човек, който не желае да се бие, ти водиш твърде мръсна война.

— Какво мога да кажа? — запита имперският военачалник и безпомощно разпери ръце. — Това си е работа. Повярвайте ми, ако съществуваше някакъв друг начин, щях да го използвам. Но положението е такова, че…

Гласът му заглъхна и той започна да повдига своята десница. С ужас разбрах, че когато тя се спусне надолу, ще се спусне и завесата.

— Колко време имаме, за да намерим друг начин? — озърнах се отчаяно.

— Никакво — въздъхна Големия Юлий.

— И НЕ НИ И ТРЯБВА! — ревна гръмогласно Аахз с изненадващо ликуване.

Всички очи се извърнаха към него, включително и моите. Беше се ухилил широко и се вслушваше в онова, което гремлинът му шепнеше на ухото.

— Това пък какво означава? — повелително запита върховният командваш, бърчейки нос. — И откъде се появи туй малко синьо приятелче? А?

Той впи поглед в заобикалящите ни войници, които започнаха да се споглеждат взаимно, явно смутени.

— О, това е гремлин — уведоми го Аахз, като плъзна дружески ръка около раменете на своя довереник. — И ми се струва, че той разполага с отговор на нашите проблеми. Всички наши проблеми. Разбираш ли какво имам предвид?

— Какво има предвид? — начумери ми се Юлий. — Ясно ли ти е какви ги приказва?

— Аахз, кажи му — заповядах уверено, чудейки се през цялото време що за решение би съумял да намери моят ментор от тази бъркотия.

— Големи Юлий — усмихна се первектът, — какво ли биха могли да направят тия ваши лихвари акули, ако ти и твоята армия просто изчезнете?

* * *

И така, колкото и да е невероятно, всичко приключи.

Не с фойерверки, взрив или битка. А като много неща в моя живот — също тъй ненормално и импровизирано, както бе започнало.

И когато свърши, почти ми се искаше да не е свършвало.

Защото тогава трябваше да се сбогувам с отбора.

Сбогуването с отбора се оказа по-трудно, отколкото някога си бях представял. През цялото ми планиране някак си не бях престанал да обмислям възможността да се върна победоносно от войната.

Въпреки първоначалните ми ядове с тези съратници открих, че доста съм се привързал към всеки един от тях. Би ми се искало да ги задържа мъничко по-дълго, но това щеше да е невъзможно. Следващата ни спирка бе столицата, а те щяха да ми дойдат малко в повече за обяснение.

Освен туй, както изтъкна Аахз, щеше да бъде лошо за бойния дух да позволя на войниците да разберат колко високо е оценен техният командир, особено когато неговото заплащане е изключително непропорционално на собствените им възнаграждения.

Следвайки съвета му, платих лично на всекиго от четата. Щом привърших обаче, установих, че думите някак странно не ми достигат. И отборът още веднъж ми се притече на помощ.

— Е, шефе — въздъхна Брокхърст. — Струва ми се, че това беше. Благодаря за всичко.

— Беше истинско удоволствие да работя за теб — обади се Гюс. — Парите са хубаво нещо, но според мен Бърфърт и аз ти дължим още нещичко, загдето ни измъкна от онзи помиярник. Ако някога ти потрябва услуга, потърси ни.

— Младо — рече Аякс, като се прокашля, — напоследък се движа много, та не е тъй лесно да ми влезеш в дирите. Ако някой път попаднеш натясно и мислиш, че мога да ти сложа едно рамо, просто изпрати съобщение до Пазара на Дева и аз скоро ще пристигна.

— Не смятах, че толкова често посещаваш тоя Пазар — изненадах се от своя страна.

— Обикновено не е често — призна стрелецът, — ама сега ще наминавам… За всек’ случай.

Тананда подхвърляше монетата си във въздуха и я улавяше с дълго упражнявана лекота.

— Не би следвало да я взимам — въздъхна тя. — Но едно момиче трябва да яде.

— Ти си я заработи — настоях.

— Да, вярно. Предполагам, че ще потегляме — зеленокосата кимна на останалите. — Пази се, хубавецо.

— Ще се върнеш ли? — попитах припряно.

Танда направи гримаса.

— Не мисля — рече лукаво. — Ако Гримбъл ни види заедно…

— Имах предвид някога — поясних.

Тя моментално просия.

— Разбира се, Скийв — намигна ми. — Няма да се отървеш толкоз лесно от мен. Кажи довиждане на Аахз от мое име.

— Кажи му довиждане сама — промърмори Аахз, като излезе от сенките.

— А, ето те и теб! — ухили се девойката. — Къде е гремлинът? Стори ми се, че вие двамата си приказвахте нещо преди малко.

— Приказвахме си — потвърди люспестият и се огледа. — Не разбирам. Само преди минута беше тук.

— Все едно, че не съществува, нали, Аахз? — предположих невинно.

— Виж какво, момче!… — започна гневно моят ментор.

Отборът избухна в дружен смях. Той се извърна към тях, за да им отговори съсичащо, но блесна силна светлина и те изчезнаха.

Стояхме мълчаливо заедно няколко мига, взирайки се в празното пространство. Сетне Аахз плъзна ръка около раменете ми.

— Добър отбор бяха, момче — въздъхна той. — Сега се стегни. Триумфиращите генерали нямат край очите си мокри вадички. Лошо е за имиджа.

ГЛАВА ДВАДЕСЕТ И ПЕТА:

Всички ли са щастливи?

МАКИАВЕЛИ

Двамата с Аахз влязохме в столицата начело на ликуваща тълпа посилтумски граждани.

На практика бяхме завлечени пред двореца от тласкащата ни напред навалица. Приветствията бяха невероятни. Хвърляха или разстилаха по нашия път цветя и други по-трудно разпознаваеми предмети, които правеха стъпването достатъчно несигурно, така че нееднократно се плашех, че мога да падна и да бъда прегазен. Във всеки случай хората изглеждаха изключително доволни, че ни виждат. Но тъй или иначе пъстрата триумфална процесия бе почти толкова потенциално застрашителна за живота и за крайниците ни, колкото войната.

Харесваше ми.

Никога по-рано не ми се бе случвало такава голяма тълпа да вдига тъй голяма врява заради мен. Хубаво беше.

— Горе главата, момче — промърмори Аахз, като ме сръга в ребрата. — Задава се комитетът по посрещането.

И действително от главните порти на двореца се появи втора процесия. Беше по-скромна от нашата, но наваксваше малочислеността си с престижа на своите членове.

Отпред и в центъра бе крал Родрик Пети, а близо до него по фланговете — Гримбъл и Злабрадва. Канцлерът сияеше от нескривана радост. От друга страна, генералът определено изглеждаше мрачен.

Като огледа тълпата, Хю Злабрадва забеляза неколцина от войниците си. Свирепата му физиономия стана още по-свирепа, което не им предвещаваше нищо добро. Предположих, че умира от любопитство защо не са успели да изпълнят заповедта му да възпрепятстват нашето завръщане.

Каквото и да си мислеше обаче, то трябваше да изчака. Кралят вдигна ръце и насъбралите се послушно замлъкнаха, за да чуят какво има да каже.

— Лорд магьоснико — започна той, — знай, че поздравленията на благодарните граждани от Посилтум са само слабо ехо на моите чувства за службата, която ни отслужи.

Отговори му енергична вълна ръкопляскания.

— Новината за твоята победа се разпространи преди теб — продължи Родрик. — И нашите историци вече записват подробностите на този ти триумф… доколкото са им известни, разбира се.

Одобрителен ромон от смях заля тълпата.

— Макар ние да не претендираме, че сме проумели действието на твоите магически сили — заяви кралят, — резултатите говорят сами за себе си. Една могъща армия от непобедими войни изчезна яко дим заедно с оръжията. Само тежките брони и обсадните им машини, които замърсяват празното бойно поле, оставят белег за тяхното изчезване. Войната е спечелена! Заплахата за Посилтум е отстранена завинаги!

При тези думи тълпата сякаш се взриви. Въздухът отново се изпълни с цветя и виковете разтърсиха стените на двореца.

Монархът се опита да добави още нещо, но то се загуби сред ликуващата врява. Накрая той сви рамене и влезе в покоите си, като поспря само колкото да махне за последно на народа.

Помислих си, че това е доста евтин номер, който му позволява да трупа дивиденти от нашите аплодисменти, все едно че са предназначени за него, ала го оставих така. Сега трябваше да изпържим по-голяма риба.

Улових погледите ма Гримбъл и Злабрадва и им направих знак да дойдат напред.

— Имам да говоря с вас двамата — извисих глас над гълчавата.

— Не е ли по-добре да влезем вътре, където е по-тихо? — викна в ответ Гримбъл.

— Ще говорим тук! — настоях аз.

— Но тълпата… — изжестикулира канцлерът.

Обърнах се и кимнах на една фигура в челната редица на навалицата. Тя отвърна с вдигане на дясната си ръка. В отговор мъжете начело на тази тълпа сключиха ръце и очертаха кръг около нас, движейки се с почти военна точност. Ето че за миг сред гъмжилото се оформи празно пространство, в чийто център останахме само двамата кралски съветници, Аахз, Глийп, моя милост и мъжът, който беше подал сигнала.

— Един момент — възнегодува Злабрадва, като недоверчиво огледа кръга. — Какво става…

— Генерале! — просиях аз и извадих най-широката си усмивка. — Бих искал да се запознаеш с най-новия гражданин на Посилтум.

Сетне, сдържайки усмивката си, дадох знак на водача на тълпата да дойде при нас.

— Генерал Злабрадва — обявих официално, — запознай се с Големия Юлий. Големи Юлий — Хю Злабрадва!

— Приятно ми е да се срещнем, господине — кимна Юлий. — Момчето ми разказа всичко за теб!

Щом идентифицира върховния командващ на Империята, вождът от Посилтум пребледня.

— Ти! — и запъна. — Но ти… ти си…

— Надявам се, че няма да имаш нищо против, генерале? — с ласкав тон казах аз. — Позволих си волността да предложа на Големия Юлий работа като твой военен консултант.

— Военен консултант! — подозрително повтори Злабрадва.

— Ха, какво има? — начумери се онзи. — Мислиш, че не мога да се справя ли?

— Не е туй — побърза да поясни Хю. — Просто… ами…

— Пропуснахме да споменем нещо, генерале — прекъсна го Аахз. — Големия Юлий се оттегля от активна служба. Той не желае нищо повече, освен да остави ръководството на посилтумската армия на теб, и е съгласен да дава съвети само когато го помолят.

— Точно така! — засия Юлий. — Искам единствено да си седя на слънчице, да пийвам по малко вино и може би да пошляпвам някое и друго дупе, ако загряваш какво имам предвид.

— Но кралят… Но Родрик… — и Злабрадва пак запъна.

— … изобщо няма защо да бъде тревожен с това — измърка Аахз. — Освен, разбира се, ако ти се стори необходимо да му признаеш откъде идват твоите нови бойни планове.

— Хм — умислено рече генералът. — Големи Юлий, ти убеден ли си, че тоя развой на събитията те задоволява?

— Положително! — кимна твърдо другият. — Не желая никаква слава, никаква отговорност и никакъв кредит. Докато работех за Империята, имах прекалено много от тях, схващаш ли какво искам да кажа? Ние с момчетата си поразговаряхме и решихме…

— Момчетата! — прекъсна го Злабрадва и се намръщи.

— Ъ-ъ-ъ… ето още нещо, което забравихме да ти споменем, генерале — усмихнах се. — Командирът Юлий не е единствената нова добавка към посилтумското гражданство.

И наклоних глава към кръга мъже, които задържаха тълпата.

Щом ги загледа. Хю примигна, сетне завъртя врат и забеляза колко много още като тях бяха разпръснати из народа наоколо. Когато му стана ясно къде е изчезнала армията на Империята и защо неговите хора не са успели да осуетят нашето завръщане в столицата, той пребледня.

— Искаш да ми внушиш, че вие… — започна Злабрадва.

— Всички са щастливи посилтумски граждани, генерале! — възвести Аахз, а после сниши глас до по-поверителен тон. — Струва ми се, че ако някога ти се наложи да набираш войска, ще откриеш, че тези нови люде се обучават далеч по-бързо от обикновения земеделец, дето тика ралото.

Очевидно Хю Злабрадва си даде сметка. От мисълта за новата бойна мощ, която бяхме оставили под негова команда, очите му заблестяха. Можех да си представя как си облизва наум зъбите в предвкусване на следващата война.

— Големи Юлий! — заяви той с широка усмивка. — Ти и твоите… ъ-ъ… момчета сте повече от добре дошли да се установите тук, в Посилтум. Позволи ми да бъда сред първите, които ще те поздравят със съответното ти гражданство.

Генералът протегна ръка, но на пътя му се изпречи неочаквано препятствие. Името на препятствието бе Джей Ар Гримбъл.

— Само един момент! — озъби се канцлерът. — Във вашите планове има малък пропуск. Аз възнамерявам да посъветвам краля да разпусне Посилтумската армия.

— Какво-о?! — изрева Злабрадва.

— Генерале, остави ме аз да се оправя с това — с успокояващ тон каза Аахз. — Гримбъл, защо държиш да сториш такава глупост?

— Как защо, заради магьосника, разбира се — примигна канцлерът. — Вие вече показахте, че той е съвсем способен да защитава кралството без помощта на армията, така че не виждам никаква причина да продължаваме да пилеем разходи за поддържането й.

— Глупости! — смъмри го Аахз. — Да не си мислиш, че великият Скийв няма какво да прави с времето си, освен да ви охранява границите? Да не искаш да вържеш твоя скъпо струващ магьосник да върши работа, която може да я върши и ниско платеният войник?

— Ами… — начумери се Джей Ар.

— Плюс това — уточни первектът — Скийв ще прекарва значителна част от своето време на път, продължавайки проучванията си… което, разбира се, ще умножи неговата стойност за Посилтум. Кой ще ви пази кралството, докато него го няма, ако не войската?

— Но цената е… — приплака Гримбъл.

— Ако не друго — продължаваше Аахз, без да обръща внимание на протестите на канцлера, — аз очаквах, че сега, когато границите ви се разшириха, ще поискаш да увеличиш вашата армия.

— Това пък какво беше? — примига Джей Ар. — Какво нашите граници?

— Мислех си, че е очевидно — невинно рече Аахз. — Всички тези нови граждани трябва някъде да се заселят… и право на север оттук има сума ти земя за заграбване. По мое мнение в момента тя е съвършено незащитена. На Посилтум дори няма да му се наложи да се бори за нея, просто трябва да нахълта вътре и да я усвои. Естествено при условие че разполагате със силна армия, която да я задържи, след като си я вземете.

— М-м-м — умислено проточи канцлерът, потърквайки с длан брадичката си.

— В добавка — тихо продължаваше да говори Аахз — всички тия допълнителни данъци от новите граждани и от новата земя ще влязат в кралската хазна.

— Големи Юлий — просветна лицето на Гримбъл. — Бих искал да поздравя с добре дошли в Посилтум теб и твоите хора.

— Аз ще го приветствам пръв! — изръмжа Злабрадва. — Той е мой съветник.

Както говореше, военният отпусна ръката си върху дръжката на своята брадва — движение, което не остана незабелязано за канцлера.

— То се знае, генерале — съгласи се Гримбъл и изцеди една насилена усмивка. — Аз чисто и просто ще изчакам тука, докато свършите. Има няколко неща, които искам да обсъдя с нашите нови граждани.

— Докато чакаш, господине — ухили му се Аахз, — възникват няколко неща, които трябва да обсъдим с теб.

— Например? — навъси се държавникът.

— Например заплащането на дворцовия магьосник! — рязко отвърна моят ментор.

— Но, разбира се — засмя се Гримбъл. — Веднага, щом приключим тук, ще влезем вътре и аз ще му наброя възнаграждението за първия месец.

— В действителност — провлече Аахз — онова, което желаем да обсъдим, е едно увеличение.

Канцлерът престана да се смее.

— Имаш предвид премия? — попита с надежда той. — Сигурен съм, че ще успеем да измислим нещичко, като се вземе под внимание…

— Имам предвид увеличение — поправи го твърдо Аахз. — Хайде, Гримбъл, сега кралството е по-голямо. Това означава, че работата на магьосника е нараснала и заслужава по-високо заплащане.

— Не съм сигурен, че мога да одобря такъв подход — уклончиво отговори онзи.

— С разрастването на вашата данъчна основа — притисна го люспестият — смятам, че можете да си позволите…

— Нека бъдем по-предпазливи — възпротиви се Джей Ар Гримбъл. — Заедно с това разрастване се покачват и режийните ни разноски. Фактически няма да бъда изненадан, ако…

— Хайде, Глийп — промълвих аз на моя любимец, — да идем да видим Батъркъп.

Имах усещането, че спорът за заплащането ще продължи доста дълго.

ГЛАВА ДВАДЕСЕТ И ШЕСТА:

Всичко е добре, щом завършва добре.

Е. А. ПО

Карах един свободен следобед, като си убивах времето в моята огромна стая в двореца.

Търговската сесия между Аахз и Гримбъл беше преминала с успех за нас. Не само че получих значително увеличение на възнаграждението си, а и в момента обитавах стая, която бе съвсем малко по-малка от онази на канцлера (която пък на свой ред по големина отстъпваше единствено на кралската). Още нещо, тя имаше грамаден прозорец — чудесна подробност, независимо че гледаше към конюшнята. За това бе настоял Аахз, намеквайки неясно, че може би ще приемам нощем крилати гости. Струва ми се, че туй изплаши повече мен, отколкото Гримбъл, но все пак се сдобих с прозореца.

Щом ми се приискаше, можех да надникна отвисоко и да хвърля някое око на Глийп и Батъркъп в яхъра. Можех също тъй да наблюдавам злочестото конярче, което бе назначено да угажда на всичките им нужди. И това влизаше в условията на сделката, въпреки че в случая аз бях държал за него много по-настойчиво от первекта.

Аахз беше настанен в съседната стая — хубава, макар и по-скромна от моята. На кралските архитекти бе даден срок да отворят врата в нашата обща стена и имах предчувствието, че когато го сторят, подредбата ми ще се промени драстично. Но поне за момента донейде се радвах на необичайно усамотение.

Това обаче, което напоследък занимаваше мислите ми, не бе самото помещение. Бях съсредоточил ума си върху старото бакърено котле на Гаркин и цял следобед се опитвах да разгадая тайните му, засега без никакъв успех. То стоеше здраво връз пода в средата на стаята и упорито се съпротивяваше на моите напъни.

Настаних се на перваза на прозореца и мрачно заизучавах предмета. Можех да го левитирам достатъчно лесно, ала не туй ми трябваше. Исках съдинката да оживее и да ме следва така, както навремето следваше майстор Гаркин.

Това докара в ума ми една идея. Изглеждаше глупава, но пък нищо друго не хващаше дикиш.

Като събрах вежди, се обърнах към бакърчето, без да концентрирам енергията си върху му.

— Ела тук! — помислих.

За миг котлето сякаш се поколеба, а сетне изприпка към мен, потраквайки по пода на тъничките си крачета.

Стана! При все че бе само дребна глупава подробност, послушанието на предмета ме накара някак си да се усетя повече магьосник.

— Хей, момче! — подвикна Аахз, като нахълта в стаята ми, без дори да почука. — Да имаш тирбушон?

— Какво е тирбушон? — запитах рефлекторно.

— Зарежи го — избуча моят ментор. — Ще се оправя и сам.

С тези думи той премести бутилката вино, която държеше, в лявата си ръка и заби нокътя на десния си показалец в тапата. Ето че тапата издаде едно меко „пльок“ и леко изскочи от стъкленото гърло, след което бе нехайно захвърлена в ъгъла, а Аахз опъна яко от виното.

— Ахх! — въздъхна той, когато спря, за да си поеме въздух. — Страхотен букет!

— Ммм… Аахз? — рекох стеснително, като напуснах наблюдателното си място край прозореца и се приближих до масата. — Имам да ти показвам нещо.

— Най-напред можеш ли да ми отговориш на един въпрос?

— Какъв? — намръщих се.

— Защо това котле те преследва из стаята?

Огледах се и със сепване открих, че той е прав! Бакърчето бе офейкало устремно към масата, та да остане редом с моя милост. Чудното в цялата работа беше, че не го бях привикал.

— Ъ-ъ-ъ… точно същото се канех да ти покажа — промърморих. — Измислих как да накарам котлето да идва самичко при мен… без левитация или каквото и да било друго.

— Прекрасно — изръмжа Аахз. — А сега можеш ли да го убедиш да престане?

— Ъ-ъ… не знам — отвърнах и бързо приседнах на един стол.

Не исках да си призная, обаче още докато разговаряхме, бях опитал няколко мислени команди, за да заставя туй котле да се разкара, но без забележим ефект. Щеше да се наложи да му търся цаката, след като демонът си отиде.

— Аахз — подхвърлих небрежно и вирнах крака на масата, — би ли ми сипал малко вино?

Моят партньор повдигна вежда, сетне бавно пресече помещението и застана до рамото ми.

— Момче — благо вметна, — ще ми се внимателно да огледаш тази стая. Да виждаш тук някой друг освен теб и мен?

— Не — обобщих.

— Значи сме насаме, не пред хората… така ли? — усмихна се той.

— Точно така — съгласих се.

— Тогава сам си сипи вино, чирако! — изрева люспестият ментор и срита стола изпод мене.

Всъщност не беше толкова зле, колкото звучи. Напрегнах ума си, преди да се тресна оземи, и заплавах невредим във въздуха. От това положение се пресегнах с мисълта си и взех бутилката от ръката на Аахз, за да я прехвърля в своята.

— Щом настояваш — рекох с делничен тон и отпих продължително от шишето.

— Въобразяваш си, че си особено ловък, нали? — озъби ми се той, но после се ухили. — Хубаво де, струва ми се, че си прав. Справяш се доста добре… за аматьор.

— Професионалист — коригирах го с усмивка. — Професионалист на заплата.

— Знам — кимна в отговор Аахз. — За аматьор си твърде ловък. Като професионалист обаче имаш още много нещо да научиш.

— Хайде бе, сър! — запротестирах.

— Но туй може да почака някой и друг ден — отстъпи демонът от Перв. — Спокойно би могъл да се отпуснеш замалко и да се забавляваш… докато си в състояние.

— Какво трябва да означава това пък? — намръщих се.

— Нищо! — повдигна невинно рамене Аахз. — Съвсем нищичко.

— Един момент, господине — рекох остро, като пак се изправих на нозе. — Сега съм дворцов магьосник, така ли е?

— Точно така, Скийв — поклати глава моят наставник.

— Дворцов магьосник е оная работа, към която ти ме подтикна, защото била толкова лесна, така ли е? — притиснах го.

— Още веднъж точно така, момче — захили се той, а кимането му стана дори по-енергично.

— Тогава нищо лошо не може да се случи? Нищо сериозно? — запитах с тревога.

Аахз докопа отново бутилката и преди да отговори, отпи поредната дълга глътка.

— Просто не преставай да го мислиш, момче — въздъхна той. — Това ще ти помогне да спиш нощем.

— Стига бе, Аахз! — измяуках. — Смята се, че ти си ми учител. Ако има нещо, което пропускам, би следвало да ми го кажеш. Иначе няма да се науча.

— Много добре, чирако — усмихна се Аахз, като злобно натърти на обръщението. — Има няколко нещица, дето си ги прозяпал.

— Например? — попитах, гърчейки се под усмивката му.

— Например Гюс, Аякс и Брокхърст, които ти чисто и просто изпрати обратно на Дева без нареждания.

— Нареждания ли? — примигнах.

— За Танда няма какво да се безпокоим, но за другите трима…

— Почакай секунда, Аахз — прекъснах го, преди да се е отдалечил прекалено много от темата. — Какви нареждания?

— Ами да не приказват за нашата малка разправия тук — произнесе с разсеян вид той. — На Танда й е ясно, че трябва да си държи устата затворена, ала не и на останалите.

— Мислиш, че ще се раздрънкат ли?

— Задникът на жабата пропуска ли вода? — сряза ме Аахз.

— Какво е жаба? — парирах.

— С пари в джобовете, пресни-пресни от една успешна кампания срещу далеч превишаваща ги сила… Е, разбира се, че ще се разприказват! — прогърмя первектът. — С глупавите си глави ще снесат всичко на всеки, който пожелае да ги слуша. И още нещо: всеки разказ ще го украсяват малко повече, докато не започне да изглежда, че те са най-великите бойци, които някога са се борили със зъби и нокти, и че ти си най-големият тактик след Гронк!

— Че к’во лошо има в туй? — запитах аз с тайно задоволство. Не знаех кой е Гронк, но последните думи на Аахз ми прозвучаха приятно.

— Съвсем нищо — бе невинният му отговор. — Като се изключи фактът, че сега ще се разнесе слух кой си, къде си и какво си… а също и че можеш да бъдеш нает и че сам наемаш подизпълнители. Ако сред всички измерения има едно-едничко място, където народът да се заинтересува от такава информация, това е Пазарът.

Каквото и да си мисли моят ментор, аз не схващам бавно. Само за миг си представих какви могат да бъдат усложненията от онова, което той споменаваше… представих си и формулирах ответ.

— Значи изведнъж цял куп странни хора ще започнат да ни навестяват, за да предлагат или търсят работа — съгласих се с него. — И какво толкова? Всичко туй означава единствено, че ще натрупам много опит да казвам „Не“. Кой знае, ако стане известно, че редовно се съветвам с чудновати същества от други светове, това може би ще подобри малко положението ми тук.

— Разбира се — тежко подзе Аахз, — винаги има възможност някой на Пазара да научи, че противниковата страна мисли да те наеме, и да реши да те отстрани силом от списъка. Или пък някакъв млад майстор да пожелае да си създаде име, като очушка този непобедим магьосник, за когото всички говорят.

Опитах се да не покажа колко дълбоко ме обезпокои мрачното му пророчество. После схванах, че вероятно ще продължи да го разработва, докато не ме види да се изпотявам. Съответно аз се изпотих… видимо.

— Не бях помислил за това, Аахз — признах си. — Струва ми се, че наистина съм прозяпал нещо тук.

— Отгоре на всичко съществува проблемът с Гримбъл и Злабрадва — не млъкна демонът, сякаш не ме чуваше.

— Какво за Гримбъл и за Злабрадва? — кимнах нервно.

— По моите сметки — прозина се Аахз — единственият начин тези двамата някога да заработят заедно е срещу някой общ враг. По още по-нататъшните ми сметки най-добрият кандидат за поста „общ враг“ си ти!

— Аз ли? — попитах с много тъничък гласец.

— Помисли си, момче — сви рамене моят учител. — Преди да излезеш на сцената, в Посилтум е имало двустранна борба за власт кой да шепне в ухото на Родрик Пети. Сетне се появяваш ти и не само спасяваш кралството, а и умножаваш населението, разширяваш границите и увеличаваш данъчната основа. Това те прави най-популярната и затуй най-влиятелната личност в кралския двор. Може би греша, но не смятам, че канцлерът и генерал Хю ще се задоволят просто с въздишки и ще го приемат. Според мен те ще съставят дублиращ отбор против тебе и ще атакуват всичко, което ти кажеш или вършиш на военна или парична тема, а това е много тежка за контриране атака на двама срещу един.

— Добре, добре. Значи не съм догледал две неща — рекох. — Само че…

— И, разбира се, остават хората, на които Големия Юлий и неговите момчета дължат пари — умислено отбеляза Аахз. — Чудя се колко ли време ще мине, преди да започнат да се навъртат наоколо, за да си изяснят какво се е случило с цяла една армия? И което е по-важно, чудя се кого ли ще търсят по име, за да им даде нужното обяснение?

— Ей, Аахз?

— Да, момче?

— Ще възразиш ли, ако си налея още малко от виното?

— Сипи си, момче. Вино — колкото щеш.

Имах предчувствието, че дълго време това ще е най-добрата новина, която ще чуя.

ОЩЕ НЕ ЕДИН ПРЕКРАСЕН ЛЪЖЕЦИТАТ…

Преди време си взех белята, като в минути на въпиеща непредвидливост написах пояснителни бележки към мотото на всяка глава от предишната книга на Робърт Асприн, издадена от „Аргус“ — „Още един прекрасен мит“. И така се оказах не само абониран да преведа и останалите книги от поредицата, но и задължен да си меря общата култура с един писател, израснал в друга страна и откърмен с други реалии. Особено когато избраните от него „цитати“ биха изненадали и объркали дори авторите им.

Все пак се надявам, драги читателю, че поне ти ще извлечеш някаква полза и че моите старания ще удължат още малко радостта ти от общуването с фантаста и неговата нова, прекрасна митология.

ПРЕВОДАЧЪТ

ГЛАВА ПЪРВА:

Животът е поредица от груби събуждания.

Р. В. УИНКЪЛ

Едва ли точно Рип ван Уинкъл, героят от едноименния разказ на американския класик Уошингтън Ървинг, който проспива сладко двадесетина години от живота си, може да се жалва по този начин.

ГЛАВА ВТОРА:

Бидейки най-дълготрайни, първите впечатления са изключително важни.

ДЖ. КАРТЪР

На фона на предшественика си Джералд Форд Джими (Джеймз Ърл) Картър (1924), 39-ият президент на САЩ, първоначално правеше великолепно впечатление, но то съвсем не се оказа дълготрайно.

ГЛАВА ТРЕТА:

Деветдесет процента от всяка бизнес-сделка се свеждат до това да съумееш да се продадеш на клиента.

КС. ХОЛАНДЪР

Тази безусловно вярна максима придобива особено пикантно звучене в устата на прочулата се с мемоарите си проститутка и собственичка на публичен дом Ксавиера Холандър.

ГЛАВА ЧЕТВЪРТА:

Ако подобаващите приготовления са направени и всички необходими предпа зни мерки — взети, успехът на всяко организирано събитие е гарантиран.

ЕТЕЛРЕД НЕГОТОВИЯ

Етелред Втори (968–1016), крал на Англия от 978 до 1016 г., е получил прозвището си неслучайно и е последният човек, който може да мине за капацитет на тема „Как да се подготвяме за важни събития“ (особено за битка).

ГЛАВА ПЕТА:

… Зъркел от тритон, от жаба палец…

Смята се, че това е първата рецепта за експлозивна смес… предшественик на барута.

Рецептата наистина е древна, обаче не е за барут, а за магическата микстура на трите вещици от „Макбет“.

ГЛАВА ШЕСТА:

Ей това е забавление!

ВЛАД НАБУЧЕНИЯ

Очевидно според Асприн Влад Цепеш, граф Дракула ще да е направил това изказване в момента, когато са забили в сърцето му ясеновия кол (кажи-речи единственото средство да умъртвиш някой вампир).

ГЛАВА СЕДМА:

Численото превъзходство няма никакво значение. В боя победата ще бъде на страната на най-добрия тактик.

ДЖ. А. КАСТЪР

Американският офицер Джордж Армстронг Кастър (1839–1876) не проявил никакъв тактически усет и необосновано пренебрегнал численото превъзходство на индианците сиукси, поради което в битката край река Литъл Бигхорн отрядът му бил разгромен, а той самият — убит.

ГЛАВА ОСМА:

Щом нещо си струва да се прави, то си струва да се прави за пари.

ТИРЕЗИЙ

В ценностната система на гадателя Тирезий (герой на Софокъл и Овидий), който по волята на боговете загубил зрението си и на два пъти сменил своя пол, парите естествено далеч не заемат челно място.

ГЛАВА ДЕВЕТА:

Тук е заложено нещо, по-голямо от нашия живот.

ПОЛК.ТРЕВИС

Пиперлия лаф от Аламо

Полковник Уилям Б. Тревис командвал 183-мата доброволци, които по времето на Тексаската революция платили именно с живота си, загдето 13 дни отбранявали бившата францисканска мисия Аламо край Сан Антонио, Тексас, срещу далеч по-многобройната (различните автори посочват от 1800 до 6000 души) мексиканска войска.

ГЛАВА ДЕСЕТА:

Ако войските на противника са били добре проучени и преценени, човек няма защо да се страхува от численото им превъзходство.

С. БИК

Вождът на индианците дакота Седящия бик (1834–1890) действително хубавичко проучил и преценил силите на противника при Литъл Бигхорн, но пък и имал на своя страна зашеметяващо числено превъзходство над злополучния Дж. А. Кастър.

ГЛАВА ЕДИНАДЕСЕТА:

Добре е да забравим старите познати…

ГРАФ МОНТЕ КРИСТО

Друго си е да чуеш такъв благ съвет от Едмон Дантес, граф Монте Кристо. Прословутият герой на Дюма-баща славно отмъщава на старите си познати, защото заради лъжливия им донос прекарал четиринадесет години в затвора на остров Иф.

ГЛАВА ДВАНАДЕСЕТА:

Това не е представление за възрастни! Доведете момчетата!

У. ХЕЙС

Уилям Харисън Хейс (1879–1954), президент на филмовия гигант „Моушън Пикчър Продакшънс“, е един от авторите на Производствения кодекс — подробно изброяване на това какво е морално приемливо на екрана.

ГЛАВА ТРИНАДЕСЕТА:

На ви саламурата, на ви и марулята.

ХЕНРИ VIII

Вероятно с тази парафраза на „От вас нищо ми не требе“ Хенри VIII (1491–1547), съпруг на 6 (шест) жени и крал на Англия, е съобщил на Рим за обособяването на английската църква като независима, загдето папата не пожелал да му даде вула, та кралят да се ожени за поредното си увлечение.

ГЛАВА ЧЕТИРИНАДЕСЕТА:

Търсим неколцина добри мъже.

Б. КАСИДИ

Известните бандити Бъч Касиди и Сънданс Кид винаги са действали само двамата и дори през ум не им е минавало да си търсят още хора.

ГЛАВА ПЕТНАДЕСЕТА:

За туй ще се безпокоя утре.

С. О’ХАРА

Скарлет О’Хара, героинята на Маргарет Мичъл от романа „Отнесени от вихъра“, изобщо не е склонна да се безпокои за каквото и да било, тъй като веруюто й е, че утрешният ден ще й донесе нещо ново.

ГЛАВА ШЕСТНАДЕСЕТА:

Митичните представи са главната причина за войните!

А. ХИТЛЕР

Тук измамата е двойна. Произнесено от някой немски говорещ австриец като Адолф Хитлер, заглавието на книгата (Myth Conceptions) звучи като Misconceptions (Неверни, неправилни представи), а в най-широкия смисъл на думата неверните представи наистина могат да се разглеждат като главната причина за войните. Докато, разбира се, не си спомним кой е Хитлер.

ГЛАВА СЕДЕМНАДЕСЕТА:

Дипломацията е деликатното оръжие на цивилизования войн.

ХУН. А. Т.

Хунът Атила (406–453) е наречен Бич Божи не заради своята деликатност и цивилизованост.

ГЛАВА ОСЕМНАДЕСЕТА:

Точно преди боя, мила мамо, мислех си за тебе аз…

СОНИ БАРКЪР

Фред „Сони“ (Синчето) Баркър (1902–1935) е един от бандата на „Кървавите Баркър“, занимавала се с отвличания и въоръжени грабежи. Бил убит в престрелка с агенти на ФБР заедно с майка си — Аризона „Ма“ (Мама) Баркър, шеф на бандата, — така че едва ли си е мислел точно за нея. Пък и не е останал жив, за да може да се отдава на подобни лирични спомени.

ГЛАВА ДЕВЕТНАДЕСЕТА:

Какво ли ще стане, ако обявят война, а пък дойде само едната страна…

ЛУЦИФЕР

В „Изгубеният рай“ на Джон Милтън с мисълта, че противникът може и да не дойде, се самозалъгват силите на Доброто, а не въстаналият срещу Бога Луцифер. Той остава непреклонен въпреки първоначалното поражение и не вижда причина войските му да не издържат вечно, след като са устояли един ден.

ГЛАВА ДВАДЕСЕТА:

Командната верига е гръбнакът на военната структура и тя трябва стриктно да се спазва.

Ч. КРИСТИАН

Кристиан Четвърти (1577–1648), крал на Дания и Норвегия, водил две неуспешни войни срещу Швеция и накрая съсипал страната си, като я вкарал в Трийсетгодишната война — прекрасен пример за неуспешно изградена командна верига, на чийто връх стои некадърен военачалник.

ГЛАВА ДВАДЕСЕТ И ПЪРВА:

Само гигант може да се бие с гигант.

X. ПРИМ

Ако има някой, който да си е играл със силните на деня като с джуджета, това е испанският военен деец и политик Хуан Прим и Пратс (1814–1870). Навремето той помогнал на Изабела Втора да спечели трона, но скоро след това застанал срещу нея и след множество перипетии успял да я свали от власт.

ГЛАВА ДВАДЕСЕТ И ВТОРА:

Бесът на изгорений демон и в ада няма равен.

К. МАДЪР

Малко вероятно е точно американският духовник и писател Катън Мадър (1663–1728) да е имал лични впечатления от поведението на изгорените демони.

ГЛАВА ДВАДЕСЕТ И ТРЕТА:

Какво е туй, да не са китайски пожарникарски упражнения?

СУН ДЗЪ

Дванадесетата глава на трактата „Изкуството да побеждаваш“ от древнокитайския военен мислител Сун Дзъ (400–320 пр.Хр.) е посветена не на упражнения по противопожарна защита, а на петте начина за нападение с огън.

ГЛАВА ДВАДЕСЕТ И ЧЕТВЪРТА:

… и тогава си рекох: „Защо ми трябва да го разделям на две?“

Г. МАУЗЕР

Създаденият от Петер Паул Маузер германски „Маузер“, първоначално не излязъл особено сполучлив, но след като магазинът му бил вграден в приклада и вместимостта му била намалена с три куршума, станал основно оръжие в немската армия.

ГЛАВА ДВАДЕСЕТ И ПЕТА:

Всички ли са щастливи?

МАКИАВЕЛИ

В книгата си „Принцът“ Николо ди Бернардо Макиавели (1469–1527) разглежда изкуството да се управлява, а то — колкото и да ви се вижда странно — няма нищо общо с идеята всички да бъдат щастливи.

ГЛАВА ДВАДЕСЕТ И ШЕСТА:

Всичко е добре, щом завършва добре.

Е. А. ПО

Да, но в мрачноватото творчество на американския поет, писател, критик и алкохолик Едгар Алън По (1809–1849) рядко нещо завършва добре.

Информация за текста

© 1980 Робърт Асприн

© 1999 Кънчо Кожухаров, превод от английски

Robert Asprin

Myth Conceptions, 1980

Сканиране и разпознаване: Mandor, 2008

Публикация:

Издание: „Аргус“, 1999

Поредица: „Фантастика“, №41

ISBN: 954-570-049-1

Свалено от „Моята библиотека“ [http://chitanka.info/text/5781]

Последна редакция: 2008-03-30 16:12:16

1

Под наслов „Разкази от кръчмата «При Еднорога»“ през лятото на м.г. издателство „Еднорог“ ни поднесе сборник №2 от тази серии. — Б.авт.

2

Виж коментарите на преводача, събрани в края на книгата. — Б.ред.

3

В случая — възпитател, наставник, учител. — Б.пр.

4

Нека припомним, че така се нарича родното място на Скийв. — Б.ред.

5

Явно заклинанията с големите имена от родната история не са патент само на българските политикани. — Б.пр.

6

Това е цялото име на госпожицата, която държи приятелите да я наричат просто Танда. — Б.ред.

7

Тоест родом от Перв — тежкарско измерение, както го определя сам Аахз. — Б.ред.

8

Сиреч търговци на едро (от фр.). — Б.ред.

9

И на английски каламбурът е непълен: pervert — перверзен; pervect (perfect) — перфектен. — Б.пр.

10

На английски gargoyle е водоливник във формата на някаква фантастична фигура — най-често по готически катедрали, стари замъци и пр. Тъй като ние нямаме подобен термин, нека читателят приеме, че гаргойлът от настоящия роман е голямо каменно чудовище. — Б.пр.

11

Из цялата глава са пръснати иронични закачки с някои американски реалии. Гостилницата „Златният полумесец“ е типично заведение за бързо хранене; впрочем какво бихте казали за два поставени на рогата си златни полумесеца? Остров Кони пък е прозрачна алюзия за Кони Айланд — увеселителен парк в Бруклин, напълно подходящо място, където един провалил се чародей да предлага на консигнация изтъркани магии. — Б.пр.

12

И двете имена, с които новодошлият кръщава Брокхърст, намекват за тена на либето му: Пинко може да се преведе като Розовия, а братвурстът е колбас със същия цвят. — Б.пр.

13

Стихотворение-нонсенс от „Алиса в Огледалния свят“ от Луис Карол, в което се подвизава чудовището Джаберуока. — Б.пр.

14

Внезапно нападение, извършено от обсадените (воен.). — Б.ред.

15

В тези глави се срещат редица шеговити препратки към римската история. На английски Звяра (the Brute) и Брут (Bruthus) имат сходно звучене. Играта с другите имена (Клавдиите, Марк Антоний, Юлий Цезар) е още по-прозрачна. — Б.пр.

Content

Робърт Асприн
Митични представи

ОТБОР ЗА ЧУДО И ПРИКАЗ

ГЛАВА ПЪРВА:

ГЛАВА ВТОРА:

ГЛАВА ТРЕТА:

ГЛАВА ЧЕТВЪРТА:

ГЛАВА ПЕТА:

ГЛАВА ШЕСТА:

ГЛАВА СЕДМА:

ГЛАВА ОСМА:

ГЛАВА ДЕВЕТА:

ГЛАВА ДЕСЕТА:

ГЛАВА ЕДИНАДЕСЕТА:

ГЛАВА ДВАНАДЕСЕТА:

ГЛАВА ТРИНАДЕСЕТА:

ГЛАВА ЧЕТИРИНАДЕСЕТА:

ГЛАВА ПЕТНАДЕСЕТА:

ГЛАВА ШЕСТНАДЕСЕТА:

ГЛАВА СЕДЕМНАДЕСЕТА:

ГЛАВА ОСЕМНАДЕСЕТА:

ГЛАВА ДЕВЕТНАДЕСЕТА:

ГЛАВА ДВАДЕСЕТА:

ГЛАВА ДВАДЕСЕТ И ПЪРВА:

ГЛАВА ДВАДЕСЕТ И ВТОРА:

ГЛАВА ДВАДЕСЕТ И ТРЕТА:

ГЛАВА ДВАДЕСЕТ И ЧЕТВЪРТА:

ГЛАВА ДВАДЕСЕТ И ПЕТА:

ГЛАВА ДВАДЕСЕТ И ШЕСТА:

ОЩЕ НЕ ЕДИН ПРЕКРАСЕН ЛЪЖЕЦИТАТ…

Информация за текста

1