Антонио Джермано Роси

Храбрият капитан

ПЪРВИ ДЕН

— Неприятелят иде! — съобщи младият барабанчик на храбрия капитан. — Сега, след като изпълних дълга си, мога ли да падна изтощен на земята?

Храбрият капитан се замисли за миг и каза сухо:

— Не! Кога да паднеш изтощен на земята, ще кажа аз! — След това се обърна към своите храбри войници — Неприятелят! — извика той, като намигна с хитрото си око.

— Сигурно ли е? — запита един стар гренадир. — Вие не правите добре, като се доверявате толкова на това момче — то е развейпрах и пей дава да сплашва хората.

— Внимание! — извика храбрият капитан. — Пригответе артилерията!

— Не ще да може! — каза един стар артилерист злорадо. — Все същата история — няма ми оръдието.

— Винаги е така — изрева храбрият капитан. — Всеки път, когато ми трябва, оръдието никъде не се намира. Завира се винаги между краката ми, когато не го търся или не знам какво да правя с него. Тук има някой, който си прави майтап и крие оръдието.

— Не си прави майтап! — засмя се злорадо старият артилерист. — Всеки път, когато река да стрелям, оръдието не се вижда никъде. Това го знай от мен!

— Щом го няма — каза храбрият капитан, — ще го купиш на твоя сметка.

— Вече второ оръдие купувам за един месец — отвърна му сърдито старият артилерист. — Оръдията сега струват скъпо.

— Ще рече — изрева храбрият капитан, — че днес не ще мога да водя война, понеже липсва оръдието! Може ли да се губи така денят, питам аз?

— Не се нервирай де! — отвърна старият артилерист. — Щом толкова настояваш… Мога да дам моето оръдие, дето го държа в къщи. И без друго не ми трябва.

— Не! — извика храбрият капитан. — Не искам благодеяния!

— Твоя воля! — каза старият артилерист, като вдигна рамене.

— Кой сте вие? Какво искате? — кресна в следния миг храбрият капитан на един стар пехотинец, който минаваше край него.

— Добър ден! — отвърна старият пехотинец. — Аз съм неприятелят. Трябва да напредна с няколко другари и да завзема този хълм.

— Невъзможно! — извика храбрият капитан. — За да завземете този хълм, трябва да минете през телата на моите стари гренадири.

— Пусни ги да вървят — пошушна му старият артилерист — и престани най-после с тая история, дето караш неприятеля да минава през телата ни. За един месец за твоя кеф така съм насинен, че не мога да се наведа от болки.

— Но нима наистина на може? — попита старият неприятелски пехотинец с усмивка. — Иначе ще ме мъмрят!

— Добре де! — каза, като наведе добродушно глава храбрият капитан. — Тоя път идете на хълма, само че да не свикнете така!

— Не! Не! — отвърна старият неприятелски пехотинец. — Само тоя път!

— Оръдието се намери! — внезапно викна весело някой.

— Къде беше? — запита любопитно храбрият капитан.

— Тук беше! Поне двайсет пъти гледахме. Знаеш как става…

— Е, доволен съм — каза храбрият капитан. — Дръж!

И понеже беше в добро настроение, той му подхвърли един златен кръст за храброст.

— Внимание! — изрева храбрият капитан. — Неприятелят!

— Виж какво — каза старият артилерист, — не е заради мен, но тия работи стават постепенно: има хора болни от сърце.

— Огън! — изрева храбрият капитан.

— Разправяй си ти — рече старият артилерист, — ама са ни изпратили оръдието без инструкция.

— Това оръдие — развика се храбрият капитан — най-сетне ще стреля или няма да стреля?

— Не се сърди! — рече старият артилерист. — Изпратили са ни оръдието без инструкция за употребление. И после, нали знаеш какви са тия оръдия. Когато са нови, за нищо не ги бива.

— Ето ти сега! — каза гневно храбрият капитан. — Все така ли ще се излагаме пред неприятеля, питам аз!

— Ей! — дочу се глас. — Откога чакаме това оръдие да гръмне! Моите войници се изнервиха вече!

— Кой е? — запита старият артилерист.

— Неприятелят е — осведоми го, като се изчерви, храбрият капитан, — само се излагаме.

— Така ли стават тия работи! — изрева гласът. — Като не можеш, не обещавай поне!

— Днес — заяви храбрият капитан — ще се замаскираме пред тях.

— Всеки с вкуса си — промърмори отегчено старият артилерист. — Само че заради тая история със замаскирването всяка вечер след това вратът ми е пълен с шума и клечки.

— Слушайте! — извика един стар ефрейтор. — Ходих да разузная дали може да се мине през неприятелските линии.

— Браво! — каза му храбрият капитан.

— Не може, знаеш… — продължи старият ефрейтор. — Има една табела, на която пише, че минаването е забранено.

— По дяволите! — изруга храбрият капитан.

— Пише — продължи старият ефрейтор — „Забранено минаването на неприятеля, 10 лири глоба на нарушителите“. Ако минем, ще похарчим сума ти пари.

— Ама че работа! — заключи с горчивина храбрият капитан. — Може ли да се прави война по тоя начин, питам аз!

ВТОРИ ДЕН

— По дяволите тия оръдия! — извика храбрият капитан, като излезе сърдит от палатката. — Вече нищо не се разбира: не може ли да стрелят по-тихо?

— Не… — каза задъхано старият артилерист, изтривайки потта си.

— Върви да стреляш по-нататък! — допълни храбрият капитан. — Толкова ли няма друго място?

В този момент се появи старият гренадир.

— Неприятелят дойде да се оплаче вече два пъти — съобщи той. — Каза — не можеш ли да гърмиш по-тихо: има хора, които спят.

— Имат право! — потвърди храбрият капитан. — Какво бихме казали, ако го направеха на нас?

После запита:

— Не си ли видял да идва кавалерията?

— Не знам — отвърна старият гренадир, — ще отида да питам.

След малко той се завърна тичешком.

— Идвала е, но си е отишла. Казват, че щяла да се върне по-късно.

— По-късно? — извика храбрият капитан. — Не мога да чакам! Искам да атакувам веднага, така че да се приготвят бързо. Не искам и тая вечер да нападам и през нощта — добави недоволно той.

В този момент дотича един неприятелски пехотинец, силно ядосан.

— Кавалерията ще почне ли да напада, или не? — попита той. — Ние вече се построихме в квадрати.

— Какво да ти кажа? — отвърна храбрият капитан, като вдигна рамене. — По-добре ще бъде да разтурите квадратите за тая вечер.

— Добре, благодаря — каза неприятелският пехотинец, — понеже, знаеш ли… бяхме взели извънредни часове за тия квадрати.

В този момент пристигна старият артилерист.

— Вие ли — запита той — искахте оръдие?

— Не съм и сънувал даже! — обясни изненадано храбрият капитан.

— Ами кой тогава? Тук, изглежда, има сума ти хора, които си правят майтапи.

И старият артилерист се засмя под мустак.

— Върнете си оръдието, хайде — заповяда добродушно храбрият капитан. — И стига вече с тия шеги!

— Дошъл е един ваш стар приятел, който иска да ви говори — доложи един друг стар артилерист на храбрия капитан.

— Нека дойде! — каза храбрият капитан, като сложи далекогледа си настрана.

— Видя ли! — обърна се старият гренадир към един храбър артилерист, който стоеше наблизо. После добави, говорейки на храбрия капитан: — А пък тоя искаше да го застреля.

— Отде да знам! — извини се храбрият артилерист, като вдигна рамене. — Нали той винаги ми е казвал, че ако някой го търси, най-напред да го застрелям.

В този момент старият приятел дотича при храбрия капитан.

— Как е? — запита той, като му стисна ръка. — Как върви тая война?

— Ами така… — каза храбрият капитан. — Горе-долу.

— Е — запита старият приятел, — побеждаваме ли, побеждаваме ли?

— Лоши времена! — каза храбрият капитан, кривейки устни. — По-рано побеждавахме повече. — После добави: — Внимавай за новия си костюм: сега ще почне канонадата.

— Дръпнете се, моля — обърна се старият артилерист към стария приятел. — Сега ще ми донесат едно оръдие. Къде да го сложа? — запита той храбрия капитан.

— Извини ме — каза храбрият капитан на стария приятел. — Попадна в лош момент.

Старият приятел направи крачка назад.

— Не се тревожи — рече старият приятел, като извади вестник. — Стой си спокойно.

— Извинявай — настоя усмихнат храбрият капитан, — но трябва да хвърля батальона в атака.

— Карай, карай, аз ще застана тук — отвърна старият приятел.

— Ама и тук не може! — осведоми го усмихнат старият артилерист. — Тук ще застана аз с оръдието.

— Слушай — каза старият приятел, — ще си вървя. Друг път ще дойда.

— Прощавай — извини се храбрият капитан, стискайки ръката му. — Не го правя от лошотия. Можеш да ме чакаш утре на нашето място.

— Тази вечер няма ли да се видим? — запита старият приятел.

— Тази вечер не — отвърна храбрият капитан, като се препъна в оръдието. — Отивам да спя. Като наближи шест и денят свърши, чувствувам се изморен и не ми се иска нищо да правя.

После добави, хвърляйки зъл поглед към стария артилерист:

— И все това оръдие ми се мотае в краката!

ТРЕТИ ДЕН

— Ето заповедта за атака! — каза прашният куриер. — Дали няма тук наблизо някой клозет?

— По корем ли дойде? — запита храбрият капитан.

— По-добре да не говорим! — избоботи прашният куриер. — Тая история с лазенето по корем е истинска беда: всяка седмица трябват по едни нови дрехи.

— Слушайте — посъветва един стар артилерист, — гледайте добре заповедта. Да не е пак някой майтап.

— Оръдието се е задръстило! — извика внезапно старият артилерист.

— Слушай — рече с вид на инквизитор храбрият капитан, — ти това оръдие назаем ли го даваш някъде? Как така винаги се задръства?

— Че отгде да знам — отвърна, вдигайки рамене, старият артилерист. — Трябваше да го бракуваш досега или да пратиш да купят ново от селото. Сега цените са паднали. Един приятел си купи за малко пари отлично оръдие. И сега стреля по цял ден с него!

— Заловихме пленник! — доложи развълнувано един стар ефрейтор.

— Кой е? — запита един стар гренадир. — Да не е един висок с брадичка и кафява яка?

— Да — отвърна старият ефрейтор, бършейки потта си. — Защо? — запита той учудено.

— Пусни го да си върви — посъветва старият гренадир. — Знаем го — един проклет тарикат, който се оставя да бъде пленен ту от нас, ту от неприятеля. И така си живурка.

— Доведи го! — заповяда храбрият капитан.

— Точно тоя е! — каза старият гренадир с омраза. — Ще направиш добре, момче, да си ми върнеш оная лула от теракота!

— Вие ли сте пленникът? — запита храбрият капитан.

— Да — каза пленникът.

— Честта на армията ли искаш? — запита пак храбрият капитан.

— Божичко! — възкликна пленникът. — Ако ми направите това удоволствие… заради майка ми само!

— Оръдието се отпуши! — внезапно извика силно развеселен старият артилерист. — Виж какво е имало вътре!

— Браво! — рече иронично храбрият капитан. — Сега това оръдие можеш да си го блъскаш в главата… Вече се мръкна.

— Ама че начин да се говори! — избоботи старият артилерист. — Днес-утре ще взема да захвърля оръдието и да си ида, бога ми!

ЧЕТВЪРТИ ДЕН

— Какво има? — изрева храбрият капитан на стария артилерист, който влезе със зачервени очи. — Говори!

— Загубил си е оръдието — изхленчи един стар гренадир, като махна отчаяно с ръка.

— Какво направи! — извика храбрият капитан, като се приближи към стария артилерист. — Брей! Дори едно оръдие не може да ти се довери!

— Ама — промърмори измъчено старият артилерист, — аз си бях помъкнал оръдието към казармата, след като битката свърши, и като се обърнах — нямаше го.

— Можеше поне да се върнеш назад и да го потърсиш! — извика храбрият капитан, удряйки по масата с юмрук.

— Внимавай — каза с тих глас старият гренадир — с тия твои удряния по масата — наблизо има неприятели, които спят.

— На тебе казвам! — ревна храбрият капитан на стария артилерист, който стоеше с наведена глава.

— Върнах се тичешком по целия път! — заизвинява се старият артилерист, като събра кураж. — Гледах навсякъде и разпитвах всички — няма и няма!

— Отби ли се в кафенето? — подсказа старият гренадир. — Ловиш ли се на бас, че не си го забравил в кафенето? Ако се върнеш, можеш да го намериш там.

— Да… — каза сърдито храбрият капитан. — Ще го намери той! Такова ново оръдие като това — който го е намерил, та ще ти каже!

— Иди да провериш ти — заповяда храбрият капитан на едно храбро войниче, което минаваше бегом.

— Спомням си много добре — започна старият артилерист, — че когато станах да си вървя, оръдието беше до мен. Трябва да е изчезнало на улицата, веднага след площада…

— Намери се! — внезапно извика развълнувано и развеселено храброто войниче. — Беше в кафенето. Келнерът го взел и си го занесъл в къщи.

— Какво ти казвах! — рече успокоен храбрият капитан. — Ако не се намереше, вече бях решил да дам обявление във вестника.

— В кафенето? — каза изненадан, но вече весел старият артилерист. — Бих се заклел, че си беше при мен!

— Ето ти го твоето оръдие! — каза храброто войниче, като го тикаше пред себе си. — Къде ти беше главата!

Старият артилерист се засмя доволен.

— Смей се, смей се ти! — рече храбрият капитан. — Глупак такъв… Ами ако беше дошъл неприятелят, а?…

ПЕТИ ДЕН

— Трябва вече да се свърши с това! — извика вън от себе си храбрият капитан, като се втурна сред старите артилеристи. — Дайте това оръдие тука! Така не може да се работи!

— Пристигна новият знаменосец — доложи един стар гренадир.

— Пуснете го при мен! — заповяда храбрият капитан.

— Добър ден! — каза новият знаменосец, като си сваляше почтително кепето.

— Друг път носил ли си знаме? — запита храбрият капитан.

Новият знаменосец се усмихна.

— Малцина са тия — каза той, — които могат да носят знамето като мен.

— На мен ми трябва — обясни храбрият капитан — знаменосец, който да се остави да го надупчат куршумите.

— Този тук ме познава — каза новият знаменосец, като посочи един стар гренадир, и се усмихна с израз на превъзходство.

— В такъв случай — съгласи се храбрият капитан, обърнат към стария гренадир, — дайте му веднага знамето да го поноси малко.

— Веднага! — каза новият знаменосец, поставяйки кепето си. — В най-гъстото място на битката ли да го нося?

В този момент влезе старият артилерист, като тикаше пред себе си оръдието.

— Ето оръдието — каза той, — къде да го сложа?

— Сложи го тука — заповяда храбрият капитан, като показваше ъгъла на стаята. — И когато ще ви потрябва, търсете го от мене.

— Искате ли и гюллетата? — запита старият артилерист, бършейки потта си.

— Не! — каза сухо храбрият капитан. — А сега ме оставете сам, защото трябва да проуча плана за битката.

— Само гледай — рече доверително усмихнат старият артилерист — да приготвиш битка както трябва.

— А после разправяйте, че не мисля за вас — засмя се разчувствуван храбрият капитан, като стана и показа с пръст плана на битката. — Я погледни тук!

Старият артилерист се наведе да гледа.

— Уха-а-а! — възкликна той, като се изправи цял пламнал от радост. — Ще атакуваме квадратите!

— Мълчи сега! — каза храбрият капитан, като се стараеше да изглежда сериозен, макар и усмихнат. После изблъска с внимателни движения стария артилерист. — Вие сте глупци, дето не го заслужавате, да ви кажа аз. Върнете оръдието на старите артилеристи.

— Благодарим! — каза старият артилерист, цял сконфузен, но също усмихнат. — Благодарим!

И се отдалечи бързо, подтискайки огромното си любопитство.

ШЕСТИ ДЕН

— Внимание! — заповяда храбрият капитан. — Приготви се за бой с нож!

— Току-що обядвахме — промърмори един стар гренадир. — Не може ли да се отложи малко?

— Да! — прибави друг. — Досега не ми се е случвало да се готвя за бой с нож веднага след ядене… Знаеш ли колко ти става лошо!…

— Вече е четири! — каза храбрият капитан, сочейки часовника си. — Часът си е час.

— И все пак — рече старият гренадир, — можеше да си поотпочинем и към четири и половина да си направим спокойно, спокойно едно на бой с нож.

— Е, да — каза храбрият капитан, свивайки рамене, — и след това се готвите за бой с нож чак до осем часа, както стана в четвъртък вечер… Искам сега да свършим бързо, защото си имам и друга работа.

СЕДМИ ДЕН

— Неприятелят! — извика един тръбач, като пристигна запъхтян.

— Доволен съм, ще ви дойде добре — каза храбрият капитан, разтривайки ръце. — Чухте ли?

— Това момче прави ингеллък — каза старият гренадир, като сочеше тръбача, който изчезна със смях. — Някой ден ще му дам добър урок…

— Не, не — потвърди със сериозно изражение храбрият капитан. — Наистина е неприятелят, чувате ли?

— Благодарим! — рече със зъл глас старият артилерист. — Загубихме цял ден да се готвим за бой с нож, за канонади и дявол знае още какво!…

— Но, сине мой — каза храбрият капитан с убедителен тон. — Ако ще правим война, добре!… Ако не… да си вървим и да не приказваме повече… Да не мислите пък, че много държа…

— Какво значение има! — каза старият артилерист. — Само преувеличавате! Война може да се прави, но с малко повече спокойствие… Тук човек няма време да си удовлетвори и една естествена нужда, с извинение казано.

— Какво има? — заинтересува се току-що пристигналият генерал. — Какви са тия дискусии?

Всички застанаха мирно, мърморейки.

— Има някои — каза храбрият капитан, без да обръща внимание на предупредителните знаци на старите гренадири, — има някои, дето не искат на бой с нож. Така не може да се напредва… Аз ще си взема шапката и ще се махна… Нима ще стоя тук да си губя времето с тях!

— Е, де! Е, де! — каза старият генерал, като ги заплаши с пръст. — Такива работи ли трябва да слушам?

— Но, господин генерал — рече един стар гренадир, — влезте ни в положението… Готвим се за бой с нож от сутрин до вечер…

— Момчета! — възкликна старият генерал. — Аз на ваше място… — После се обърна към храбрия капитан, като му смигна. — Я им кажи ти за моето време!

— Все това е! — отвърна храбрият капитан и поклати глава. — Тия тук не разбират даже какво искате да кажете…

— Хайде, със здраве тогава — заяви старият генерал, като гледаше часовника си. — След половин час имам друга битка и трябва да вървя. Бъдете послушни, ей! — добави той, обърнат към старите гренадири, и им направи прощален знак с ръка. После тихо прошепна на капитана: — За днеска ги остави. Накарай ги утре на бой с нож…

— Обаче… неприятелят! — възкликна храбрият капитан.

— Зарежи го — каза, като се приближи към него с многозначително смигване старият генерал. — За това ще мисля аз!

ИНТЕРМЕЦО

Приготвяне на бойното поле за XI ден

— Приготвихте ли бойното поле? — запита храбрият капитан стария сержант. — Вече е десет! — добави той сухо, изваждайки часовника си.

— Но в колко часа трябва да почнем войната? — запита старият сержант храбрия капитан.

— В дванайсет! — отвърна живо храбрият капитан. — Но ако все така я карате, ще приготвим бойното поле в три часа! Какво още се иска?

— Какво още се иска ли? — изненада се старият сержант. — За една минута всичко ще е готово!

— Приготвихте ли ямите, които трябва мигновено да погълнат кавалерията? — запита иронично храбрият капитан. — Поставихте ли на предна линия едно оръдие със затънали в калта колела, за да го измъкнат артилеристите под неприятелския град от куршуми?

— Има още два часа — каза малко смутен старият сержант. — Ако не ни безпокоите, за два часа всичко ще бъде готово.

— За два часа нищо не може да се направи! — изрева храбрият капитан. — Трябва все аз да бъда тука! Ако оставя на вас, всичко ще му липсва на тоя, дето ще иска да води война!

— Ела тук! — изрева внезапно старият сержант на един стар артилерист, който тичаше с торба на гръб. — къде си хукнал?

— Отивам да сложа на баира разбитото на две от неприятелския снаряд колело от артилерийско оръдие.

— Как така! — изрева учудено храбрият капитан. — Още ли не е сложено разбитото колело точно там, дето ще бъде командното място? Питам аз! — добави той, като наведе отчаяно глава. — А мъртвият кон под куриера, който идва да донесе една бърза заповед, поставен ли е поне той, а?

— Да — каза старият гренадир, като се обърна. — Ще искате ли два — три неексплодирали снаряда между краката си?

— Разбира се! — извика храбрият капитан. — За пръв път ли правите бойно поле! Ама че хора!

И започна да се разхожда нервно.

— Чуйте… — каза старият гренадир.

— Какво има? — запита малко навъсено храбрият капитан.

— Ще бъдете ли така добър да ме пуснете, докато приготвят квадратите? Трябва да намина към къщи.

— Добре де! — каза храбрият капитан. — Стига да се върнеш преди края на битката.

— Дума да няма! — каза старият гренадир.

— Какво има? — обърна се внезапно храбрият капитан към един стар артилерист.

— Телеграма за вас — отвърна старият артилерист.

— Ама че дивотия! — извика внезапно храбрият капитан, като дочете телеграмата. — От неприятеля е. Казва, че за днес не може да дойде.

— Какво думах аз! — възкликна тържествуващо старият сержант. — Само дето се ядосвахме… Ехей! — извика той на стария артилерист, който тичешком носеше неексплодирали снаряди, за да ги сложи между краката на капитана. — Разкарай се!

— Ама… — каза старият артилерист.

— Разкарай се! — изрева старият сержант. — Махай всичко!

— Ямите са готови! — доложи един стар пионер на храбрия капитан.

— Махай се… махай се! — каза храбрият капитан. — За днеска нищо…

— Ама как! — запита учудено старият пионер. — А пък аз от заранта да работя тука…

— Извинете — внезапно каза развълнувано старият артилерист на храбрия капитан, — но днеска ще правим ли война, или няма да правим?

— Казах не! — изрева отчаяно храбрият капитан. — Как трябва да ви го кажа!

— Казвах го аз! — избоботи старият артилерист към старите гренадири, които стояха в очакване. — Отлага се за утре…

ОСМИ ДЕН

— Изпратено ли е писмено обявяването на война? — запита храбрият капитан храбрия сержант. — Защо още никой не е отговорил?

— Разбира се! –. Каза храбрият сержант. — Изпратено е, да.

— Сигурен ли си? — запита със съмнение храбрият капитан. — Я виж да не би още да е в джоба ти.

— Но щом казвам… — настоя храбрият сержант.

— Прегледай си джобовете! — повтори търпеливо храбрият капитан.

— Ето на… — трепна храбрият сержант, като пребъркваше джобовете си. — Доволен ли сте сега?

— А това какво е? — запита храбрият капитан, като правеше усилие да се въздържи.

— Ама че работа! — възкликна слисан храбрият сержант, отдавайки чест с едната ръка, докато с другата държеше писмото.

— Зарадва ме ти! — поклати глава храбрият капитан. — Казвах си го аз! Бих се заклел!

— Ами какво да ви кажа… — извини се сконфузено храбрият сержант.

— Ама че мизерия! Всеки път, когато ти дам да пуснеш в пощенската кутия някое писмо за обявяване на война, все това ми правиш!…

— Нима пък непременно е нужно писмено да се обяви война? — запита смутено храбрият сержант.

— Виж ти какъв начин на разсъждаване! — изрева храбрият капитан. — Като че за пръв път правим война!

— Ама вижте… толкова пъти сме правили война и без обявяване… — настоя храбрият сержант.

— А после помниш ли какви разправии сме имали?

— Ами тогава? Какво да се прави? — запита храбрият сержант.

— Какво да се прави?! — каза несигурно, вдигайки рамене, храбрият капитан. — Това се питам и аз!

— Ей — запита старият артилерист, като влезе, — кога ще почнем войната?

— Какво да сторя! — отвърна храбрият капитан и седна дълбоко замислен. — Този глупак — каза той, сочейки храбрия сержант — е забравил да пусне в пощенската кутия писменото обявяване на война.

— Ами аз като приготвих всички оръдия! — възкликна старият артилерист, като поклати глава.

— Какво да ти кажа! — въздъхна храбрият капитан и вдигна рамене.

— Тю! — извика вън от себе си старият артилерист, като излезе и затръшна вратата. — Може ли да се прави война по този начин, питам аз!

— Напред! — изрева храбрият капитан, изправи се на стремената и хвърли знамето сред неприятеля. — Отнемете го!

— Да! Има да чакаш! — каза старият гренадир, бършейки чело.

— Е? — запита строго храбрият капитан, гледайки ту мястото, където беше знамето, ту старите гренадири. — Ей, ако не побързате, ще го грабне неприятелят.

— Така мисля и аз! — каза старият гренадир и поклати глава. — Ама кой те караше да го хвърляш!

— Но как! — каза слисан храбрият капитан. — Аз ви хвърлям знамето сред неприятеля, за да го отнемете… От тази сутрин вече за трети път губя по едно знаме така!…

— Ако си го държиш, няма да го губиш! — заяви отново старият гренадир, без да се помръдне, като продължаваше да клати глава.

— Виж ти как трябвало да се губят знамена! — възкликна горчиво храбрият капитан.

— Хайдее! Още едно знаме! — извика отдалече един стар неприятелски пехотинец, като вдигаше знамето. — Мога ли да знам кога ще приключи тази история!

— Мое е! — извика храбрият капитан. — Неприятно ли ти е? — добави той, като се усмихна на стария неприятелски пехотинец и протегна ръце.

— Как твое? — запита със съмнение старият неприятелски пехотинец.

— Да… да… мое е! — продължи да се усмихва галантно храбрият капитан — Погледни! — добави той, сочейки отдалече с ръка. — Там трябва да има един герб от едната му страна, такъв и такъв…

— Ба! — каза с недоверие старият неприятелски пехотинец, като си пробиваше път и подаваше знамето. — Как тогава беше тук?

— Аз го хвърлих, за да ви го отнемат моите стари гренадири — каза усмихнат храбрият капитан, поемайки знамето.

— Само го хвърли още веднъж! — закани се сухо старият неприятелски пехотинец, като се отдалечаваше. — Ще видиш тогава! — добави той и поклати заканително глава.

— Хубав номер, а? — каза храбрият капитан горчиво, обърнат към старите гренадири.

— Благодари се на небето, че ти го върна! — каза старият гренадир.

— Нали! — прибави старият артилерист. — Аз никак не го вярвах!

— Ти по-добре си гледай оръдието! — изрева ядосано храбрият капитан на стария артилерист и добави, като навиваше знамето: — Виж на какъв хал си го докарал!

— Чистил съм го ей досега! — извини се старият артилерист, като махаше малко парче кал от оръдието.

— Е, да — рече храбрият капитан и се отдалечи с наведена глава, — кой може да мисли, че с вас ще спечели една война!

ПОБЕДАТА

— Спечелихме войната! — извика храбрият капитан вън от себе си от радост.

— Бих се радвал много — рече старият гренадир. — Но сигурен ли си?

— Че как не!… — каза храбрият капитан. — Спечелихме войната наистина! Гледай тук! — каза той и му подаде едно току-що пристигнало писмо.

— Дявол да го вземе! — каза цял сияещ старият гренадир, като хвърли поглед върху писмото. — Доволен ли си, а?

— Е, разбира се! — засмя се храбрият капитан.

— И аз съм много доволен — повтори старият гренадир. — Повечето за теб, отколкото за друго… Чу ли? — извика той, обърнат към стария артилерист, който минаваше в този момент. — Спечелихме войната!

— Ами! — възкликна старият артилерист и се спря.

— Точно така! — каза храбрият капитан.

— Не, вие се шегувате… Вземате ме на подбив — бранеше се старият артилерист, като се усмихваше с очи на стария гренадир и на храбрия капитан.

— Не, не — каза сериозно старият гренадир. — Спечелихме наистина.

— Еха! Колко съм доволен! — възкликна старият артилерист, вдигайки ръце. — Кой знае колко ще бъде доволна моята старица!

— Е, кажи сега — каза той, като стана сериозен, — какво ще правя с оръдието?

— Как какво ще правиш? — възкликна, вдигайки вежди, храбрият капитан.

— Ами да — каза старият артилерист, — да го върна ли, или да си го задържа?

— Дааа — потвърди храбрият капитан дълбоко замислен, — това оръдие е голяма беля… Не познаваш ли някого?…

— Познавам един… — намеси се старият гренадир. — Ако не си е купил вчера… Може да се провери. Вие колко ще му искате?

— Ами че какво да ти кажа — вдигна рамене храбрият капитан. — Погрижи се ти. Знаеш колко го платихме ново, нали?

— Как да не знам! — каза старият гренадир. — Това е въпрос, който… Вие разбирате нали… когато ти е нужно оръдие, трябва да платиш куп пари… а когато после отидеш да го препродадеш…

— Абе знам! — въздъхна храбрият капитан. — Въобще гледай там да я свършиш ти!… Направи каквото може… Всичките тия работи — каза той след това, като посочи пушките — ми ги задели настрана… Нали разбираш?

— Бъди спокоен! — каза старият гренадир. — Аз мисля нещо друго… Не можем ли да накараме неприятелят да плати нещо за тях?

— Не върви! — каза, вдигайки рамене, храбрият капитан. — По-добре зарежи това… Току-виж, че се опитал да се възползува…

— Да се възползува!… — възкликна старият гренадир. — Как така!… Нали загуби войната… Е, не казвам много, ама нещичко все можем да го накараме да даде.

— Абе да, знам… — възпротиви се слабо храбрият капитан. — Обаче… все пак… Карай там.

— А, не, не! Няма да е добре. Ако беше за мен, щях да го накарам да даде нещичко… Всички правят така… Ама, нали…

— Ясно, ясно… Но като знаеш как е… — добави храбрият капитан.

— Нищо де, нищо! Прощавай, но ти не знаеш как стават тия работи! Много си добричък — заключи старият гренадир. После добави: — Тогава тия неща да ги взема за в къщи, а?

— Ами да, да — каза храбрият капитан, — нали после ще се видим пак… Мигар ще си тръгна веднага…

Информация за текста

© Антонио Джермано Роси

Разказът е включен в сборника „Хумористични разкази“, съставител Петър Незнакомов, София 1970 г.

Свалено от „Моята библиотека“ [http://chitanka.info/text/261]

Последна редакция: 2007-04-29 13:45:28

Content

Антонио Джермано Роси
Храбрият капитан

ПЪРВИ ДЕН

ВТОРИ ДЕН

ТРЕТИ ДЕН

ЧЕТВЪРТИ ДЕН

ПЕТИ ДЕН

ШЕСТИ ДЕН

СЕДМИ ДЕН

ИНТЕРМЕЦО Приготвяне на бойното поле за XI ден

ОСМИ ДЕН

ПОБЕДАТА

Информация за текста