Тимоти Щал

Виж Рим и умри

Нощта беше студена като смъртта и пълна с призраци.

В края на деня гората наоколо сякаш беше потънала в някакво черно море, всред което гореше малък огън, изгубен като самотен остров. На брега му от бакърена светлина — две фигури, подобни на корабокрушенци, плътно една до друга и неподвижни като мъртъвци. Ала не бяха нито мъртви, нито спяха. Защото през тази нощ не можеха да мислят за сън. Вместо това дебнеха зорко, почти напрегнато в мрака и мълчаливо се ослушваха за шумовете, които изпълзяваха изпод мантията на нощта.

Ларн обхвана по-силно в обятията си тесните рамене на Ноона. Тя трепереше и той знаеше, че това не се дължи единствено на студа.

Притиснал момичето плътно до себе си, предпазливо се премести по-близо до огъня. Но пламъците, изглежда, почти не излъчваха топлина. Сякаш тази странна нощ щеше да погълне и горещината.

— Вятърът — прошепна младият мъж успокоително в косите на спътницата си, — това е само вятърът.

Топлото му дихание в нейното ухо накара Ноона да изтръпне. Искаше да кимне в знак на съгласие, искаше да каже, че му вярва. Че има право, съвсем определено! Искаше да внуши на самата себе си, че наистина няма никаква причина за страх. Но не го направи. От устата й не излезе нито звук.

Защото вятърът… не дишаше, не пъхтеше, не ръмжеше. А и вятърът нямаше очи.

А Ноона чувстваше, че я наблюдават! Откъм нощта. Някъде там иззад огромните дървета нещо дебнеше и я държеше в плен с погледа си. Ноона го долавяше съвсем ясно, сякаш беше сграбчена от някаква ръка, която не искаше да я пусне. Но колкото и да се напрягаше със собствените си очи да проникне в тъмнината, не откриваше нищо освен най-мрачната нощ.

Най-сетне Ноона затвори очи и чувството, че някой е втренчил поглед в нея, поотслабна. Притисна се още по-плътно до Ларн, сгуши се в мощните му обятия като малко животинче в майка си и пое тръпчивия дъх, смесица от собствената миризма на Ларн и на щавените кожи, които той — и тя самата — носеха като облекло. Ларн толкова много миришеше на мъж, толкова силно. Приятна, успокояваща миризма.

Устните на Ноона се свиха в лека усмивчица. Въпреки всичкия страх, който се беше промъкнал в сърцето й тази нощ, не съжаляваше за онова, което беше сторила. Правилно беше решението й да помогне на Ларн и да остане с него. Нищо че цената, която трябваше да плати, беше висока и кървава…

Ноона се унесе в неспокоен полусън и мислите й се върнаха назад в близкото минало. Назад на север при ордата номади, към която тя и Ларн принадлежаха допреди няколко дни и която осъмна като техен смъртен враг!

Ларн не искаше повече да следва предначертан път. Не се подчини на старите правила и не желаеше повече старците да му казват какво, кога и как да се прави. Не, Ларн имаше възражения, които се отнасяха до живота на ордата и бъдещето й. Имаше предвид сътрудничеството с други племена. Размяната на знания и стоки, храни, инструменти и оръжия.

И не скриваше мнението си. Още по-малко това, че хората не бива да отдават прекалено голямо значение на съветите на шаманите и техните богове. Съдбата на всеки човек е в собствените му ръце!

Това се оказа съдбоносна грешка. Защото, макар и да беше посял съмнение между младите хора в ордата, настрои против себе си преди всичко вярващите в боговете. А те бяха болшинство и думата им тежеше повече.

По заповед на старейшините младият бунтар беше арестуван, окован и устата му — запушена. Присъдата беше ясна още преди да е произнесена. Но Ноона не допусна да бъде изпълнена!

Беше израснала с Ларн. Харесваше го, може би дори го и обичаше — поне като брат, защото Ларн никога не беше показвал към нея нещо повече от този вид любов. Ноона беше слушала изказванията му и думите му бяха докоснали нещо у нея, макар и да не беше попаднала изцяло в техен плен. И тъй, тя взе решението си не заради идеите и идеалите му. Не, направи го единствено заради Ларн.

Ноона го беше освободила, преди да успеят да го убият с камъни или да го пребият до смърт. Нещо повече, тя подготви и съвместното им бягство.

До момента, когато тя и Ларн стигнаха до фреккойшерите, които Ноона беше укрила малко по-настрани от лагера, всичко мина добре. Тогава беше открито изчезването на затворника и още преди Ноона и Ларн да се качат на ездитните си животни, ето че се появиха двама членове на ордата!

Ларн излезе насреща им. Беше добър воин, един от най-добрите в ордата. Двамата преследвачи щяха да изпитат това на гърба си. След кратката, но ожесточена битка загинаха…

Как в крайна сметка успяха да се измъкнат безнаказано, Ноона не знаеше и до ден днешен. Преживя бягството като в транс, парализирана от най-дълбок потрес заради двете жертви. Спомняше си съвсем смътно хаотичното преследване с фреккойшери. Но й се струваше като че ли не е присъствала сама, ами е чула някой да го разказва.

А сега всичко беше минало.

Бягството им беше преди няколко дни, отдавна бяха оставили бедната северна земя зад себе си и изглеждаше, че може би вече няма да ги преследват.

Единствено страхът ги следваше по петите. Все още продължаваше да тегне поне върху Ноона. Като хищно животно, чието търпение е безкрайно, което не се отказва от плячката си и изчаква удобния момент. За да се нахвърли върху нея. Някога, неочаквано…

Не минаваше ден, който да не изкара на дневен ред нови въпроси. И не минаваше нощ, през която командир Матю Дракс да не размишлява над отговорите. Без да ги намери…

След събитията в Боллуна сънят се беше превърнал в рядкост за Мат. Щом легнеше, види се, мозъкът му приемаше като императив — да работи с пълни обороти. Не преставаше да мисли за своето положение. Стигаше дотам, да изпада в авантюристични размисли и да създава налудничави теории. Докато по правило му се стореше, че е изпаднал в плен на трескави сънища.

Затова Мат отлагаше съня задълго. Чакаше тялото му дотолкова да се изтощи, че почти не се подчиняваше на волята му. Едва тогава лягаше, изпадаше в състояние, което no-скоро приличаше на безсъзнание, отколкото на нормален (и здрав) сън.

И докато стигне до това състояние, Матю Дракс караше. Пръстите му стискаха волана на джипа „Хамър“, сякаш трябваше да се държи здраво за него, за да не падне. Над капака на двигателя се взираше с парещи очи в нощта, осветена единствено от бледата пълна луна. Фаровете отдавна вече не функционираха. Изглеждаше като че ли тъмнината не е нищо повече от едно чисто отсъствие на светлина. Сякаш между дърветата беше изсипана и се е разляла лепкава чернота.

Нещо, което дори не би учудило истински Матю Дракс. Защото едва ли имаше още нещо, на което да се учуди.

Гората например, до която стигнаха днес. Доста голяма част от нея се състоеше от огромни дървета. Нищо необичайно, а и Мат Дракс не за пръв път в живота си виждаше със собствените си очи гигантски секвои. Още когато беше малко момче, баща му го вземаше със себе си и посещаваха затънтени места, отчасти все още девствени ландшафти в американския Запад. Лагеруваха под звездния свод и татко му го беше научил на много неща, свързани с природата и нейните закони. И наред с безбройните други неща беше научил сина си, че секвоите израстват на височина до сто и двайсет метра и стволовете им могат да достигнат до десет метра в диаметър и че тези дървета ги има само в западната част на Северна Америка.

Сега обаче този син пътуваше из Италия… и между мощните стволове на гигантски секвои! Лудост. Невъзможно.

Но беше така. Съвпадаше абсолютно точно с картината, която Матю Дракс все по-ясно виждаше пред очите си. Онази картина, която му показваше какво се е случило там, където се е приземил, и че тя се състоеше от отделни части, които — всяка поотделно взета — просто не можеха да съществуват! Но в целостта си тези части имаха смисъл, макар и Матю Дракс да не го разбираше или по-скоро — все още не искаше да го разбере.

Всичките неща и детайли, с които се беше сблъскал през изминалите седмици, оформяха картината на един нов свят. На свят, произлязъл от развалините на стария. От останките на онзи свят, от който произхождаше Мат Дракс. Който, изглежда, беше отминал, не — загинал. Унищожен от „Кристъфър-Флойд“, колос от скали и лед с диаметър осем километра, дошъл от Вселената и сблъскал се със Земята…

Да, това беше най-големият въпрос, решаващият. Въпросът, на който Матю Дракс знаеше най-малко отговора: Колко време е минало от сблъсъка с кометата?

Във всеки случай много повече, отколкото беше предполагал. Това междувременно му стана ясно. Големият взрив далеч не е станал преди няколко седмици, не и преди няколко месеца. Ами преди години. Дракс преглътна с мъка.

Дори и това предположение представяше нещата в по-слаба светлина. О, направо си беше опашата лъжа! Един от жалките опити за самозалъгване! Сякаш в ухото му седеше някакво малко човече, което не се уморяваше да му втълпява и с всяка дума този въображаем нещастник се опитваше да представя нещата като безобидни.

Но за Мат Дракс беше достатъчно само да се огледа, за да види, че няма място за разкрасяване на нещата. Трябваше само да си припомни какво се беше случило, откакто излезе от останките на катастрофиралия си самолет…

Нямо поклати глава. Не, всичко беше така. Всичко съвпадаше. И той направи едно-единствено заключение: Той, командирът Матю Дракс, пилотът от американските BBC, беше кацнал в бъдещето! Макар и все още да се намираше на добрата стара Майка Земя, нейното лице се беше променило коренно, след като „Кристъфър-Флойд“ се стовари върху нея с всичка сила, като титаничен юмрук на някакъв разгневен бог. И оттогава… беше минало много, твърде много време.

На Мат му се искаше да мисли за десетилетия. Или пък това му нашепваше другият глас (може би този на разума, който искаше да го предпази да не полудее). Но той го знаеше по-добре, отдавна вече. И накрая изрече това си познание, макар и с половин глас и с горчивина: — Столетия…

Трябва да са минали векове след сблъсъка с кометата, без съмнение. Твърде много неща се бяха променили, за да е станало в кратък период от време! Географията вече не отговаряше на онази, която Мат познаваше, флората и фауната се бяха променили коренно. Гъмжеше от растения и животни, които не бяха отбелязани в никоя енциклопедия в света. Мат беше видял гигантски плъхове, чудовищни скакалци и… още много неща. Забрани на спомените си да изкарват повече наяве тези картини на ужасите. Инак щеше да стигне до лудост, от която, както се вижда, бягаше с този модерен военен джип, който вероятно беше на неколкостотин години…

Ноона се сепна в леката си дрямка. Клепачите й се отвориха изведнъж като ципа на презрели плодове. Всичката умора отлетя и тя отново зорко се заоглежда наоколо — и не откри нищо освен тъмнина.

Тъмнина, но, в която както и преди нещо продължаваше да шумоли, да скърца, да пука. В която се движеха неща, безименни и невидими.

Или пък в крайна сметка съвсем не бяха безименни? Не носеха ли онези мрачни имена, които бяха добре познати на шаманите? Там навън не се ли прокрадваха демони или изпратени от боговете слуги, изпълнители на всемогъщата им воля?

Ноона чувстваше как това подозрение се сгъстява у нея. Студено като лед, изведнъж заседна в гърдите й и я накара отново да изтръпне от ужас.

Може пък и в това да се криеше причината, че ордата не изпрати ловци по следите им. Навярно шаманът се беше заел с проблема. Вероятно беше призовал богове или — още по-зле — демони, които сами да се заемат с престъпника Ларн и помощничката му!

И сега бяха тук, бяха открили жертвите си. Играеха си с тях. Само с присъствието си подклаждаха страха им. Преди да ги нападнат, безмилостно и жестоко!

— Спокойно — чу Ноона гласа на Ларн и едва сега осъзна, че цялото й тяло трепери. — Спокойно — продължи да шепне той, не трябва да се страхуваш. Там няма нищо. Аз съм до тебе.

— Но — опря му се Ноона с треперещ глас, — не чуваш ли това? — Тя млъкна, дори задържа дишането си, за да не пропуснат дори и най-слабия шум в мрака.

Ларн също се ослуша, може би само заради Ноона, за да я успокои. После поклати глава. Ноона, която лежеше с пртиснат към него гръб, видя това в сянката на Ларн, която догарящият огън хвърляше върху нея.

— Там няма нищо — потвърди той и повтори: — Само вятърът. Тук, в зеления Юг вятърът говори с по-различен глас, отколкото в студените северни страни.

Ноона бавно кимна.

— Да, може и така да е. Но нещо се движи в мрака.

— Фреккойшерите — рече Ларн. — Тази нова страна е чужда и за животните. Навярно това ги прави неспокойни.

— Да, сигурно имаш право.

Бяха вързали двете ездитни животни на около половин хвърлей копие от лагера си. Фреккойшерите миришеха силно и привличаха комари и разни други гадини, поради което не беше желателно да са в непосредствена близост до тях.

Ноона си поотдъхна и си легна по-удобно.

— Не си ли уморена? — прошепна Ларн и се притисна още по-плътно до нея. Ноона забеляза, че той беше смъкнал кожения си набедреник. Нещо твърдо и горещо докосваше задните й части. Самият Ларн очевидно не беше уморен, напротив…

Ноона нямаше нищо против това му неуместно предложение. От една страна, защото това щеше да разсее страховете й и да отклони вниманието й от шумовете на нощта. И от друга страна, отдавна очакваше Ларн да прояви към нея подобен интерес, за да й се прище да пропусне удобния случай.

Откакто през втората нощ след бягството си го бяха направили за пръв път, Ноона знаеше, че обича Ларн повече и по по-различен начин, отколкото като брат и че винаги е имала тази любов у себе си;

Ларн беше първият мъж, на когото позволи да се приближи толкова близо и да стане едно цяло с нея. Той, напротив, беше натрупал опит, но Ноона не го упрекваше за това. Във всеки случай обиграността на Ларн в любовните работи й носеше лична изгода.

Ала през тази нощ съвместният им живот беше по-различен, отколкото в предшестващите. Защото имаше твърде скорошен, недовършен край…

Ноона се сгърчи в обятията на Ларн и той спря.

— Какво има? — изпъхтя той с лице, толкова плътно над нейното, че тя усети вкуса на диханието му.

Ноона гледаше настрани, в посоката, където знаеше, че се намират фреккойшерите.

— Там! Чуй де!

Ларн проследи погледа й, без да види нещо в мрака, но чу онова, което и Ноона беше чула!

Възбудено тупуркане, жужене и стържене на крила, а към всичко това — дрънчащи шумове. Грухтене и ръмжене като на някакво животно. Накрая сухо изтръгване и хрускане и някакъв странен влажен звук, който последва непосредствено…

…и тогава нещо полетя към Ларн и Ноона!

Нещо тъмно, което бухна глухо на земята пред тях. Нещо топло, лепкаво опръска лицата на двамата. Тъмното нещо се завъртя два пъти около собствената си ос и после спря.

Онемели от страх и ужас, но все още плътно притиснати в обятията си, Ноона и Ларн срещнаха погледа на едни очи от полиран чер камък.

Мъртвите очи на фреккойшер, чиято откъсната глава беше запокитена към тях!

Ноона не беше в състояние да се помръдне дори и най-малко. Гледаше като хипнотизирана черните очи върху черепа на фреккойшера, земята, под който се обагряше с тъмна влага. Струваше й се като че ли стомахът й се е превърнал в гнездо на червеи, които се извиват и вплитат като змии едни в други, като същевременно се опитват да изпълзят към гърлото й.

Но Ларн преодоля страха светкавично. Реагира. И го направи бързо и целенасочено. Изтърколи се от Ноона към огъня. Животното — а само животно можеше да е извършило ужасното дело, Ларн беше сигурен в това — би се страхувало от пламъците.

Скачайки на крака, Ларн посегна слепешката към оръжието си, намери го и го грабна. Сам си го беше измайсторил: дълга колкото половин човешки ръст тояга, обработена на огън и удобна за захващане, в чиито краища беше вградено и закрепено по едно острие, дълго един лакът, леко извито и двуостро.

Ларн държеше мечотоягата, както сам я наричаше, с две ръце косо пред себе си и се оглеждаше на всички страни. Беше невъзможно да се открие нещо. Като че ли нощта бе погълнала Земята. Но онова, което скиташе наоколо и беше убило поне единия им фреккойшер, беше още там. Можеше да се чуе. И не изглеждаше гладът му — или пък само желанието му за убиване — да са задоволени.

Откъм тъмнината нахлуха гърлен тътен и дрънчащо дишане, в добавка — звуци, които не можеха да се определят. Нито Ларн, нито Ноона бяха чували някога преди дори и слабо подобие на това.

И крачки. Провлачени, глухи стъпки. Които отиваха наляво, после отново надясно и при това се приближаваха все по-близо и по-близо, без особено бързане, но неотклонно.

— В името на боговете — прошепна Ноона. — Какво ли може да е това?

— Животно — отвърна Ларн кратко и без да се обръща към спътницата си. С присвити очи се взираше в мрака. Все още не виждаше нищо. Но щом забележеше нещо, някакво движение, щеше да реагира незабавно. Размаха оръжието си, все едно че вече е застанал пред някакъв противник. Остриетата в краищата на тоягата хвърляха червеникави отблясъци на светлината на пламъците, сякаш вече бяха опитали кръвта.

— Какво животно? — попита Ноона със затаен дъх.

— Скоро ще узнаем — рече Ларн. Смяташе, че е някаква раса, която не се среща на север.

— Може да е и някой демон, Ларн — продължи с треперещ глас Ноона. — От мрачното царство на Оргуудоо. Ордата може да го е призовала с магии, за да ни преследва и накаже.

Ларн кимна неопределено. Да, подобно нещо можеше да се очаква от шамана и старейшините… Въпреки това не го вярваше твърде много. От една страна, защото вярата му в богове и демони бездруго стоеше на глинени нозе, а, от друга страна, вече надушваше нещото в мрака! И онова, което се промъкваше покрай тях, категорично миришеше като животно, остро и парливо, на екскременти и урина, на кръв и мърша. Притаяваше се, търсеше слабото място на плячката си, изчакваше момента, когато жертвата му ще направи грешка или ще отслаби вниманието си.

Ларн отскочи назад, приземи се до огнището и пъхна едно от остриетата на тоягата си меч в жарта. После започна да бърка вътре като в казан. Горящите главни се разпръснаха наблизо. Нощта малко се поотдръпна, светлият остров порасна.

Погледът на Ларн проникваше на пет-шест лакти по-надалеч, отколкото досега. Достатъчно далеч. Защото видя… нещото. Онова, което допреди два-три удара на сърцето си смяташе за животно.

Стоеше точно там, където отблясъкът на огъня и мракът на нощта преминаваха едно в друго. И не беше животно, в това нямаше и най-малко съмнение.

Ларн не знаеше какво е това, но във всеки случай беше създание, каквото не би трябвало да съществува на света!

Юмруците на Мат стиснаха по-здраво волана на джипа и се опита да концентрира всичкото си внимание в управлението на колата. Не успя. Защото трябваше да мисли за хората.

Човечеството беше преживяло може би най-голямата промяна в историята си. При сблъсъка с кометата беше загубило ролята си на венец на творението. Вече не владееше Земята. Съществуването му се беше превърнало във всекидневна борба за оцеляване сред враждебно настроен свят. И водеше тази борба с най-примитивни средства.

Тъкмо това беше точката, върху която Матю Дракс най-много си блъскаше главата: Хората не бяха продължили да се развиват. Напротив, изглежда, еволюцията се беше обърнала наопаки. Хората, с които Мат Дракс се беше запознал, можеха направо да произлизат от ледниковия период! Бяха… варвари.

Но тъкмо това беше невъзможно! Не и ако всичко, което беше разбрал, не отговаряше на фактите.

Човечеството от тази епоха трябваше да води началото си от оцелелите след катастрофата с кометата. Все едно колко време е минало оттогава, техническите умения и знанията на тези оцелели не можеха да бъдат изцяло загубени. Ноу-хауто трябваше да се е предавало и занапред от поколение на поколение. Дори и в този свят би трябвало да има техническо развитие и достижения, базиращи се на онези, които човечеството е познавало в началото на XXI век.

Но не беше така. Днешните хора нямаха никаква представа за техниката, каквато я познаваше Мат. Напротив, всичко, което имаше дори и бегла връзка с нея, смятаха за магьосничество. Изглеждаше, като че ли всичкото знание, което човечеството беше натрупало в дългата си история, беше изтрито. Като че ли историята започваше отново.

И Мат Дракс се беше приземил в първите й нови глави или, казано по-точно — беше се приземил аварийно.

Когато на 8 февруари 2012 г. „Кристъфър — Флойд“, наречена с имената на откривателите си, двама шотландски любители астрономи, се беше устремила с бясна скорост към синята планета, командир Матю Дракс водеше ято реактивни изтребители в стратосферата над Европа. Заедно с екипажите на други два самолета трябваше да наблюдават какъв е ефектът от обстрела на кометата с балистични ракети.

Нищо. Абсолютно нищо не постигна отчаяната акция за спасяването на света. Без да й направи каквото и да било впечатление, „Кристъфър-Флойд“ продължи по своя унищожителен курс. И както беше изчислено, в 16:44 ч. средноевропейско време се сблъска със Земята.

Мат почти не помнеше сблъсъка. Нещо се беше случило. С него, със самолета му. Ударната вълна, вероятно. Но имаше и нещо друго. Само че какво ли е било?

Когато дойде на себе си от, както му се стори, състоянието на кратковременно безсъзнание, реактивният му самолет се намираше над Южните Алпи. И когато вторият му пилот, ученият проф. д-р Джейкъб Смайт, се спаси с катапултиране, Мат се приземи аварийно.

С това бяха започнали безкрайно дългите дни, определяни и изпълнени с кошмари и болки. Докато те го намериха и спасиха.

Хора.

Хора, но каквито Мат Дракс не бе виждал никога през живота си. Защото изглеждаше, че произхождат от някаква праисторическа епоха. Облечени в кожи, въоръжени с примитивни мечове и копия и говорещи някакъв съвсем свой си език, какъвто никога преди не беше чувал.

Варварите го бяха приели и се грижеха за него. Както Мат Дракс скоро установи, не от чиста любов към ближния и от отзивчивост, а защото го смятаха за някакъв бог. Или най-малкото — за пратеник на боговете им, изпроводен при тях с „огнена птица“.

„Маддракс“ го нарекоха в ордата, която се придвижваше от север на юг, защото очевидно се надяваха да намерят нещо като Обетована земя. Наричаха целта на мечтите си Южната земя. Мат Дракс вървя известно време с тези хора.

Преди два дни се отдели от тях, след като при Болоня племето беше нападнато от четириметрови земни змии. Беше ги стоварил на главите им бившият шаман на племето, разкъсван от завист към бог Маддракс. Ордата заплати висока цена с живота на мнозина. Но и самият Балоор загина.

Вождът Зорбан реши, че тази земя е прокълната от боговете и заповяда да се върнат на север. Но Мат Дракс искаше да намери колегите си и двамата учени. И неговият път сочеше на юг.

Мат беше открил джипа на територията на бивша казарма в Болоня. В запълнен с машинно масло контролен канал превозното средство по удивителен начин беше устояло на времето и той извади и приведе джипа в изправност. Въпреки че таратайката вонеше ужасно на старо масло, моторът работеше, макар и не безупречно. Мат покри временно седалките с кожи. А на багажника бяха здраво закрепени осем туби с бензин.

И така, сега пътуваше на юг. В посоката, в която уж летяла друга „огнена птица“! Тази информация Мат получи в Болоня и тя наля масло в огъня на онази надежда, която хранеше от седмици: че и двата други самолета от ятото също са прехвърлени в това измерение на времето.

Мат си признаваше, че всъщност тази надежда е егоистична. През седмиците след катастрофата много пъти си беше задавал въпроса дали смъртта нямаше да е по-добрата алтернатива. Беше пленник в свят, който вече не беше неговият.

А бъдещето му… е, бъдещето му беше неизвестно. Можеше ли да пожелае на някого да сподели участта си с неговата?

— Всеки живот е по-добър от смъртта — прошепна Мат Дракс в нощта. Но дори и в собствените му уши гласът му прозвуча като такъв, какъвто си беше: безинтересен и… след глупавия опит с всички сили да даде кураж на самия себе си.

Още едно признание трябваше да направи пред себе си. Търсеше другите не само от приятелски чувства. Естествено че приятелството и свързаното с него чувство за дълг бяха най-меродавната причина за търсенията му. Но имаше и друга: Ако намереше другите, нямаше да бъде единственият чужденец в този свят и в това измерение на времето. Нямаше вече да бъде сам.

И тази мисъл беше непочтена, сети се Мат. Защото не беше сам.

Обърна глава и погледна към седалката до себе си. Към Аруула.

Аруула, варварското момиче. Което заради Маддракс се беше разделило с ордата си, за да го придружава.

Аруула спеше, макар джипът непрекъснато да трополеше по неравностите на горския терен и Мат караше превозното средство на зиг заг между дърветата. Мъничко завиждаше на своята спътница заради този й сън. И същевременно съжаляваше, че не можеше да я наблюдава на лунната светлина, тъй като непрекъснато трябваше да насочва вниманието си напред.

Защото Аруула беше красива. Въпреки сплъстената си коса и препаската от кожа на тарак, която носеше. Беше красива, беше умна и храбра, и силна.

В друго време и друг свят Аруула щеше да бъде момиче за женене…

Мат Дракс се намръщи и отново се съсредоточи в шофирането. Имаше един несполучлив брак зад гърба си… От друга страна, от развода му бяха минали неколкостотин години. Може би междувременно беше узрял за нова връзка…

Ухили се по младежки и почти без да забележи, протегна дясната си ръка към Аруула и докосна голата й кожа. Беше кадифена и мека въпреки суровия живот, който водеше.

За съвсем кратък миг Мат имаше впечатлението, че тя примига. Но когато се вгледа по-внимателно, клепачите й не се движеха. Единствено дишането на Аруула, изглежда, се беше поускорило в сравнение с преди и на устните й се беше изписал намек за усмивка. Мисълта, че тя само се преструва, че спи и тайничко се наслаждава на докосването на ръката му върху откритата й кожа, предизвика у Мат нервност, каквато отдавна не беше чувствал. Твърде отдавна…

Аруула хранеше към него нещо повече от другарски чувства. Още когато го смяташе за бог, без да се колебае, беше готова да му се отдаде, за да зачене дете от него. Мат беше отхвърлил предложението.

Но и сега, когато Аруула знаеше, че мъжът, когото наричаше Маддракс, не е бог, а само човек (макар и не обикновен според разбиранията й), въпреки това чувстваше влечение към него. Във всеки случай заради него напусна ордата, която беше нейното семейство.

И Мат от своя страна не можеше да отрече, че отвръща на чувствата на младата варварка. Нещо повече, към нея изпитваше привързаност каквато не е имал към никого преди това. Което не на последно място се дължеше на факта, че Аруула до известна степен го познаваше отвътре и отвън. Макар че след първата им среща бяха минали едва няколко седмици.

Аруула притежаваше особен талант. Можеше да вижда зад нещата, да прозира през хората. Долавяше настроенията и мислите им. Тя наричаше тази дарба подслушване. Във времето, от което идваше Мат, това се казваше телепатия.

Благодарение на тази си способност Аруула имаше направо светкавичен напредък в изучаването на английски език. Още докато бяха в ордата, Аруула можеше да се обяснява на завален английски. А за краткото време, откакто двамата бяха на път, момичето беше научило още удивително много неща.

Мат не се съмняваше, че благодарение на дарбата си тя черпи езиковите си знания направо от него. Никога не се беше занимавал сериозно с пситалантите, във всеки случай не се е и съмнявал, че съществуват. И Аруула беше живото доказателство за това.

Самият той съвсем не беше бездарен по отношение на езиците. Наред с матерния си език можеше съвсем добре да се разбира с хората на немски, в края на краищата през последните години служеше във военна база близо до Берлин. Освен това говореше сносно френски.

Въпреки това — и макар че поне отчасти беше съставен тъкмо от тези три езика — досега не беше се научил да се обяснява свободно на езика на хората от това време. Макар и да знаеше редица понятия, все още разчиташе на жестовете, за да го разбират.

Но Аруула не се уморяваше да го учи. И докато не се натъкнаха на следите на втората „огнена птица“, почти нямаха друга работа, освен да си дават взаимно уроци по чужд език.

Мислите на Мат секнаха, когато косо отпред внезапно откри нежен проблясък на светлина между дърветата. Какво ли беше това? Лагерен огън ли?

А какво друго? Мат беше осъзнал, че неща от всекидневието като електрически крушки и джобни фенерчета вече не съществуваха в този свят. Но едно нещо си беше останало същото: Там, където нощта се осветяваше, най-често имаше хора!

Мат корегира посоката и същевременно потърси опипом Аруула, лекичко я разтърси. Младата варварка се сепна в дрямката си — и незабавно се събуди напълно. Отрано се беше научила, че всяко прекъсване на съня може да е свързано с някаква голяма опасност.

Матю задържа ръката си на рамото й.

— Всичко е наред — успокои я той. — Виждаш ли огъня? Посочи напред. — Да видим какво…

Не успя да довърши изречението. Защото в същия момент в далечината се разнесе вик, ясен и пронизителен, който заглуши дори ръмженето на мотора. Панически вик на жена!

Един вечен миг не се случи нищо. Всичко изглеждаше като вкаменено, дори и вятърът беше стихнал и всичките шумове бяха заглъхнали.

Тогава Ноона започна да крещи. Не силно и остро. Викът се надигаше на порции в гърлото й, за да излети след това от устните й. Приличаше на изстрел при старт.

Изведнъж на сцената настана оживление. Сякаш самият свят беше спрял да диша и сега отново си поемаше дъх и сърцето на всички неща биеше по-бързо и по-силно, отколкото преди.

Ларн се озова със скок между Ноона и чудовищното създание, за да прикрие спътницата си. Също и… нещото се раздвижи. Без обаче да се помръдне от мястото си. Приведе се, създаде впечатление като че ли се свива в себе си и все пак си остана огромно.

На пръв поглед човек можеше да си помисли, че някое от чепатите дървета, които ограждаха края на просеката, ненадейно се е събудило за живот. Кожата на вселяващото страх същество наподобяваше по структура и цвят тази на говедата. Под нея се изпъваха мускули като въжета, подобни на разкривени клони и коренища, толкова напращели, че нашарената с белези кожа изглеждаше сякаш ще се пукне под мощния им напън.

Самият Ларн не беше дребосък, напротив, беше един oi най-представителните младежи на своята орда. Но създанието, което сега стоеше насреща му, го превишаваше с почти две глави, макар че стоеше леко приведено напред и беше присвило глава към раменете си.

Тази глава…

Ларн трябваше да се овладее, за да не се ужаси. Защото главата на това същество беше онова, което предизвикваше най-силно неприятното чувство, макар и само бликащата от сила титанична фигура на другия да внушаваше страх. Защото тази глава, въпреки че чертите й бяха деформирани и обезобразени — без съмнение беше човешка!

До по-нататъшни наблюдения или дори до разсъждения Ларн не стигна. Защото съществото го нападна!

От място скочи върху Ларн. Дори и само силата, която имаше в краката му, трябваше да е огромна. Защото колосът долетя като почти безтегловен, светкавично бързо и с изпънати напред ръце и раззината паст, от която напираше някакво ръмжене, силно като че излизаше от сто гърла.

Но и Ларн беше бърз и в тази първа размяна на удари беше по-чевръст от противника си. Направи нещо като стъпки при танца степ, настрана, но с едно завъртане тикна оръжието си към противника и го накара да опита двете остриета. Едното мина през лицето на другия и остави дълга почти колкото пръст рана, другото улучи голото му рамо — и не направи почти нищо!

Сякаш Ларн беше ударил в скала. Мускулите и месото под кожата изглеждаха като от желязо.

За нищожен миг Ларн се подаде на тази изненада. Момент, който беше достатъчен за противника му. Изви се така бързо и гъвкаво, както човек не би очаквал от тромавата му фигура!

Макар Ларн да успя да вдигне оръжието и да замахне към нападателя с остриетата — наляво, надясно, наляво, — гигантът не обърна внимание на ударите, дори изглеждаше, че не ги усеща.

Юмрукът на другия беше голям колкото главата на Ларн. И когато полетя към него, видя му се още по-голям!

Когато го улучи точно в лицето, Ларн доби ужасяващото чувство, че главата му ще се откъсне от врата. Загуби почва под краката си, повдигна се и отхвръкна на два-три човешки ръста разстояние. Стовари се толкова силно, та си помисли, че ще се изпотрошат всичките му кокали. И нощта се спусна над него, подобно на течна чернота — макар и само колкото за времето на два удара на сърцето.

Но краткият миг беше достатъчен за чудовищното създание, за да се обърне към Ноона и да сграбчи момичето. Пронизителният й писък беше онова, което извади Ларн от вцепенение. Въпреки това се чувстваше като воден от чужда воля, когато скочи на крака и дори с вик се понесе към противника си.

Отвратителното нещо стискаше здраво Ноона с едната си предна лапа. Пръстите му бяха обгърнали шията на момичето и изглеждаше, че създанието иска направо да свие гигантската си ръка в юмрук, за да смачка гърлото и врата на Ноона. Тя вече висеше като мъртва в хватката на чудовището, неподвижна и безмълвна.

Ларн се оттласна. Полетя косо към създанието с насочено като копие оръжие. Острието трябваше да се забие в гърба му, сега…

Движението на чудовището почти не се забеляза. Без дори и да погледне в посока на Ларн, един от масивните му крака се вдигна в точния момент, улучи Ларн, събори го и със същото движение сложи стъпалото си напряко върху врата на младия мъж и усили натиска.

На Ларн му се стори, че чува как вратът му се чупи. Болката се усилваше. Нажежени стрели изскачаха от тила му и а забиваха в мозъка му. Искаше да крещи, но калта, която напираше да влезе в устата му, заглушаваше всеки звук.

Ритникът на чудовището беше избил тоягата меч от ръцете на Ларн. С протегнати пръсти се опитваше да го улови. Напразно. Не повече от половин лакът го разделяше от оръжието му, но все едно че се намираше на разстояние хвърлей копие.

Тогава усети как почвата под него започна да вибрира; Отначало съвсем леко, после — по-силно. В ушите му нахлуваше боботещ шум и все повече се усилваше. Някакво мучене, виене. Очевидно ужасният великан не беше единственият от вида си. Изглежда, и други прииждаха. Може би за да му помогнат. Може би, за да оспорят плячката му…

Само една мисъл все още носеше облекчение на Ларн — всичко щеше да свърши. Че вратът му щеше да се счупи от тежестта на чудовището. И се надяваше, че Ноона вече е мъртва. Че дангалакът няма да остави момичето живо, за да продължат страданията й…

Мислите му поеха в друга посока. В такава, която му бе станала чужда.

Ларн призова безмълвно онези, в които така открито се беше съмнявал. Горещо се молеше на боговете да му простят, да помогнат на него и на Ноона, па било то и с една бърза смърт!

Мат натисна педала на газта. Моторът започна да вие като тежко ранено животно и джипът подскочи напред.

Все още изглеждаше, че във въздуха трепти паническият писък. Недалеч от муцуната на колата мъждукаше златисточервената светлина на огъня между дърветата. Мат се насочи направо натам. Пред тях изникнаха два фреккойшера, големи колкото камили скакалци, които се използваха от ордите на варварите като ездитни и товарни животни. Лежаха мъртви в собствената си кръв, която напояваше горската почва. На едното от животните беше откъсната главата, но другото беше пострадало несравнимо по-зле.

Сега на трептящата светлина се открояваха тъмни силуети, като изрязани с ножици. Освен боботенето на мотора Мат и Аруула доловиха и друг, почти подобен шум. Звучеше застрашително, като гърлено ръмжене на гладен хищник.

Тогава джипът стигна до малката просека, стрелна се над брега на бакърената светлина.

И там…

Сцената под бледата лунна светлина, изглежда, замръзна за половин секунда. Нищо не се помръдваше. Мат Дракс я гледаше като неподвижна картина на монитор.

Някакво титанично създание държеше с една ръка врата на млада жена. Момичето висеше неподвижно в хватката на великана, почти на метър от земята. С крак дангалакът натискаше млад мъж и го обричаше на неподвижност.

От пръв поглед беше невъзможно да се каже дали двамата още са живи. Не се помръдваха и при това великанът прикова изцяло вниманието на Мат. Човекът от миналото гледаше като омагьосан грамадата мускули.

При това грамада мускули би било слабо казано. Спрямо този дангалак всеки културист щеше да изглежда като дете. Под кожата му буквално се трупаха мускули като планини. Придаваха му уродлив вид, чужд и гротескен, направо чудовищен.

Но когато другият обърна глава, Мат беше стопроцентово сигурен, че си има работа с човек. Лицето му, макар и обезобразено в гротескна мутра, несъмнено беше човешко.

Мат си помисли за Невероятния Хълк, чиито приключения беше изгълтал като дете в комиксите. На онзи тип отсреща му липсваше само зеленият цвят на кожата, тогава можеше да се конкурира с побеснелия гигант.

Мат по-скоро предугади, отколкото истински почувства странния поглед накриво, който Аруула му хвърли, когато това сравнение мина през ума му. Взираше се право напред, беше се концентрирал единствено в управлението на джипа.

Първата му мисъл беше без церемонии да блъсне страховития гигант, просто да го прегази. Но не биваше да прави това, щеше да изложи на опасност младия мъж и момичето.

И така той промени плановете си. Подгони джипа над разпръснатите горящи главни. Те се разлетяха под гумите и на гиганта вероятно му се е сторило, че му се явява като привидение желязно чудовище, което с бумтене връхлита върху него, с пушек и огън.

Малко преди да се заеме с дангалака, Мат натисна спирачката, без да пуска педала на газта, и изви волана. Джипът се полузавъртя около собствената си ос. Гумите загребаха земята и я запратиха срещу другия.

Гигантът инстинктивно вдигна ръка, за да предпази лицето си.

И Аруула скочи.

Беше наместила меча с кожената му ножница до седалката. Докато Мат караше срещу огромния дангалак, тя беше извадила оръжието. И сега, когато зави с джипа, тя се оттласна.

Оглушителният й боен вик разцепи въздуха. После се блъсна в колоса. Мат чу тъп удар.

Инерцията на Аруула беше достатъчна, за да накара другия да се олюлее. Но той не падна, само се препъна. Въпреки това не изпусна жертвата си, макар и само инстинктивно.

Аруула беше паднала на земята, но при падането си продължи в претъркаляне и отново застана на крака, когато гигантът се обърна към нея. Аруула насочи меча към другия, запрехвърля го от дясната ръка в лявата и отново обратно.

Тогава направи лъжлива атака, уж че иска директно да нападне противника си. Юмрукът му се стрелна напред. Аруула отстъпи настрани, изскочи напред и се намери пред противника си. На отблясъците на огъня острието на меча й се превърна в златисточервена светкавица, която сякаш трептеше от две-три посоки към гиганта, толкова бързо въртеше оръжието си варварката.

Два пъти го улучи с острието. Тогава се чуха странни тъпи шумове, сякаш стоварваше острието в твърдо изпечена земя. Третия удар Аруула нанесе с върха на меча. Тласна оръжието срещу колоса и…

— …в следващия момент оръжието беше изтръгнато от ръката й!

Върхът на острието беше влязъл почти цял пръст надълбоко в мощния бицепс на великана. Трябва да е почувствал болка — беше изревал, когато Аруула го улучи, но не изглеждаше да е пострадал.

Без да се засилва, стрелна юмрука си към нея. Аруула едва успя да дръпне главата си настрана. Ударът засегна само лицето й, но силата му обезвреди варварката. Аруула здравата се блъсна в ствола на едно дърво и по него се свлече на земята.

За секунда-две тъмна нощ беше на път да се излее над съзнанието й. Аруула прогони мрака с желязната си воля.

Когато отново започна да разбира ясно, гигантска лапа закриваше зрителното й поле. В следващите секунди възлести пръсти се вкопаха в дългата й коса и я вдигнаха във въздуха. Аруула изкрещя от болка.

Чудовището се засили, без да изпуска гривата й. Направо искаше да запокити момичето в най-близкото дърво, за да тури край на съпротивата й и да изпотроши всичките й кости. А Аруула не беше в състояние да направи каквото и да било. Не можеше да се противопостави на тази страховита сила. Вече си мислеше, че усеща убийствения удар…

— …когато внезапно изтрещя оглушителна гръмотевица! Повтори я двайсеткратното ехо в нощта.

И великанът се закова насред движението си. Но не беше мъртъв. Не падна. Дори не се олюля. Само стоеше като вкаменен.

Тогава от гърлото му се надигна тътнещ, усилващ се звук, излезе като ръмжене от месестите му устни и той се обърна като в забавен кадър.

Матю Дракс остана неподвижен. В нападателна стойка, леко разкрачен, с изпънати напред ръце, с армейския пистолет в дясната, подпрян с лявата. „Беретата 98 Г Дабъл Екшън“ се числеше към малкото неща, които Мат Дракс все още притежаваше от „своето“ време. Наред с другите полезни неща и тя се намираше в спасителния контейнер, който Аруула беше извадила от останките на самолета му.

Чудовищната грамада от сила се беше втренчила в дулото като че ли там имаше нещо изключително интересно за гледане. Борбата на Аруула с гиганта продължи само няколко секунди. Всичко стана светкавично бързо. Преди това Мат не можеше да си позволи да произведе изстрел. Твърде голяма беше опасността да улучи Аруула.

Куршумът беше пробил голяма колкото нокът дупка в тялото на гиганта, плътно под лявото му рамо. Мат се надяваше, че куршумът ще влезе в сърцето. Но тази му надежда не се оправда — колкото малко мечът на Аруула успя да нарани сериозно великана, толкова успя и неговият изстрел. Мускулите и месото на този тип, изглежда, бяха твърди като скала. Куршумът навярно просто е заседнал в тях, преди да проникне в сърцето.

Този дангалак беше нещо повече от машина. Неунищожим, неудържим. И очевидно единственият смисъл на съществуванието му беше в това да убива. В обезобразената му морда Мат виждаше само необуздана омраза, безсмислен гняв и чиста кръвожадност. Всичките тези неща заедно представляваха лудост в най-чиста форма.

Животинско ръмжене и грухтене се понесоха към Мат. Тогава уродът направи крачка към него и начена втора. Страхът или просто предпазливостта, види се, му бяха напълно чужди. Мат знаеше, че този тип не би го разбрал. Думите изскочиха от устата му от само себе си: — Нито крачка повече!

Естествено предупреждението не подейства. Другият се приближаваше с вкопчена в косите на Аруула ръка и влачейки момичето със себе си.

Мат коригира целта с няколко сантиметра нагоре. После натисна спусъка. „Берета“-та излая два пъти. Два дълги колкото ръка пламъка излетяха от дулото.

На челото на великана се появиха две дупки, всяка на пръст и половина над гъстите му вежди. Той спря, сякаш изправен пред прочутата стена. Чертите му замръзнаха. Обърна очи нагоре, сякаш искаше да види какво го беше ударило в челото. Тогава от мимиката му изчезна всякакъв бяс и се замени с израз на учудване.

И така най-сетне умря. Наклони се като повалено дърво напред и се стовари по очи.

Мат усети как земята под него потрепери.

Докато Аруула се изправяше, Матю се обърна към младата двойка. Очакваше да види в лицата им облекчение, но беше разочарован.

Бяха изпълзели до края на просеката, бяха се сгушили, притиснати един към друг, и го гледаха като втрещени. Треперещите им устни изговаряха едва чуто една дума, отново и отново, непрекъснато.

Една от онези думи, които Мат Дракс знаеше от езика на варварите. Стори му се, като че ли му я нашепваха откъм нощта и тъмната гора.

— Демондемондемон…

— ДЕМОН!

Аруула се зае да заглади нещата. Така да се каже — да прогони вярванията в зли духове. Убеждаваше младата двойка и каквото и да им говореше, това явно принасяше плодове. Младият мъж и спътницата му вече имаха значително по-спокоен вид. И от погледите, които хвърляха към Мат и джипа, полека-лека изчезнаха страхът и недоверието.

Матю не знаеше какво точно Аруула им е разказала. От една страна, не владееше достатъчно езика, за да разбира подробностите и, от друга страна, вслушваше се само с половин ухо.

Вниманието му беше насочено преди всичко към мъртвия.

Преди това, в здрачевината на догарящия огън почти не успя да види детайлите. На това отгоре всичко беше станало твърде бързо, за да може по-подробно да разгледа великана. Междувременно Мат беше разпалил нов огън, по-голям, чиято светлина стигаше отвъд края на просеката и навътре в гората.

Беше довлякъл трупа непосредствено до огнището. Доста тежка работа, защото колосът трябва да тежеше сто и петдесетина килограма. Като по тялото му едва ли имаше и десет грама тлъстини…

Мат не би се учудил, ако установеше, че си има работа с някаква машина. Едва ли на този свят имаше нещо, което да го изненада…

Но подозрението му не се потвърди. Нямаше съмнение, че става дума за същество от плът и кръв. За човек. Как е стигнал до странната си, уродлива фигура, Мат можеше само да предполага. Близка до ума беше хипотезата, че лъчението е причина за мутацията. В края на краищата след сблъсъка с „Кристъфър-Флойд“ цялото творение се беше разпаднало. Но Мат не продължи мисълта си. Поне в момента конкретната причина за външния вид и свръхестествената сила на мъжа вече нямаха никакво значение.

На пипане кожата на гиганта беше твърда като гьон и беше опъната над мускулите и месото, които изглеждаха твърди като камък. Че наистина не бяха от камък, Мат го видя по местата, където в кожата зееха пресни рани. Под нея очевидно имаше съвсем нормална тъкан, оросявана с кръв, макар и тя да изтичаше неестествено бързо.

Освен тези наранявания Мат откри и множество други. Белези изпълваха надлъж и нашир тялото на почти голия дангалак, ако не се смяташе препаската. И някои от тях очевидно бяха от рани, които сигурно са били почти смъртоносни. Мат се заинтересува най-много от веригите. Ставите както на ръцете, така и на краката на великана бяха в железни халки и на всяка от тях бяха закрепени къси вериги. Най-дългата беше с шест звена. Всяка част от веригата изглеждаше повредена. Някои от звената бяха изкривени.

От тези констатации от само себе си се оформи съвсем определено подозрение. Макар и да нямаше кой знае какъв смисъл…

Някаква сянка се спусна над Мат Дракс. Аруула седна на колене до него. Той срещна питащия й поглед. Мат посочи веригите върху ставите на трупа.

— Изглежда е бил затворник.

— Кой би освободил такова чудовище? — каза варварското момиче завалено и с учудване.

— Мисля, че по-скоро момъкът се е освободил сам — каза Мат. — Бих казал, че звярът буквално е разкъсал веригите си.

Аруула вероятно не разбираше дума по дума онова, което той казваше. Но сигурно виждаше картината в неговите мисли, защото кимна в знак на съгласие и промърмори:

— Да, много възможно. Сила достатъчно в този мъж.

Мат се изправи и потънал в мисли, отупа праха от крачолите на изцяло оцапания си летателен костюм. Погледът му се плъзна наоколо.

— Надявам се само, че там навън няма още типове от неговия сорт — каза полугласно.

Аруула също беше станала и поклати отрицателно глава.

— Не усещам нищо. Всичко тихо и… — За момент потърси правилната дума. После допълни с нежна усмивка: — Спокойно.

Мат отвърна на усмивката й. Това момиче беше наистина удивително.

— Да се молим така да си остане — рече след това.

— На твоите или на моите богове, Маддракс? — Мимиката на устните й придоби нещо дяволито.

— Ти си само човек да те схруска. — Мат се ухили и й намигна.

Аруула не каза нищо. Но в блясъка на тъмните й очи прочете съвсем ясно: „Ами направи го де!“

Мат се покашля и си даде вид, че не е разгадал погледа й. Което с оглед на специалната дарба на Аруула беше напразно усилие…

— Какво става с двамата? — попита той, малко по-бързичко. С брадата си посочи младия варварин и момичето, които бяха спасили от мускулестото чудовище.

— Бягат — отговори Аруула и после разказа на Мат каквото беше научила за тях. Че за богохулство Ларн бил осъден на смърт от старейшините на своята орда. Че Ноона го освободила и оттогава бягали на юг.

Докато Аруула говореше, Ларн и Ноона се приближиха. Все още разглеждаха летателния костюм на Мат и джипа изпитателно и с неприятно чувство, но поне безкрайният страх беше изчезнал от лицата им.

Аруула се зае да ги представи и Мат, с окуражаваща усмивка на уста, подаде ръка както на Ноона, така и на Ларн. Двамата се здрависаха с колебание. Ларн стисна ръката на Мат силно, сякаш трябваше да покаже на противника си, че не му отстъпва по сила. Мат се престори, че уж младият мъж наистина му е причинил болка и с пресилен жест разтърси ръката си. При това се и ухили, Ларн отвърна на ухилването и ледът между тях се разтопи.

От малкото запаси, които караха със себе си в джипа, Аруула извади четири какавиди на пеперуди, лишете, както Мат междувременно беше научил, че се казват, макар и тези пашкули на пеперуди да бяха несравнимо по-големи от онези, които познаваше от своето време. Варварите смятаха лишете за деликатес, след като ги печаха на открит огън.

Аруула набоде лишете на шишове от откършени клони и после ги раздаде на сътрапезниците. Накрая всички седнаха до огъня и Мат бегло си помисли за времето, когато като момче бе седял около лагерния огън с баща си или с приятели и бе тананикал маршови мелодии пред пламъците. Ако тогава беше пържил какавиди на пеперуди, стопроцентово щяха да го смятат за най-страхотния между момчетата…

Болезнена усмивка се плъзна по лицето му. Не можеше да повярва, че това време трябва да е било преди векове…

— Накъде? — попита той на езика на варварите, обърнат към Ларн и Ноона. — Ланда де мидаа? — Последното означаваше „Южната земя“. Ордата на Аруула беше на път за там. Имаше голяма вероятност онази легендарна страна да е целта и на тази двойка.

Но Ларн поклати глава.

— Виллага.

Доколкото Мат знаеше, това означава „град“. Ларн продължи, но на Мат му беше трудно да следи изложението му. Съдейки по жестовете му, Ларн разказваше за някакъв голям град, където идвало в изобилие ядене и пиене. И в който се търсели силни мъже — така поне го изтълкува Мат, когато Ларн сви ръка в лакътя и с другата потупа забележителния си бицепс.

Обърна се с питащ поглед към Аруула. Доколкото можа, тя повтори на английски думите на Ларн.

— Голям град на юг е целта им. Там няма мизерия. Няма глад и жажда. Няма опасни животни. Палатки от камък. Големи… — Тя спря, погледна дълбоко в очите на Мат, сякаш търсеше нещо в погледа му, после продължи: — Дворец?

— Големи дворци? — помогна й Мат, без наистина да се учуди, че Аруула очевидно беше извадила понятието „дворец“ непосредствено от неговия словесен запас.

— Да, големи дворци — кимна тя. — И силни мъже могат голям късмет намерят в града.

На Мат това му прозвуча доста странно. Макар че му напомняше старото клише за селския момък, който избира да тръгне или по широкия свят, или в големия град, за да търси щастието си. Някои неща май никога не се променят…

— Откъде двамата знаят за този град? — попита Мат и Аруула преведе въпроса. Ларн отговори, тогава Аруула отново се обърна към Мат.

— Странници са говорили за него. Мъже, които града видели с очите си.

Мат си спомни какво му разказваше Аруула едва преди няколко дни за градовете от това време. Че били опасни. А че беше така, в края на краищата можа да се убеди сам в някогашната Болоня.

Аруула знаеше много добре какви мисли му минаха през главата. Сложи ръка на рамото му.

— Градове различни. Далеч на юг може би по-различно, отколкото на север.

Мат кимна замислен.

— Ти не си ли чувала за този град? — С неопределено движение на главата посочи Ларн и Ноона.

— Може би да, може би не — отговори Аруула. — Странстващи народи разказват толкова много истории, че никой не може да ги преброи. Може би и за този град. Но аз никога не чула тази история… Може би само забравила. — Тя повдигна рамене и извади лишетето от края на шиша си. После обърна какавидата няколко пъти натам-насам в рохкавата земя, за да поизстине. И накрая разчупи обвивката, извади съдържанието и с върха на пръстите си започна да го слага в устата си. Мат се обърна към Ларн.

— Градът има ли име? — попита отново на езика на това време — и с надеждата, че е подбрал правилните думи.

Очевидно беше успял. Защото Ларн кимна, дъвчейки с пълна уста и каза:

— Роома.

Едва забележима усмивка се очерта по крайчеца на устните на Мат.

Роома — това беше вариант на дума, който нямаше нужда от скучна интерпретация. Беше ясно като бял ден за кой град става дума.

Хиленето на Мат се подсили с още един нюанс, когато си спомни какъв епитет към името имаше някога този град. Прилягаше му като на никой друг, с оглед на факта, че Рим все още съществуваше, след всичкото това време — Вечният град.

— Феии фегаашаа.

— Фегаашаа ли? — отвърна Мат немощно.

— Фегаашаа. — Аруула кимна и погледна към Ноона и Ларн. Младата двойка лежеше малко по-настрана от огъня и не си даваше труд да запази в тайна онова, което правеше. Но Мат дори и да не го виждаше, шумовете, които Ларн и спътницата му предизвикваха, щяха да са достатъчни.

Значи в днешно време наричаха „фегаашаа“…

„Ето, че пак научи нещо ново“ — помисли си Мат и се ухили. Долавяше и чуваше идеално пращенето, което се носеше във въздуха. И това не беше само от огъня… Забеляза как това друго пращене го обземаше, как предизвикваше някаква нервност у него и за да се разсее, насочи погледа си към тъмнината и направи преглед на изминалия ден.

Миналата нощ, след като бяха се нахранили с лишете, си легнаха. Сънят не споходи никого от тях. Въпреки това, когато станаха в ранното утро и се застягаха да потеглят, Мат се чувстваше отпочинал.

След като фреккойшерите им бяха станали жертва на уродливия нападател, Ларн и Ноона приеха предложението да пътуват с тях в джипа. Мат реши също да поеме курс към Рим. В момента му беше все едно накъде ще пътува. Към това се прибавяше и фактът, че му беше любопитно да узнае какво е станало с Вечния град.

Аруула беше обяснила на младата двойка, че Маддракс идва от далечна страна, в която хората не яздят фреккойшери, а пътуват с джипове. Тя изговаряше думата „джип“ другояче, така че по-скоро звучеше като английската дума за овца. Ларн и Ноона бездруго смятаха превозното средство за животно и когато Мат трябваше да допълни резервоара, предположението на двамата се затвърди още повече — мислеха си, че го пои.

— Твоят шийп е много жаден — рече Ларн, след като Мат изля съдържанието на една туба в гърловината на резервоара и погали зацапаната с масло каросерия, както това се прави с козината на животно.

Мат не се нае да разубеждава младия мъж. А и как би могъл да му обясни принципа на действие на машината? Освен това двамата бяха свикнали със „странното“ животно и, изглежда, се наслаждваха на този начин на придвижване. Понякога по време на пътуването Ноона извикваше от радост и напомняше на Мат за дете, което за пръв път се вози на увеселителна железница.

— Всички пътища водят към Рим — Мат се надяваше, че старата поговорка все още е в сила. Защото не знаеше със сигурност дали бяха избрали верния маршрут.

Бяха завили по един от отовайиите и сега го следваха. Отовайии — това бяха пътеки, които минаваха през ландшафта, най-често прави като стрели, и бяха обрасли с далеч по-малко дървета, отколкото горите от двете им страни. Мат междувременно знаеше за какво става дума — за някогашните аутобани! Не кой знае колко дълбоко под почвата все още минаваха асфалтираните трасета. Странстващите народи използваха тези отовайии при придвижването си. Името беше съставено от немската и френската дума за „автомобил“ и английската за „път“.

Ако Дракс не се заблуждаваше напълно и разчиташе правилно картата — защото както и преди, компасът сочеше известно изместване на изток, — ставаше въпрос за бившата Аутострада дел соле, A1, която някога свързваше Флоренция с Рим.

Рано сутринта оставиха зад гърба си гората с гигантските секвои. След това пътуваха през обширни иглолистни гори и на смрачаване всред такава една се разположиха на лагер. С лък и стрели Аруула беше убила един шасе, подобно на мармот същество, чието месо имаше донякъде вкус на заешко. Поне Мат си внушаваше, че е така.

След вечерята Ларн и Ноона се оттеглиха. Мат поиска пръв да стои на стража. След нападението на свирепия гигант през миналата нощ изглеждаше препоръчително да се внимава.

Когато малко по-късно младата двойка започна съвсем безцеремонно да демонстрира привързаността си, Аруула се присъедини към Мат. Сега двамата седяха до джипа, ослушваха се в диханието на нощта, пукането и пращенето на огъня и на звуците, които идеха откъм мястото, където Ларн и Ноона се любеха.

И двамата почувстваха онова нещо, което беше съществувало между тях през цялото време, по-точно казано — от момента, когато за пръв път говориха един с друг. Беше невидимо и безименно, но и двамата знаеха какво е това. Нещо, на което не може да се противопостави никой човек. Сила, на която безпомощно бяха изложени мъжете и жените някога, както и сега.

Но между тях имаше още нещо, което възпираше чувствата им да избухнат.

Дали не беше фалшивата „божественост“, която все още обграждаше Мат с непристъпност? Неговата отчужденост от този свят и това време?

Мат чувстваше лудо влечение към Аруула. Никоя жена, с която е общувал, не можеше да се сравнява с нея.

Прегърна я с ръка, а Аруула прибра краката си и се облегна на него. Така седяха, втренчили поглед в пламъците на огъня. Не бяха нужни думи. Аруула знаеше, долавяше с всяка фибра на тялото и духа си какво изпитва към нея Маддракс.

Една нощ Мат Дракс не се изживяваше като чужденец. Една нощ не се чувстваше пленник на онзи странен сън, в който се беше превърнал животът му.

Но на другия ден беше застигнат от реалността. Повален на тепиха на фактите.

Защото на следващия ден намериха онова, което Мат Дракс беше търсил през цялото време.

Указание за изчезналите му другари.

Следата на една „огнена птица“.

Матю Дракс още от пръв поглед различи мястото на катастрофата. Макар и никъде да не се виждаха останки от самолета. Просто следите не оставяха място за друго заключение.

Нещо голямо, масивно, чудовищно силно беше изорало просека в оскъдния храсталак на отовайия, завършвайки с почти кръгла дупка с диаметър много по-голям от петдесет метра. Тук почвата беше разровена и разхвърляна сякаш от градушка снаряди. Дупката беше обградена от почернели като въглен стволове.

Мат Дракс виждаше направо ужасяващо подробната картина на онова, което се е случило тук.

Очевидно пилотът беше открил от въздуха отовайия и някак си беше успял майсторски да използва някогашната автострада като импровизирана писта за кацане. От спускащия се самолет вероятно е изтекло гориво, което се е подпалило. Накрая машината сигурно се е въртяла като пумпал около собствената си ос, вследствие на което се е появила тази дупка.

Само че къде ли е сега самолетът?

Мат веднага отхвърли първото и най-близко до ума обяснение, което му хрумна. Не само защото съвсем не му харесваше. То просто се изключваше. Ако машината беше експлодирала, щеше да открие следи. Кратер, останки. Но тук нямаше нищо. Дори и крайчеца от опашката на „огнената птица“.

Катастрофиралата машина, изглежда, буквално се беше изпарила във въздуха!

Безмълвен и замръзнал от ужас, Мат стоеше на мястото на катастрофата, където просеката беше съвсем оголена, и се оглеждаше. Чувстваше се празен, като издълбан. Сякаш му бяха отнели нещо, което всъщност не беше притежавал, поне не и наистина — може би надеждата…

Пред очите на Мат дупката сякаш се превърна в пропаст. Стоеше на края й и му се стори, че се е надвесил напред в мрака, който е зейнал срещу него, в някаква бездънна яма. И дори не го уплаши. Допускаше го — и тихичко извика, когато една ръка ненадейно го докосна. Тя не стори нищо друго, просто докосна рамото му, съвсем леко, без да го натиска или дърпа. Но докосването събуди Мат Дракс. Накара пропастта пред него да изчезне. С почти осезаем тласък светът отново се включи и отново го грабна.

Аруула се беше озовала до него. Пръстите й се плъзнаха по ръката му и се увиха около неговата. В тъмните й, топли очи намери съчувствие. Нещо повече — тя знаеше какво става с него. Макар и да не можеше да го изрази в подробности. Но чувстваше разочарованието му и произтичащата от това горест и нейната съпричастност беше благотворна.

— Няма огнена птица — рече тя, като плъзна поглед по горската редина.

Мат поклати глава.

— Не а също и… — Не продължи нататък.

— …никакви мъртъвци — довърши Аруула фразата по-другояче, отколкото беше очаквал.

Тя дари Мат с малка усмивчица, от която се излъчваше надежда. И това именно му помогна отново да насочи размишленията си в правилна насока. Отново да мисли ясно и разумно.

Естествено Аруула имаше право! Колкото и странно да изглеждаше изчезването на катастрофиралия самолет, все пак означаваше, че екипажът може още да е жив! Това означаваше… нова надежда.

„Кой? — питаше се Мат. — Чия машина е паднала, тук?“

Три реактивни самолета се бяха издигнали за наблюдение на кометата, преди от международната космическа станция да я обстрелят с балистични ракети. С екипаж от двама души на всеки самолет: капитан Ървин Честър и лейтенант Ханк Уйлямс в първия, лейтенант Дженифър Йенсен и проф. Дейвид Макензи във втория, а третата машина, като водач на ятото, пилотираше самият командир Матю Дракс с пътник Джейкъб Смайт, професор по астрофизика и доктор по медицина. Смайт беше научният ръководител на мисията.

Мат донякъде скрито се срамуваше, че почти не мисли за Смайт. Глупакът беше същинска чума. Не можеха да разменят и една фраза, без да се спречкат един с друг. Да се твърди, че не се понасяха, беше доста слабо казано.

След като… без значение какво беше улучило самолета и го беше изхвърлило от структурата на времето и пространството, проф. д-р Смайт успя да катапултира, докато Мат не успя да стори това поради отказ на системата. Нямаше представа какво е станало с учения. И не си даваше труда да проявява кой знае какъв интерес към съдбата на Джейкъб Смайт. И затова както се казва, поне мъничко се срамуваше…

Съвсем другояче изглеждаха нещата по отношение на Ървин Честър, Ханк Уйлямс и Джени Йенсен. Тримата бяха негови приятели, най-добри другари, сплотени не само във военната служба, но и защото и в частния си живот бяха на еднаква вълна. Което, разбира се, не изключваше възможността понякога между тях да прескачат искри. Но дружбата им беше достатъчно силна, за да се преодолява напрежението.

И тази дружба и до днес означаваше дяволски много за Матю Дракс! Днес, след като бяха минали столетия и светът беше станал друг…

И така, той отново се запита чий ли самолет се е приземил тук. Кой ли е кацнал тук със своята „огнена птица“? Голямото черно момче Ървин Честър ли? Или Джени, която заради канадския й произход наричаха Канукълхед?

Но един друг въпрос вълнуваше най-много Мат: Къде, за Бога, се беше дянал екипажът? Какво се беше случило? Катастрофирал самолет не изчезва току-така от хоризонта! Не и в този свят, в който Мат беше принуден да даде ново определение на понятието „невъзможен“…

А самолетът не беше изчезнал. Във всеки случай не и безследно.

Ноона беше тази, която откри първата следа. Тя и Ларн се бяха поотдалечили от джипа, бяха отишли нагоре по просеката, която самолетът беше прокарал в отовайия. Сега се връщаха и викаха възбудено.

Ноона беше притиснала дланите си като черупка и в тях нещо проблясваше на матовата слънчева светлина. Ако се съди по грейналите лица на Ноона и Ларн, те смятаха находката си за нещо изключително ценно. Но това беше само…

— Стъкло — изрече го Мат.

Ноона държеше в дланите си стъклени парченца. Миниатюрни тъпи късчета. Остатъците от разбитото безопасно трислойно стъкло. И без съмнение това беше от кацналия аварийно самолет!

Мат организира търсенето и на други части. Естествено Ларн и Ноона не знаеха какво всъщност дирят, най-малкото поради това, че нито Мат, нито Аруула знаеха как да го обяснят на младата двойка. Така че Мат се разпореди на бърза ръка да се оглеждат за всичко, което им се стори необичайно. После се пръснаха във верига по изкуствено появилата се просека.

И намериха.

Откриха значителен брой останки от метал, няколко парчета изкуствен материал, още късчета стъкло. Всъщност нищо не беше толкова голямо, че да не може да го носи сам човек. И никоя от находките не даваше информация кой от другите два самолета беше катастрофирал тук. Мат не откри нито номера, нито нещо друго, което да му помогне за идентифицирането.

Но намериха и нещо повече освен парчета от самолета. Аруула откри мястото, на което накрая самолетът беше спрял… и следа от влачене.

— Огнена птица пренесена — обясни тя очевидното.

Мат можеше само да кимне. В действителност следата не допускаше друго тълкувание. Останките са били откарани. Съответните бразди се бяха вдълбали в почвата, сякаш изорани от гигантски лемежи. И водеха на юг.

Но и това не беше всичкият резултат от търсенето им. Освен това намериха и… следи от крака. Отпечатъци от мъжки крака, както и от копита и лапи. И няколко, които сигурно са оставени от великани.

— Невероятно — промърмори Мат, като стъпи в една от тях, — това трябва да е 57-ми номер…

Аруула не обърна внимание на забележката му. Междувременно се беше примирила с факта, че всяка забележка на Маддракс имаше някакъв смисъл…

— Мислиш си за същото, за което и аз ли? — попита го вместо това.

Дракс кимна. Изводът беше очевиден. Както Аруула и той мислеше за чудовищния гигант, който беше нападнал младата двойка. Твърде вероятно беше свръхголемите стъпки да са негови. Но още по-обезпокоителна беше констатацията, че стъпките не бяха само от един чифт крака. Значи ги имаше много от онзи вид.

Мат се опита да проумее нещата.

— Какво ли се е случило тук? — запита се полугласно.

Аруула изпревари мисълта му.

— Много хора били тук. Видели огнена птица да каца и взели, с помощта на животни и… великани. Един от гигантите се е освободил и избягал. — Посочи на север.

— Да, звучи логично — каза Мат. — Но кой е прибрал самолета? Къде е закаран? — Преглътна и продължи малко по-тихо: — И какво е станало с приятелите ми?

— Зангуу!

Както беше клекнал, Мат се сепна. При тях беше дошъл Ларн. В ръката си носеше нещо тъмно, което протягаше сега към Мат.

Взе го. Голямо колкото човешка длан парче плат. Част от пилотска униформа. Тъмно и вкоравено от засъхналата кръв. Студени тръпки полазиха гърба на Мат.

В същия миг Ноона започна да вика нещо откъм края на просеката и възбудено да жестикулира. Побързаха да отидат при нея. С протегнат пръст момичето посочи един висок до хълбоците насип от земя и изтръгнати растения, който въртящият се самолет беше натрупал. А зад него лежеше нещо кръгло, тъмно, голямо колкото човешка глава… — О, Боже! — изплъзна се от устата на Мат. Възбуден и с рзтреперани колена се изкачи през насипа и се наведе над пилотския шлем. Но не смееше да го вдигне. Защото фантазията му го измъчваше с ужасяващата картина, която евентуално можеше да види, ако обърне шлема — гледката на обляно в кръв, наядено от животни лице, с изкривена в мъртвешко ухилване уста… И сигурно нямаше да може веднага да разпознае в чие лице гледа.

Накрая все пак го стори и… не видя нищо. Шлемът беше празен. Ако не се вземеше предвид кръвта, която беше засъхнала тук-там по изкуствения материал. Все пак не толкова много, че от количеството Мат да направи заключение за смъртоносно нараняване.

Не, лейтенант Ханк Уйлямс можеше все още да е жив! Защото шлемът, който Ноона беше намерила, несъмнено беше този на Уйлямс. Прякорът на младия тексасец беше изписан със залепени букви на лицевата страна: Реднек.

Но къде ли беше се дянал притежателят на шлема? И какво се беше случило с капитан Ървин Честър? Мат се остави погледът му да блуждае, повече неволно, отколкото истински с надеждата, че ще намери някакво указание за местонахождението на двамата мъже.

Не откри нищо и накрая преустановиха търсенето.

Пътуваха по същия маршрут. Защото очевидно точно в тази посока беше изтеглен и катастрофиралият самолет, независимо от кого и по какви причини.

На юг.

Може би дори в Рим.

По-нататъшното пътуване мина без големи произшествия. Ако не се смяташе това, че джипът проявяваше капризи и с малко сръчност и много повече късмет Мат успяваше да го поправя. И ако не се брои нападението на глутница герули.

Двайсет-трийсет от тези, големи колкото зайци месоядни, нападнаха джипа, който очевидно сметнаха за вкусен и преди всичко за примамливо едър деликатес. Аруула и Ларн убиха няколко от животните с мечовете си, преди Мат бързо да тури край на нападението. Застреля един герул и вторият пистолетен изстрел обърна глутницата в бягство.

По-нататък покрай отовайиите горите ставаха все по-редки и естеството на почвата се измени. Следите от изтеглените останки от самолета и онези, които бяха отговорни за това, понякога се губеха. Въпреки това Мат отдавна вече не се съмняваше, че самолетът е бил откаран в Рим.

По пътя Мат се опитваше да води разговор с Ларн. Младият мъж беше разменил мястото си с Аруула и сега седеше до водача, все още удивен от странното ездитно животно.

Мат се опита да узнае дали Ларн не знае нещо повече за Рим. Аруула се държеше между седалките и изпълняваше ролята на преводачка. Но младият варварин можеше да каже малко конкретни неща. Само едно нещо изкристализира ясно който и да беше разказал на Лари за града, направо му беше пуснал бръмбари в главата.

— Какво искаш да правиш в Роома? — попита Мат.

— Да живея добре с Ноона — отвърна Ларн. — Тя е добро момиче и заслужава по-хубав живот. И да бъде щастлива.

— И как си представяш това?

— Ще стана боец. Който се бие добре, може да живее добре в Роома. — Ларн се ухили, изпълнен с упование, и очите му заискриха от предприемчивост.

Мат познаваше този израз. Често го беше виждал по лицата на младите мъже, постъпили в армията на САЩ. Дръзки момчета, чието мото беше: „Който иска да срита задника на САЩ, ще трябва да мине през нас!“ Мат беше свидетел как неколцина от тези мъже станаха герои. А много повече — да умират в религиозните войни през 2005 година…

От онова, което каза Ларн, Мат не научи кой знае какво. Знаеше твърде малко неща за Рим и тамошните дадености. Но имаше мъгляво подозрение и ако донякъде беше прав в преценката на разстоянията, скоро щеше да знае повече. След около два дни…

Оказа се, че са се придвижвали по-бързо, отколкото Мат беше предполагал. Защото още същия ден Рим се простираше в краката им.

Вечният град се беше свил.

Поне такова беше най-първото впечатление на Мат Дракс, когато стояха един до друг на един хълм северно от Роома и безмълвно обгърнаха с поглед града, всеки потънал в собствените си мисли.

Предградията и крайните квартали бяха изчезнали. Не просто порутени или обрасли, направо бяха изравнени. Затова градът изглеждаше по-малък, отколкото си го спомняше Мат, макар и все още да заемаше огромна площ. Особено на придружителите му, които през живота си вероятно не бяха виждали град като този, сигурно и този променен Рим им се виждаше като уникален и неизказано чужд свят.

Мат Дракс беше веднъж в Рим, тогава, в своето време. Понякога използваше обстоятелството, че служи в Германия и в почивните си дни посещаваше големите градове в Европа. Би било пресилено да се твърди, че познаваше Рим, но спомените му бяха достатъчни, за да разбере, че лицето на града се е променило страшно много.

Рим не само беше станал по-малък и вече не беше разположен върху седем хълма — като последица от сблъсъка с кометата три от тях се бяха заравнили. Но тези промени се сториха на Мат най-незначителни. Нещо друго беше далеч по-очебийно. Мат почти имаш чувството, че е направил още един скок във времето. Този път не в бъдещето, а хилядолетия назад. Точно посред древния Рим, в историческата Римска империя.

Доколкото можеше да различи отдалече, древните строежи на Рим не само, че бяха запазени, някой, изглежда, ги беше и подновил! Вероятно със строителни материали, които са добити от разрушаването на крайните квартали.

Този Рим представляваше странна картина. Мат беше принуден неизбежно да си помисли за килим от разноцветни парчета, за някаква архитектурна кувертюра. Пъстра и причудлива. С много плоскости. Тайнствена. Едва ли имаше дума, която да не се окаже вярна за този град, който надхвърляше всички очаквания, които Мат Дракс тайно беше подхранвал.

И това беше едва началото! Само впечатлението на Мат оттук, извън града, на повече от километър и половина пред портите на Рим.

Как ли изглежда пък зад тях?

Буквално изгаряше от нетърпение да го разбере.

Мат изсече с меча на Аруула едно място в ширналия се храсталак. После вкара джипа в него и го замаскира с отрязаните клони.

Рим можеше и да се е развил като един във висша степен своеобразен град и жителите му сигурно са свикнали с не едно неща, въпреки това Мат искаше да намали до минимум риска да не бие на очи. А с джипа сигурно щяха да направят впечатление.

Остави спасителния контейнер в колата, като преди извади някои неща, които можеха да са му полезни, и ги намести в джобовете на пилотския си костюм. Тогава потеглиха. Надолу по хълма и срещу Рим.

Вечният град беше доста по-отдалечен, отколкото изглеждаше от планинския купен. Почти два часа минаха, докато стигнат до някогашните крайни квартали.

Друго едно наблюдение предизвика у Мат леко удивление. Тук се занимаваха със земеделие! Макар и не в големи мащаби, но фактът, че някой отглеждаше полски култури, беше неочакван за него, след като досега се беше запознал само с примитивния живот на странстващите народи и скотовете вулфани в Болоня.

Видяха и хора, които обработваха нивите. Те, изглежда, изобщо не се интересуваха от четиримата пришълци, почти не ги удостоиха с поглед. Ако градът не беше толкова близо, сякаш можеш с ръка да го докоснеш, и ако не привличаше Мат като магнит, сигурно щеше да се опита да разговаря с тези селяни. Но продължаваше да върви нататък, нататък към града, в който — да, какво ли се надяваше да намери?

Останките от падналия самолет, естествено. И приятелите си, да се надяваме.

Но това не беше всичко. Мат долавяше, че има и нещо друго, за което хранеше надежда да открие в Рим. Но не беше в състояние да назове това Нещо.

„Отговори — нашепваше безплътният глас в ухото му. Надяваш се да намериш отговори на всичките въпроси, които от седмици наред ограбват съня ти.“

„И? — попита мислено Мат. — Ще ги намеря ли?“

Гласът мълчеше.

Мат усети върху себе си погледа на Аруула. Без да спира да върви, се обърна към нея. Изразът на красивите й очи го обърка. Прочете в тях несигурност, нещо като неопределен страх, макар че Аруула се опитваше да го прикрие зад усмивката си. Не успя и нямаше нужда човек да притежава телепатични способности, за да го прозре.

— Какво има? — попита той, не много силно, макар че Ларн и Ноона едва ли биха ги чули. Двамата вървяха на повече от десет крачки пред тях. Ларн, изглежда, бързаше още повече от Мат да стигне в Рим.

— Сега разбирам как трябва да си се чувствал — отвърна Аруула. Тя отново погледна напред.

Мат разбра какво имаше предвид тя. В действителност Рим трябваше да изглежда на Аруула като съвсем друг свят. Тя навярно никога в живота си не е виждала нещо подобно, може би дори не е знаела (или поне не е вярвала), че такова нещо може да съществува.

Точно така се беше случило с Матю Дракс, след като беше спасен в катастрофиралия си самолет. Всичко беше ново и различно. Невъобразимо и невъзможно. Чуждо и плашещо.

— Това ще премине — каза той, — този страх и чувството, че си чужда, имам предвид.

Беше лъжа. Дори и не особено сполучлива. И беше сигурен, че Аруула я е доловила. Но въпреки това му се усмихна благодарна, хвана ръката му, стисна я и здраво я задържа.

Когато накрая стигнаха до някогашните предградия на Рим, Мат Дракс разбра, че впечатлението му отдалеч не го е излъгало. В действителност тук къщите и другите постройки в голямата си част бяха съборени и развалините бяха откарани. Бяха запазени единствено улиците, по-голямата си част изчезнали под мръсотия и плевели.

Тогава се озоваха пред първите къщи. Или по-скоро пред руините им. Беше трудно, ако не и съвсем невъзможно да се каже до каква степен разрушението наоколо се дължи на зъбите на времето и какво участие в това е имала „Кристъфър-Флойд“. Повечето покриви на къщите бяха съборени, но пълзящи растения се увиваха нагоре по външните стени и бяха образували отчасти нови зелени покриви. В зидовете зееха останали без стъкла отвори за прозорци, зад тях се бяха загнездили само сивота и чернота.

Въпреки това чувството, че минава през призрачен град, не се задържа дълго у Мат Дракс. Изчезна в момента, когато усети, че го наблюдават. Че в него са втренчени погледи откъм невидимото. И накрая съзираше тук и там движение зад прозорците и вратите, само неясно, но без съмнение такова беше налице. Инстинктивно посегна към „Берета“-та, която беше сложил в един от джобовете на униформата си. Но не я извади. Защото Аруула постави успокоително ръка върху рамото му.

— Няма враждебност — прошепна тя. — Само любопитство. При това тя продължи да се оглежда внимателно, но незабележимо и Мат знаеше, че тя вижда повече от онова, което разкриват очите й.

Ноона се беше притиснала плътно до Ларн. Двамата все още вървяха пред Мат и Аруула, макар и да бяха скъсили дистанцията. Юмрукът на Ларн беше стиснал здраво дръжката на двуострия меч. Но изглеждаше, че не изпитва никакъв страх, дори и че не е истински обезпокоен. Оглеждаше се с учудения поглед на дете, което идва за пръв път в Дисниленд.

Мат неволно се подсмихна при тази мисъл. Май не беше измислил кой знае колко точно сравнение…

И после, когато стигнаха в район на града, който беше позапазен, отново срещнаха хора.

Мат наблюдаваше същото поведение като навън в полята. Отделяха им малко внимание. От което Мат съвсем не се чувстваше нещастен. Но след това размисли и стигна до извода, че в Рим сигурно трябва да са свикнали с появяването на чужденци. От което пък възникна въпросът откъде ли идваха всичките тези чужденци. Мисловният апарат на Мат продължи да трака и стигна до идеята, че сигурно хора от цял свят идват в Рим. Което пък означаваше, че извън него има още един свят! И хора, които населяват този свят!

Желанието му да потърси тези хора и остатъка от света изведнъж придоби страхотна мощ. От хълма северно от града видя далеч отдясно да проблясва в оловна сивота Тиренско море. Може би съществуваше някаква възможност с кораб…

Преди още да успее да се задълбочи в теоретически размишления, Мат отново се овладя. „Едно подир друго“ — каза си. Във всеки случай на първо време Рим можеше да предложи достатъчно, за да задоволи жаждата му за знания…

Накрая стигнаха до сърцето на Вечния град. И Мат имаше чувството, че минава през вратата на друго, отминало време. Във време, което е било в разцвета си около началото на християнското летоброене.

Но чувството му беше бегло, отслабваше с всяко ново впечатление, което Мат възприемаше, сега и сам удивлявайки се като дете. И друго едно чувство го обзе: именно, че някакъв надарен (или побъркан) градинар отново е възвърнал този минал разцвет — по-пъстър от всякога преди!

Матю Дракс имаше най-странното дежа вю в живота си.

От тинята на спомените му се появиха картини от кратката почивка, която беше прекарал някога в Рим, и се наслояваха върху непосредствените му възприятия. Виждаше най-забележителните строежи на Вечния град, виждаше шляещи се туристи, местни хора пред малките кръчми и, и…

… някак си тези картини се смесваха с действителността. С настоящето. Преливаха се една в друга като при двойно експониране. Имаше странни съвпадения, дори удивително много!

Рим от това време, изглежда, гъмжеше от още повече народ. Хората се различаваха от онези в спомените на Мат единствено по облеклото, а за някои… е, за някои Мат не беше сигурен, че понятието „хора“ е уместно. Съзираше създания, още по-чудновати от онези, които някога Джорж Лукас беше сътворил във филма „Междузвездни войни“. Онзи тип, който вървеше на две крачки пред Мат, дори не беше най-странният — хаотично татуиран дангалак, дълъг и тънък като бобово стъбло, който по някаква причина си беше завил ръждиви винтове през плешивия черепен покрив.

„Може би кръвта му е с ниско съдържание на желязо — помисли си Мат в пристъп на изкривен хумор. — Или пък това е някакъв архаичен начин за разгръщане на съзнанието…“

Неколцина от хората наоколо бяха облечени донякъде като варварите от Севера, в космати и гладки кожи. Други носеха съвсем друго облекло и на Мат отново му хрумна понятието скърпен килим. Екипировката изглеждаше като насъбрана набързо от неща, преживели столетия. Или пък просто възпроизвеждаха древните образци.

Най-очебийно обаче беше въоръжението. В него Мат откри авантюристични комбинации: части от животински черупки и метални отпадъци.

Имаше опасност да му се завие свят, толкова силен беше напливът от нови гротескни впечатления. Струваше му усилия да застави себе си да не изследва с поглед всеки детайл от обкръжението си. Но това беше единственият начин да не загуби разсъдъка си.

И така, продължавайки пътя си, Матю се опитваше да игнорира всичко ново около себе си. Напрежение, което почти му струваше физическо усилие. Но някак си успя повече да не се удивлява и да не се пули.

Може би му помогна и чувството, че го наблюдават.

Не че Мат смяташе, че всеки се е втренчил в него или в малката им групичка. Чувстваше само нечий поглед, ясно и неприятно като студена ръка, поставена на тила му.

Погледна към Аруула. Тя, изглежда, не забелязваше нищо такова и затова Мат сметна, че причината е в опънатите му нерви…

Стигнаха до голям площад, Пиациа ди Спаня. На другия край се издигаше Испанското стълбище и там, както и навсякъде гъмжеше от хора.

Мат с изненада установи, че очевидно се вършеше търговия. На прости щандове се разменяха или купуваха неща за всекидневието и той се запита дали в града няма и някакво платежно средство, дали и парите, тъй да се каже, не са открити отново.

Това можеше да се разбере, ако сам се смесеше с търгуващия и пазарящ се народ. Но дотам Мат Дракс не стигна. Защото внезапно настроението около него се промени, толкова ясно и продължително, че завладя и него.

Тишина се спусна над Пиацата в продължение на няколко секунди. Възцари се някаква напрегната атмосфера. Изглеждаше, че всеки отделен човек се ослушва за нещо, някои дори затаиха дъх.

И когато най-сетне отново се зачу шум, все още отдалече и тихо, сред множеството се разнесе шепот, както когато някой пристъп на вятъра накара листата да зашумят.

Мат също се заслуша в шума. Но му беше невъзможно да каже кой или какво го предизвикваше. Бяха викове, пронизителни като онези на животните, а към това се прибавяше и грохот като от много крака.

И едното, и другото се усилваше, приближаваше се.

Ръката на Аруула здраво обгърна тази на Мат. За половин секунда погледите им се срещнаха. Мат прочете угриженост в очите на спътницата си. Тя отвори уста да каже нещо. Но преди да успее да го стори, те пристигнаха.

Стройни фигури със зелена кожа, със странна екипировка. Лицата им му се сториха подобни на влечуги, като покрити с малки, зелени рогови плочи. Кръглите очи се намираха толкова дълбоко в ямките, та изглеждаше като че ли почти не съществуват. Мат прецени броя на страховитите фигури приблизително на петнайсетина.

Животните, върху които яздеха, не им отстъпваха по външен вид. Бяха гущери. Дълги най-малко три и половина метра, без да се смята опашката, с приблизително същата дължина. Животните мятаха опашките си натам-насам, за да изхвърлят всеки, който се е доближил твърде много до тях. Гръмнаха викове. Замръзналата сцена се раздвижи. Но не всеки от събралите се хора търсеше спасение в бягство. До известна степен Мат беше очаквал масова паника, главоломно бягство. Страхуваше се, че всеки безогледно ще стъпче съседа си, че ще има мъртви, за което вината няма да е в ужасните ездачи на гущерите, ами хората ще станат жертва на хистерията си.

Но нещата не бяха такива. Поне не в степен, както се опасяваше Мат. Макар и болшинството от тълпата да се отдръпна, това стана без особена припряност. Хората се оттеглиха назад, докато обградят Пиацата. Голяма част от тях намериха място на Испанското стълбище. Други се покатериха върху статуи и каменни цокли или изчезнаха в околните къщи, за да се появят след малко отново на прозорците.

Изглеждаше като че ли тези хора търсят място в ложа. За да наблюдават нещо ли?

Мат откри отговора на този въпрос почти в същия миг. И го узна доста по-осезаемо, отколкото би му харесало. Непосредствено до кожата си, така да се каже…

Не всички хора бяха опразнили Пиацата. Беше останал значителен брой. Мат се огледа и се видя заобиколен от мъже, в чиито лица прочете едно и също изражение — желание за борба, решителност. И един почти фанатичен блясък в очите. Млади мъже, горе-долу на възрастта на Ларн или малко над нея, представляваха преобладаващата част. Но всички бяха въоръжени, всичките с обнаждени оръжия: мечове, бойни секири, копия…

Ездачите на гущерите заобиколиха групата, движеха се между пръстена на зрителите и останалите вътре мъже, с оръжия в ръцете си и изглеждаха като бронирани. Тогава нападнаха.

И Мат си пожела той и спътницата му да са сред зрителите, но не — оказаха се точно в средата! Между фронтовете, в известен смисъл. До гушата в…

„По дяволите!“

Ездачите на гущерите бяха въоръжени с нещо като копия, с чиито върхове започнаха да мушкат мъжете. Те пък се отбраняваха — с такова усърдие, сякаш беше важно не само да защитават живота си, ами и особено да се отличат.

Мат беше извадил пистолета си, но го държеше скрит под кожената наметка. Аруула държеше меча в ръката си, но не се намесваше в събитията. Защото не бяха нападнати от ездачите.

Ларн междувременно, изглежда, стоеше като на горещи въглени. Пристъпваше неспокойно на място и очите му излъчваха почти трескав блясък.

— Това е — каза той дрезгаво и повтори думите.

— Това е какво? — попита Аруула.

— Ездачите — отвърна Ларн, без да я погледне. Погледът му беше втренчен в странната битка. — Подбират.

— Подбират ли? — откликна варварката.

Младият мъж кимна и възбудено преглътна.

— Избират най-силните.

И тогава се спусна! Хвърли се в блъсканицата, ревейки като другите бойци.

— Ларн, недей! Не! — Ноона извика, направи една-две крачки, за да последва Ларн и да го задържи. Аруула успя да я улови за ръката и я дръпна назад. Каза на младото момиче нещо, което Мат не разбра. Но Ноона се поуспокои и само беззвучно хлипаше.

Мат Дракс се опитваше да държи Ларн под око. Младият варварин напираше напред, за да се доближи до един от ездачите. Друг боец вдигна архаичната си секира, но не, за да удари ездача на гущера, а Ларн!

Младият мъж забеляза нападението с крайчеца на очите си и реагира. Блокира удара на секирата със своя меч тояга. Извъртя оръжието светкавично бързо. И го заби!

Едно от остриетата хлътна между ребрата на нападателя и отново се появи окървавено. На Мат му се стори, че успя да чуе отвратителния влажен шум, въпреки дистанцията и рева на тълпата.

— Господи, какво става тук? — прошепна той потресен. Какъв демон ги е обладал тези мъже?

Но у него отдавна назряваше съответното предположение. И онзи друг глас в мислите му му даде да разбере, че вероятно е по-близо до истината, отколкото би му се харесало…

Нещо се промени. Вълната на атаката срещу ездачите на гущерите стихна. Мъже се наведоха и събраха оръжията на мъртвите и ранените.

Тогава ездачите се поотдръпнаха назад, с изключение на един. Той посочваше с протегнати пръсти отделни мъже и при това викаше нещо, което Мат не разбираше. Изглежда, говореше на някакъв по-различен диалект от този на северните народи.

— Какво казва? — обърна се Мат към Аруула, без да мести погледа си.

Не му отговори. Също беше напълно омагьосана от тези абсурдни събития.

Онова, което се случи тогава, изясни на Мат впоследствие какво е разпоредил облеченият в броня дангалак. Очевидно е разпределял останалите мъже по двойки, към всеки е придал индивидуален противник.

И с Мат не беше направено изключение. И срещу него идваше някой. Някакъв момчурляк, още по-млад от Ларн. Вероятно още имаше жълто около устата. Но беше въоръжен с два меча и демонстрираше такава гневна решителност, че Мат почти отскочи назад!

Момчето се нахвърли с крясък, размаха остриетата на мечовете си и се засмя като лудо, когато Мат насочи пистолета си към него.

Матю не искаше просто ей-така да застреля момчето. Вместо това избягваше ударите на противника си.

Естествено момчето не се впечатли от пистолета. Оръжието трябва да му се е сторило жалко. Просто не знаеше за какво става дума. Пък и откъде ли да го знае?

Но, изглежда, не се ядосваше, че противникът му е невъоръжен. Напротив, това очевидно само разпалваше усърдието му. Смяташе, че лесно ще се справи. Вероятно вземаше Мат за глупак, за страхливец, който просто се оставя в ръцете на съдбата.

Момчето извиваше мечовете в ръцете си, сякаш бяха лишени от тегло. Следващият му удар мина плътно до главата на Мат, та му се стори, че усети как му бяха обръснати няколко косъма.

— Окей, момче, стига толкова! — изръмжа Дракс. И накрая натисна спусъка!

Изстрелът почти се изгуби сред шума на битката, която бушуваше като шибано от бурята море. Куршумът предизвика искри в настилката на Пиацата, на две педи от краката на момчето. То изквича като прасе, отскочи назад и загледа безпомощно Мат в продължение на две-три секунди. Тогава сведе поглед и го прикова в пистолета.

— Изчезвай — каза Мат и посочи с глава към края на Пиацата. Същевременно вдигна оръжието и заплашително го протегна към младия си противник.

Той отстъпи още крачка назад. Тогава ръцете му се разтвориха. Мечовете издрънчаха върху настилката. И накрая момчето побягна. Отначало бавно и непрекъснато обръщайки се назад към Мат, после по-бързо, сякаш хиляди дяволи го следваха по петите му.

Копието на един ездач на гущер спря момчето, преди то да напусне Пиацата.

Ездачът сякаш се беше появил от нищото, беше препречил пътя на младия мъж и без церемонии го остави да се наниже на копието му. Кървавото острие на оръжието се показа от гърба на момчето.

С рязко движение отхвърли мъртвия настрани и издърпа копието от трупа. Привидно празният поглед от черните му очни ямки обаче остана прикован в Мат Дракс.

Леко дръпване на поводите и гущерът се обърна тромаво и се затътри към Мат.

Мат вдигна „Берета“-та, прицели се. Изстрел.

Гущерът вдигна високо глава, изфуча и изсъска. През лявото око на животното куршумът беше влязъл направо в мозъка му. Като на забавен кадър се килна настрани и тежко се стовари на земята. Ездачът падна от седлото, изтъркаля се между сражаващите се и изчезна от полезрението на Мат. Поне за момент.

Той се огледа за Аруула, извика името й. Тя му отговори през грохота и дрънченето на оръжията. Мат я откри малко по-надалеч, сама въвлечена в двубой, и забърза към нея.

— Не съвсем честно, не съвсем галантно — изръмжа Мат, когато се нахвърли отзад на противника на Аруула и заби дръжката на пистолета си в тила му. Мъжът безмълвно се свлече на земята.

— Внимавай, Маддракс!

От предупреждението на Аруула почти нямаше нужда. Части от секундата преди това очите й се бяха ококорили уплашено и Мат инстинктивно се метна настрани.

Нито миг по-рано!

Ездачът, чийто гущер беше убил, се появи зад него. Копието, което трябваше да прободе Мат в кръста, не го улучи. От легнало положение Мат захвана с краката си тези на другия и го събори на земята. Аруула изби копието от ръцете му. С удар с пистолета си Мат извади от строя и този дангалак.

— Ларн и Ноона? — каза трескаво. — Къде са? Трябва да изчезваме!

Аруула се огледа. Но в суматохата беше почти невъзможно да откриеш някого. А освен това и други проблеми бяха по-належащи!

Онзи тип с гущера, когото Мат нокаутира, изглежда, притежаваше наистина железен череп. Като същински дявол скочи, отново с копието в ръце!

Този път се опита да нападне Аруула.

Мат беше по-бърз.

„Берета“-та излая. Куршумът проби дупка в покритото с рогова броня чело на дангалака и го накара да отхвръкне назад.

— Там! — извика Аруула.

Мат проследи с поглед протегнатата й ръка. Друг ездач на гущер идваше в тяхна посока. Очевидно изстрелите не бяха останали така незабелязани, както се надяваше Мат.

Прицели се, сви пръста, стигна до момента на изстрела и… спря.

Някой го изпревари. Някой или — нещо…!

Тъмно привидение се появи сякаш от нищото. Като че ли долетя отнякъде, безформено и с пърхащи криле. И светкавично бързо!

Сянката се стовари върху ездача, събори го от гърба на гущера. Чу се сподавено, но недвусмислено гневно ръмжене и гъргорене…

… и тогава отвратителният череп на ездача хвръкна в тяхна посока, стовари се на земята на две крачки пред краката на Мат, дотърколи се още малко по-близо и накрая остана да лежи така, че муцуната гледаше втренчено нагоре към него, с изкривена в гротескно ухилване покрита с рогови люспи зелена уста. Дълбоко в очните ямки като че ли нещо угасна като последна искрица.

Мат потърси с поглед горната част от тялото на ездача, но не го намери. Затова пък попадна на странното привидение, което се беше втурнало към него и Аруула. Сега Мат видя, че не става дума за някаква сянка или призрак, а за някого, който носи тъмно расо. Лицето на другия се скриваше в сянката на широка качулка, ръкавите бяха толкова дълги, че ръцете изчезваха в тях.

Мат вдигна инстинктивно оръжието, но другият със светкавично движение го отби настрани, преди още Мат да успее да помисли да натисне спусъка.

Тъмни очи го пронизваха изпод качулката. И те изразяваха нещо повече от думи онова, което другият искаше:

„Елате с мен!“

Докато Аруула и той, бягайки зигзагообразно, следваха през бъркотията на боя набитата фигура с качулката, Мат Дракс се запита защо се доверява на водачеството на съвсем чужд човек. Вероятно защото в този хаос беше все едно след кого и накъде върви…

Как успяха да напуснат Пиацата живи и здрави, впоследствие Мат не можеше да си го обясни. Важното беше само това, че го направиха.

Мистериозният им водач бързаше пред тях и наложи такова темпо, което накара Мат да се запъхти. Другият се носеше като таран през множеството и преди да успеят да се затворят празнините, които отваряше, през тях се промъкваха Мат и Аруула.

Пиаца дел Спаня остана зад тях. Потънаха в някакъв лабиринт от ъгловати, тъмни и тесни улички. Наляво, после надясно и отново — наляво. Катереха се през стени, пробягваха през мрачни коридори и вонящи задни дворове. И отново излизаха навън…

Мат отдавна беше загубил чувството си за ориентация. Знаеше само, че без чужда помощ щяха да са му необходими дни, за да намери пътя от този лабиринт. Ако въобще…

Тогава светкавичното бягство свърши. Бяха стигнали до целта. Независимо от това, че Мат нямаше и най-малка представа нито къде се намираше тази цел, нито защо бяха тук.

Намираха се в избено помещение със сводест таван. Накрая пътят им минаваше надолу по няколко изтрити стъпала, после през тъмни коридори и подземни галерии. Бяха стигнали до някакво… жилище. Поне в помещение, което приблизително заслужаваше това определение. Някой се беше устроил уютно тук.

Човекът с качулката тъкмо се беше заел да пали няколко свещи. Мигащата светлина прогони мрака, без обаче да освети цялото помещение. Тя създаваше само светли острови.

Мат се огледа. Имаше обикновена мебелировка. Място за спане. Сандъци и ракли със затворени капаци. На стените няколко етажерки, препълнени с прастари неща, някои ръждиви, други — само зацапани. А в единия ъгъл Мат откри една груба, ръбеста сянка, която не различи от пръв поглед само затова че подхождаше на това място по-малко от всичко останало — пиано…

Ароматна миризма се смеси със спарената и влажна атмосфера на избата. Някакво огненочервено око се взираше в Мат откъм тъмнината. Мина известно време, докото разбере какво беше това. Другият си беше запалил пура. Сега поднесе на Мат и на Аруула плоска кутия, в която имаше още пури. Мат взе една, но не я стисна с устни, а само я въртеше в пръстите си.

— Кой си ти? — попита накрая. Аруула повтори въпроса му на езика на варварите.

— Мос.

Мъжът се измъкна от сянката и най-сетне дръпна качулката назад. Светлината на свещите караше бръчките и гънките на странното му, неподдаващо се на определяне на възрастта лице да изглеждат по-дълбоки и по-тъмни, отколкото бяха в действителност. Черната му коса, сплъстена и четинеста, се спускаше по главата и бузите му. Тогава човекът, който се представи като Мос, свали и расото си. Под него носеше кожена жилетка и панталон от същия материал, към това ботуши от космата кожа, привързани здраво с кожени ремъци.

Мос не беше голям, стигаше точно до раменете на Мат, но беше страшно широкоплещест, а мускулите му не бяха по-малко впечатляващи. И по раменете му бяха подкарали тъмни, остри косми. А по ръцете му лепнеше засъхнала кръв. Кръвта на ездача на гущера, когото беше обезглавил. С голи ръце, изглежда.

Мат преглътна с усилие, после назова имената им и попита чрез Аруула:

— Какво означава това? Защо ни доведе тук?

Мос повдигна рамене. Жестът изглеждаше почти заплашителен.

— Защото инак щяхте да сте мъртви. — Говореше бавно и наблягаше на всяка дума.

— Но как ни откри? — продължи Мат.

— Държа си очите и ушите отворени. Така човек живее по-дълго. Преди всичко в този град.

Мат си спомни за чувството, че някой го наблюдава, когато вървяха по улиците. Напълно възможно е тогава Мос да им е хвърлил око.

— Ти си шаман — каза Аруула, привидно ненадейно. Звучеше учудено и същевременно като укор.

— Откъде ти хрумна това? — Мос дрезгаво се засмя.

— Мислите ти са… неми. Нищо не долавям. Както при Балоор. Беше шаман на моята орда. Вратата и към неговия дух беше затворена за мен. — Гласът на Аруула-звучеше неприятно засегнат.

— А, подслушвачка, нали? — Лека подигравка трепна в гласа на Мос. Тогава махна с ръка в знак на отрицание. — Не, не съм шаман, душичке. Но би трябвало да свикнеш с мисълта, че не всеки се оставя да надничат в кратуната му. Тук нещата са по-различни, отколкото на север при твоите братя и сестри.

Мат не разбра почти и дума от онова, което каза Мос. Но смисъла все пак схвана. И не можеше да твърди, че от това този тип му се стори по-малко опасен. Напротив…

— Кой си ти? — попита още веднъж и модулацията на гласа му подсказа ясно, че иска да знае нещо повече освен едно име.

— Човек, който се опитва да избягва неприятностите.

— За себе си и за другите, нали?

Мос кимна и се скри в дима от пурата. Мат посегна към пистолета си. Откъм облака дим се чу заплашителен глас. Мат вдигна успокоително ръка.

— Не се безпокой — каза и задържа оръжието на дланта си. Мисля, че знаеш какво е това? — Във всеки случай имаше такова впечатление, непосредствено преди Мос да ги подкани да избягат от Пиацата.

Аруула преведе. Мос отново повдигна широките си рамене.

— Нещо, което създава неприятности!

Бегло ухилване пробяга по лицето на Мат Дракс. Мос не беше много далеч от истината. По-точно казано, в преценката му имаше нещо философско…

Мат скри оръжието, вместо това пръстите му си заиграха с пурата и той започна да се разхожда натам-насам в помещението. Разглеждаше предметите по етажерките, без всъщност да ги вижда. Тогава ръцете му се плъзнаха по пианото. Беше прастаро, естествено, изподраскано и разкривено.

— Там навън — попита Аруула след известно време, — какво беше това?

— Подбираха нови бойци — отговори Мое.

— Бойци за какво?

— За арената.

Аруула преведе и Мат кимна. Той имаше такова подозрение. Древният Рим тук беше съживен не само в смисъла на архитектурата…

— Кои са те? — подхвана тя отново нишката на разговора. Тези ездачи…

Мос махна пренебрежително с ръка.

— Ездачите са само помощници. Или слуги.

— На кого помагат или служат? — заинтересува се варварката.

— На боговете — каза Мос. Но в гласа му нямаше и следа от страхопочитание. Само присмех.

Ала Аруула се втрещи. Мат усети как по гърба и самия него го полазиха студени тръпки. Аруула вярваше в богове, а също така и в мрачните им еквиваленти — демонични създания, които според легендата обитават бездните и глъбините на Земята.

— Този град родината на боговете ли е? — попита тя, останала почти без дъх.

— В този град — отвърна мрачно Мос — има твърде много неща. И прекалено малко от тях ми харесват.

— Тогава защо си тук? — подхвана Мат.

— Защото има места, които са още по-лоши — отвърна Мос и от тона му пролича, че с това темата е изчерпана.

Мат го разбра и прие, макар и на върха на езика му да се тълпяха десетки въпроси. Смени темата.

— Чувал ли си някога за някаква огнена птица?

Вълнението по лицето на Мос не му убягна. Една от гъстите вежди на ниския, но страшно як мъж леко се повдигна нагоре.

Мат веднага поде отново:

— А видял ли си някого, който е облечен като мен? — Той потри между пръстите си плата на изпокъсания си летателен комбинезон.

Мос кимна.

— Аха.

— Какво да? Знаеш ли нещо за огнената птица или за човек като мен? — каза Мат припряно.

След като Аруула преведе, Мос пак кимна с глава.

— Ще ви заведа. Утре.

И с това се приключи. Въпреки всичките протести и въпроси, които Мат изложи. Мос им посочи къде да пренощуват. Преграденото с дъски помещение се намираше малко по-надолу в коридора, от другата страна.

Тази нощ Мат сънува безвъзвратно отминалите времена. Видя самия себе си като малко момче да седи до майка си върху тясна пейка. Майка му му изсвири на пианото някаква песен.

Често го правеше с надеждата да събуди музикален талант у сина си. Не успя.

Когато Мат отвори очи и погледна в тъмнината, стори му се, че сънят още не е свършил. Продължи още няколко секунди. Защото в мрака си помисли, че все още слуша клавирна музика, тиха, лееща се. Меланхоличната мелодия на една песен, която знаеше и която в това време беше отдавна забравена.

As time goes by…[1]

Никога преди в живота си Ноона не е била заобиколена от толкова много хора. Трябва да бяха хиляди. И въпреки това никога не се беше чувствала толкова самотна и изгубена.

Около нея все още бушуваха тези абсурдни и ужасяващи двубои. Оръжия дрънчаха, кръв се лееше, мъже крещяха и ръмжаха, от болка и триумф. А между сражаващите се яздеха отвратителните мъже върху своите гущери и наблюдаваха всичко с черните си очи.

Никога преди Ноона не беше преживявала по-лош кошмар. Пожелаваше си да се събуди. Или поне да може да повярва, че всичко това е само сън.

Но тя беше и си оставаше будна. По-будна дори от всякога преди. Всяко нейно сетиво, изглежда, функционираше с непозната досега чувствителност. Беше в състояние да възприема десетина и повече впечатления едновременно. Страхът й отдавна беше отстъпил място на чистата паника. Тя трепереше и тихо хлипаше, шепнеше безсмислени думи, а сълзите й изглеждаха като врящи, толкова силно пареха в очите и по бузите й.

Маддракс и Аруула бяха изчезнали. А Ларн…?

За известно време Ноона успяваше да наблюдава приятеля си. Едва можеше да го познае! Целият беше в кръв, но съвсем малка част от нея беше от неговата собствена. От тъмната маска, в която се беше превърнало лицето му, кръглите му очи хвърляха бели отблясъци. Държеше се сякаш е загубил и последната частица разум. Като… диво животно.

Ноона си пожелаваше да се махне далеч от този град. Не можеше да си представи, че ще живее тук. Не искаше живот, който започва по такъв начин — с кръв и смърт. И почти си пожелаваше да не е освобождавала Ларн. Тогава никога не би дошла в Роома, а щеше все още да е под сигурната закрила на своята орда, където животът беше прост, но добър. Ала този живот беше отминал.

И ако не внимаваше, тогава и новият й живот щеше веднага да свърши. Защото Ноона все още се намираше точно сред хаоса на битката и мъжете около нея въртяха така безогледно оръжията си, че досега Ноона се отърва от наранявания само благодарение на големия си късмет.

Току-що покрай главата й изсвистя острието на меч и Ноона дори усети движението на въздуха. Продължи да върви със залитане. С надеждата да се измъкне от бъркотията на боя, следваше една посока. Но морето от тела, изглежда, нямаше край, макар Ноона да виждаше къщите около големия площад. Но те като че ли не се приближаваха.

Ноона започна да се моли. С разтреперани устни, но безмълвно. Молеше се горещо на всички богове. Да й помогнат, да й посочат пътя за излизане от този ад…

… и чудото стана. Някой я улови за ръката и каза със спокоен, кадифен глас:

— Ела!

Ноона се спря и се възпротиви на нежното дръпване. Погледът й се проясняваше толкова бавно, сякаш гледаше в развълнувана вода, която постепенно се успокоява. И едва тогава видя образа на особата, която стоеше пред нея. Която се появи така внезапно, като че ли наистина падна от небето.

Беше най-красивото лице, което Ноона беше виждала някога. Толкова симетрично, сякаш са го моделирали самите богове.

Лицето на жена, по-възрастна от самата Ноона, но все още млада. На пълните й устни беше изписана усмивка, а очите изпълнени с топлина, толкова доловима, че Ноона престана да трепери.

„Коя си ти?“ — искаше да я попита, но непознатата поклати нежно глава, продължи да се усмихва и докосна устните на Ноона с нежни пръсти, погали ги.

Ноона усети вкуса… на нещо. Върху устните й имаше нещо, което никога не беше опитвала, но мигновено й се стори толкова вкусно, че пръстите си да оближеш и езикът на Ноона се плъзна по устните и пое чудесния вкус.

— Какво…? — започна тя, но собственият й глас прозвуча като чужд в ушите й и някак като че идваше отдалеч. Каквото и да казваше, Ноона не разбираше и собствените си думи.

Не бяха важни. Всичко загуби значение. Онова, което ставаше около нея, загуби ужаса си. И самата Ноона се чувстваше лека, безкрайно лека.

Когато последва красивата непозната, Ноона вярваше, че се рее във въздуха. Краката й сякаш не докосваха земята. И накрая съвсем си помисли, че лети.

Дори знаеше накъде лети, макар никой да не беше й го казал. Просто го имаше в главата й, в мислите й, в които внезапно се беше отворило безкрайно много място.

Летеше към нов живот. Красив живот. Към живот мечта! И тогава се озоваха. В двореца от мечтите.

Сънят на Ларн свърши дълго преди да го осъзнае. Задъхан и широко разкрачен, стоеше над противника си. Кръв капеше от остриетата на тоягата меч върху смъртно ранения, съединяваше се с онази, която изтичаше на тласъци от раните, все побавно, защото сърцето на другия едва биеше. После съвсем спря.

И за някакъв безкраен миг Ларн имаше чувството, че всичко около него, целият свят беше спрял. Не чуваше шума, който все още бушуваше около него, и всички движения изглеждаха като замръзнали. Виждаше само мъртвите, които тежаха на съвестта му, тяхната кръв и долавяше последното им издихание, което сякаш бяха обединили, за да го стоварят върху него като повей на вятър.

После този момент отмина и светът продължи да се върти. По-бързо от преди, както се стори на Ларн, защото онова, което се случи през следващите минути, изглежда, стана с неестествена бързина. Толкова бързо, че Ларн почти не се почувства като част от него. Нещо повече, помисли си, че само следи всичко от някаква висока наблюдателница, без самият той да може да стори нещо.

Шумът от гласовете около Ларн се промени. Вече не чуваше грохота на сражението и бойните викове. На тяхно място се понесоха възгласи на ликуване и ридания. Първите — от близките и приятелите на оцелелите бойци, последните — от опечалените близки на мъртвите, които бяха заплатили с живота си този смъртоносен подбор.

От една съседна улица се появи огромна кола, теглена от уродливи, рогати твари, придружавани от същинска орда създания с нисък ръст, които възбудено и пронизително писукаха и крещяха, щъкаха натам-насам с дългите си мантии и събираха труповете. По три или четири джуджета грабваха мъртвия, довличаха го до колата и го товареха на платформата. За няколко минути широкият площад беше „почистен“ и колата отново изчезна.

Победилите бойци формираха процесия. Ездачите на гущери помагаха, като с викове или удари с копия ги заставиха да се подредят в строй. Ларн смяташе, че са повече от двайсет, може би трийсет. Мнозина от мъжете сами бяха ранени, някои толкова тежко, че Ларн се чудеше как все още се държат на краката си.

Тогава свитата, пак по заповед на ездачите, потегли отново. Ликуването, виковете и акламациите на зрителите напираха на талази към мъжете и Ларн се почувства като понесен от някаква вълна. Сякаш нямаше нужда да мести краката си, за да върви напред. Беше го обзело никога неизживявано досега чувство. Струваше му се, че е толкова силен, че може да полети. Маршируваха по улички и улици, обградени от хора, които им отправяха благопожелания. Накрая стигнаха до особено широка улица, която водеше до сграда, толкова огромна и впечатляваща, че въображението на Ларн не беше в състояние да я опише.

Странникът, който му разказа за Роома, нито беше преувеличил, нито беше излъгал. В двореца, който се намираше пред тях в лъчите на залязващото слънце, можеха да живеят само богове!

Ларн може и да се е съмнявал в боговете, които почиташе неговата орда, но тук нещата бяха съвсем други. Великолепният разкош, величествените размери на двореца и всичко онова, което се виждаше наоколо, можеше да е издигнато само от боговете. Или по тяхна повеля. Това беше чудо, сътворено от камък. Никъде не можеше да съществува нещо по-красиво! И той и другите мъже бяха въведени точно там. В двореца. При боговете. Поне така вярваше младият варварин… Стена обграждаше района на двореца. Огромната порта в нея се охраняваше от половин армия лица с войнствен вид. Когато ездачите на гущерите и избраните пристигнаха, портата се отвори. За известен момент Ларн имаше впечатлението, че пред тях се открива раззинатата паст на огромно чудовище, готово да ги погълне всичките, заедно с кожата и костите. И те навлизаха в тази паст без да спират…

Но зад портата все пак нямаше никаква паст на чудовище, естествено. Зад нея се намираше площад с овална форма, с размери поне пет хвърлея на копие. Около него минаваше колонада, отгоре — каменни фигури, които гледаха към площада. В средата се извисяваше ъгловата игла от камък. Ларн видя извори, каквито не беше срещал никога в живота си — оформени от камък, украсени с фигури.

А отзад се намираше самият дворец. На светлината на безбройните огньове, които горяха в плоски съдове, се издигаше сграда с такива размери, че Ларн се почувства поразен само от вида й. С корона от полукръгъл покрив, който беше по-голям и по-великолепен от самото слънце и, изглежда, стърчеше до небето.

Над мъжете се спусна напрегната тишина. Между тях не се намери такъв, който да не занемее пред грандиозната гледка. Всеки от тях смяташе, че е стигнал до мечтаната си цел. Но пътят им още не беше свършил…

Ездачите на гущерите отново пуснаха копията си в действие, за да подтикнат мъжете да продължат да вървят. Подкараха ги като стадо животни през площада, покрай хората, които се намираха там.

И изведнъж Ларн извика!

— Ноона!

Нямаше съмнение, там отсреща стоеше Ноона, заедно с друго момиче. Но тя не реагира на вика му! Уж гледаше в неговата посока, но това явно беше някак си случайно и тя не го виждаше.

Отново извика името й.

— Ноона!

Дръжката на копие го удари през лицето. Устните му се пукнаха. Устата му се напълни с кръв. И покрай затворените му клепачи се стрелнаха ярки светлини. Ларн залитна. Някой му помогна да продължи да върви.

Когато отново беше в състояние да се движи със собствени сили и да вижда ясно, обкръжението на Ларн драстично се беше променило. Сега не се намираха на площада пред двореца. Бяха подгонени надолу по някакво стълбище, вече не от ездачите, а от пехотинци. Отнеха оръжията на мъжете, заповядаха им да побързат.

Стигнаха до подземен коридор. Вонеше на човешки екскременти, на гнилост и влага. Осветеният с факли коридор се свързваше с друг, други се разклоняваха, а мъжете бяха подкарвани все по-нататък.

— Какво значи това? — роптаеше мъжът, който вървеше пред Ларн. По-високо и директно към един от въоръжените ездачи продължи: — Къде ни водите? Имаме право в двореца на боговете…

Не получи отговор. Вместо това един от мършавите дангалаци стовари дръжката на копието си в гърба на мъжа. Той извика и се строполи. Ларн му помогна да стане на крака и го задържа.

— Добре ли си? — попита го.

Другият кимна.

— Значи тогава не съм единственият, на когото са разказвали тази история — върна се Ларн към онова, което мъжът беше казал преди това. — Че най-добрите бойци могат да живеят в двореца.

Мъжът до него поклати глава, почти едновременно в знак на съгласие и несъгласие.

— Не. Смятам, че да, тази история стигна и до моите уши. Само затова взех участие в борбата.

Сега се намеси един от въоръжените, които водеха шествието през вонящия подземен лабиринт.

— Наистина, най-добрите бойци могат да живеят в двореца — поясни той. — Радват се на благоволението на боговете. Но вие трябва първо да докажете, че сте достойни да бъдете причислени към най-добрите.

Ларн и другите мълчаха. Но в душите им се очертаваше разочарование. В някои дори гняв. А в неколцина — страх.

В какво се бяха забъркали? Този въпрос мина през ума на всички. Отговор не получиха. Не и тази нощ, която прекараха в новите си квартири. А те нямаха нищо общо с онези ухайни легла от мечтите им.

Не, спяха в тъмни, преградени с дъски помещения, върху слама и зад решетки.

Като онези животни, които те не виждаха в мрака, но ги чуваха. Съвсем наблизо. И всяко едно от тези животни, изглежда, беше… гладно.

— Вярваш ли му? — попита Аруула. Мат Дракс повдигна рамене.

— Не знам. Във всеки случай той е… странен чешит.

Мос беше изчезнал, когато Мат и Аруула се събудиха. Мат използва възможността по-основно да огледа стаята на чудака. Сбирката от отпадъци на Мос беше най-малкото забележителна и Мат беше сигурен, че в нея ще може да се открие не едно указание за мъжа с нищо незначещото име.

Но не намери никое от тези доказателства. Защото дори не знаеше със сигурност какво точно търси.

Мат се спря пред пианото. Клавишите бяха пожълтели като развалени зъби. Понечи да вземе къс акорд, но пръстите му останаха плътно върху клавиатурата…

— Неету!

Гласът на Мос изсвистя като камшик в помещението и в следващия момент той се намери до Мат и хлопна капака. Мат едва успя да отдръпне ръцете си.

Мос пак носеше онова кърпено расо. Погледът на тъмните му, неразгадаеми очи се спря върху Мат, за секунди, после рязко се обърна и постави някаква торба на масата.

— Къде беше? — поинтересува се Аруула.

Мос извади онова, което се намираше в торбата.

— Да взема храна. — Беше донесъл сушено месо, плодове и мляко в глинен съд.

— Магаро юу — прикани гостите си и Мат сякаш беше изчаквал тези думи, за да забележи колко гладен беше наистина. Едва ли по-малко смело си похапна и Аруула.

Докато се храниха, Мат се отказа да задава повече въпроси на Мос. Предната вечер беше дал ясно да се разбере, че не желае да го разпитват. Едва когато се насити, помоли Аруула да го попита:

— А сега? Ще ни заведеш ли при огнената птица?

Мос кимна лаконично. Ниският як мъж затършува отново в торбата, която беше донесъл. Този път извади някаква мантия, която не се различаваше много от расото му. Подхвърли дрехата.

— Аттраар! — каза той.

Мат погледна въпросително към Аруула.

— Трябва да я облечеш — обясни му тя.

— Защо?

Мос обясни с много жестове.

— Защото, където ще ни заведе, ще биеш на очи с твоите дрехи — преведе Аруула и допълни: — Аз, напротив, нямам нужда от това. Тук моите неща не са необичайни.

Мат се въздържа от по-нататъшни въпроси и облече расото. То вонеше ужасно, но с такъв род неприятности беше свикнал през последните седмици.

Тогава тръгнаха. Мос ги изведе от избите обратно на повърхността и в лабиринта от улички. Новият ден отдавна беше настъпил и над Роома се разстилаше сивозелено небе, което изглеждаше, че свети с тайнствена светлина. В това време цареше най-вече някаква свеобразна, почти недействителна дневна виделина. Мат си го обясняваше с факта на промените в атмосферата вследствие на сблъсъка с кометата.

Може и да беше отминала цяла вечност (в буквалния смисъл!), откакто Мат е бил в Рим, но беше твърде сигурен, че се намират в някогашния квартал Трастевере, пристанищният район на Рим. И имаше доста конкретно предположение къде ще ги заведе Мос. Ако Мат не се заблуждаваше, нямаше да им се наложи да вървят твърде дълго. Защото Колизеят се намираше в непосредствена близост до Трастевере…

Поне в това отношение не се заблуждаваше. Тяхната цел беше Колизеят. Но вече не се намираше там, където беше издигнат преди повече от две хиляди години, а близо до… Ватикана?!

— Милостиви Боже! — изплъзна се от устата на Мат, когато пред тях се появи огромният строеж.

Не само, че гигантският амфитеатър вече не беше на първоначалното си място, но беше и напълно реставриран! И то съвсем не некадърно. Напротив, Мат беше сигурен, че при откриването си в предхристиянската епоха не може да е изглеждал другояче.

Долови особения скрит поглед на Мос, но не му обърна внимание. Видът на Колизея напълно го омагьоса. И мислите му се стрелнаха около представата за онова, което се беше случило. Колизеят очевидно е бил вдигнат и отново построен тук, в близост до Ватикана. Почти невъзможно е човек да си представи каква проява на мощ се криеше зад това. Сравнима само с построяването на пирамидите в Египет.

И същевременно Мат се запита кой се подписва като отговорно лице за това.

— Боговете… — прошепна той и в думите му се прокрадна порив на страхопочитание. Които и да бяха тези „богове“, трябва да разполагаха с невероятна власт и огромно влияние. Как иначе биха накарали хората да извършат това преместване?

Тогава в мислите на Мат изплува онова огромно чудовище, което бяха победили в гората. То буквално тъпчеше мозъка му.

Кимна с глава. Да, беше възможно в работата да са участвали дангалаци като оня. Но — само при мисълта за това Мат го побиха тръпки — колко такива чудовища са били необходими, за да се осъществи подобно начинание?

Не бяха единствените, които отиват в Колизея. Напротив, Мат прецени, че стотици хора нахлуваха през полукръглите порти в амфитеатъра. Просто се оставиха на течението да ги носи.

Мат не се освободи от почудата си и след като влязоха в сградата. Спомни си за предишното си посещение в Амфитеатро Флавио. Макар и до известна степен да беше запазен, имаше нужда от известна фантазия, за да си представи как е изглеждал по времето на разцвета си. Сега и тук подобно напрягане беше излишно. Изглежда, имаше една-единствена истинска разлика между Тогава и Днес…

… реактивният самолет!

Видът му предизвика такъв болезнен спазъм в сърдечната област на Мат, че той изстена и трябваше да се овладее, за да не се сгърчи.

Останките от самолета се намираха под тях на арената. Бяха опрени на ребро до една от тесните страни на повече от сто и петдесет метровия пясъчен овал, подобно на някакъв колкото гротескен, толкова и перверзен паметник. Защото върху тях беше увиснал като разпънат на кръст мъртвец. Или no-скоро онова, което все още беше останало от него. Защото подобни на врани птици си правеха угощение със студените му меса…

Мат бързо отвърна очи. Погледна към Аруула и още веднъж се уплаши. Младата варварка беше пребледняла. Не, нещо повече — беше бледа като смъртник.

— Толкова много смърт… — прошепна, — … толкова много насилие и кръв. — Тя потръпна от ужас.

Мат само кимна. Макар и да не разполагаше с шестото чувство на Аруула, и той можеше да се досети какво се е случвало на това място. Почти му се струваше като че предсмъртните викове на безброй мъже още тегнат във въздуха, като ехо, което никога няма да изчезне.

Естествено Мат знаеше с каква цел някога е бил построен Колизеят. Кой не го знаеше? И древният дух е бил съживен отново. „Игрите“ продължаваха. Като че ли нищо не се беше променило. Зрителите изглеждаха жадни за сензации, направо кръвожадни както някога, а и днес очевидно се намираха мъже, които имаха желание да заложат живота си на карта на арената на ужасите за… да, всъщност за какво? Слава и чест ли? Да умреш със смъртта на героите? И единият, и другият отговор се сториха на Мат еднакво абсурдни. И не искаше да мисли повече за това.

По дяволите, искаше да узнае съвсем други неща! Рязко се обърна към Мое, който мълчеше през цялото време. Сега, когато срещна святкащия поглед на Мат, лицето му остана неподвижно, поне външно. Мат обаче си помисли, че зад тази маска на равнодушие и невъзмутимост открива нещо друго — гневен израз и нещо като озлобление. И когато се вгледа по-внимателно, помисли си, че в ъгълчетата на устинте на Мос вижда нещо като загатване за цинична усмивка.

— Какво означава всичко това? — поиска да разбере Мат. Говори най-сетне!

Но Мос продължаваше да мълчи. Само с жест даде на Мат да разбере, че трябва да сдържа децибелите на гласа си. Без да се забележи, Мос се огледа, но никой от зрителите около тях, види се, не прояви особен интерес към „изблика на чувства“ на Мат Дракс. Тогава каза на него и на Аруула да седнат. Мат седна на каменната скамейка, а младата варварка зае място между него и Мос, за да може да им превежда.

— Боговете получиха сведение за кацането на огнената птица — разказа Мос. — Заповядаха да я издирят. И отрядът търсачи я докара в града. Богът на войната заповяда да я поставят тук на арената.

— Какво стана с мъжа, който е облечен като мен? — попита Мат. — Какво знаеш за него?

Мос не отговори. Не че не искаше, а защото се случи нещо друго, което привлече вниманието на всички присъстващи. Мос, Мат и Аруула не направиха изключение.

Гръмна оглушителен шум, от който на човек може да му настръхне косата. Мина известно време, докато Мат открие източника. При това погледът му се зарея из балконите за зрителите и в странните лица сред публиката. На реда зад него някой носеше дори слънчеви очила, макар и само с едно здраво стъкло. Когато очите му се спряха на младата жена, тя му отвърна и замига привлекателно през кръглата празнина на рамката. Мат бързо отмести погледа си и го насочи по-нататък. Откри каменни фигури, които стояха върху мраморното било на Арената. Карикатури на хора, у които едва ли беше останало нещо човешко — и въпреки това имаха някакво своеобразно, почти зловещо излъчване.

„Това ли са боговете?“ — помисли си Мат и още веднъж изтръпна вътрешно.

Преди още да продължи мисълта си, видя източника на страховития шум. Пъстро облечени фигури се бяха появили на нещо като балкон, който се намираше срещу останките на самолета. Надуваха огромни рогове.

Тогава откъм сенчестата задна страна на балкона се показа нещо, промъкна се напред или по-скоро — беше изтикано напред. Безформено тлъсто тяло седеше на подвижна платформа, която като че ли от само себе си се приближи до балюстрадата на балкона и там спря. Фигурата беше чудовищно бледа и всяко вдишване караше тази гола планина от лой да се тресе като пихтия. Ръцете на съществото изглеждаха малки, краката му въобще не се виждаха. А черепът на създанието почти се скриваше между раменете му.

— Дявол да го вземе! — изплъзна се от устата на Мат. Какво е това?!

— Маарс — каза до него Мос, без Аруула да е превела думите на Мат.

— Маарс ли? Мос кимна.

— Богът на борбата и войната.

— Това е… — започна Мат. Искаше да каже смешно. Но изведнъж ситуацията вече не му се струваше дотам смешна, а само крайно слисваща. И кошмарна.

За момент отмести поглед от ложата на бога на борбата и го плъзна по статуите върху билото на стената. Една от тях изобразяваше този Маарс — макар и далеч не толкова тлъст, другите не му отстъпваха по уродливост. И очевидно всяко божество на древните римляни беше намерило понастоящем своя аналог. Макар и Мат да не вярваше, че тяхната божественост струва нещо, разбира се, че беше така! Или все пак…? Преди от лекото съмнение да се роди нещо друго, вниманието на Мат беше отклонено.

— Ноона!

Почти изплашена, Аруула беше извикала името на момичето. И едва ли имаше нужда да го посочва с пръст. Мат откри спътницата на Ларн в същия миг.

Ноона стоеше сред другите момичета отстрани на бога на борбата. Други знатни особи се тълпяха около него, вероятно бяха неговата свита. Един от тези придворни извиси глас. Явно изпълняваше ролята на церемониалмайстор и говореше с мегафон, който, както и другите инструменти на фанфаристите, беше изработен от рога на някакво (много голямо!) животно. Гласът му проехтя над амфитеатъра, сякаш усилен от високоговорители.

— Алцарее юу ту глориис Маарс!

— Станете в чест на Маарс — прошепна Аруула на Мат.

Зрителите станаха. Мос дръпна Мат със себе си нагоре.

— Чест и благодарност на тебе, боже на борбата! — закрещяха хиляди гласове.

Тази благодарност дължаха на Маарс вероятно заради очаквания спектакъл на арената, в това Мат не се съмняваше. Мъртвият върху останките на самолета беше несъмнен знак.

Публиката седна отново и говорителят обяви игрите на деня за открити. Екнаха гръмливи аплодисменти и викове „да живее!“

И тогава започна перверзният фестивал на ужаса.

Двама мъже вече бяха загубили живота си на арената на амфитеатъра. Само тъмните петна в пясъка и няколкото парцала от облеклото им свидетелстваха, че тези хора някога ги е имало. Зверовете, големи колкото лъвове и не по-малко опасни, бяха свършили всичката работа. Бяха ги убили не само заради самото убиване, а от глад…

Мат Дракс имаше чувството, че ще се пръсне от бездействие. С удоволствие би сложил край на онова, което ставаше там, но това би означавало същевременно и неговият собствен край. И Аруула, изглежда, не се чувстваше по-различно. А Мос не показваше никакви признаци на вълнение.

Остатъкът от публиката обаче беснееше от въодушевление. Още докато двамата достойни за съжаление борци на арената бяха разкъсвани, зрителите освиркаха обречените на смърт. Питаше се кои чудовища бяха по-лоши, гущероподобните същества на арената или онези в човешко тяло по балконите на Колизея?

С помощта на измъдрена система от въжени подемници, падащи врати и порти двата звяра бяха вдигнати на арената, за да не заплашват сигурността на пазачите. Очевидно на това място не бяха възстановени само стените на амфитеатъра, но бяха копирани и подземните съоръжения. Бойците бяха излезли на арената през една от двете порти. През втората бяха откарани мъртвите — ако въобще нещо беше останало за откарване…

Първият боец едва ли можеше да се нарече такъв и след може би пет минути вече го нямаше… Публиката беснееше от разочарование…

Вторият гладиатор се биеше малко по-добре — или, казано по-точно, удължи страданието си. С копие, което бяха тикнали в ръката му като оръжие, успяваше да се отбранява малко по-добре. Дори успя да рани животните така, че да ги затрудни в движенията им. Може би в негова полза беше и това, че зверовете вече бяха яли и съответно бяха по-тромави, отколкото в първия рунд. Което все пак не им попречи със стръв да се нахвърлят върху „втория рунд“…

Следващият кандидат беше Ларн.

Мат стисна юмруци, Аруула тихо извика и бързо постави ръка на устата си, за да заглуши звука.

Младият варварин поздрави бога на борбата със свит юмрук, извика нещо, което Мат не разбра поради голямото разстояние (вероятно някаква езикова разновидност на традиционния гладиаторски поздрав „Те morituri salutant!“)[2] и тогава Ларн се вцепени за миг, когато Ноона се наведе над парапета на ложата.

Момичето гледаше надолу, отляво и отдясно на него още две други се закискаха глуповато и отправиха по посока на Ларн неприлични жестове, на които зрителите реагираха с викове и груби крясъци. Затова Ларн се преви като при телесна болка.

— Какво означава това? — Мат попита полугласно Аруула.

— Момичето в средата е спътницата на мъжа на арената. Във веки случай до вчера все още беше. Защо сега прави… това?

Мос отговори:

— Взети са за слуги на божествата. Това е чест! — Думите му изразяваха чист цинизъм. — На първо място служат за… задоволяване на плътските щения на боговете.

Мат дори разбра думата „задоволяване на плътските щения“, защото му звучеше много близка до познатата му „фегаашаа“. Представата, че тази тлъста твар горе се забавлява с младите момичета, го душеше като студен юмрук.

— Освен това имат грижата и за потомството на боговете — продължи Мос.

Разговорът прекъсна, когато на арената започна сражението. Ларн беше въоръжен с тризъбец. И въртеше оръжието с известна ловкост. Може би с него се боравеше по подобен начин като с тоягата меч с две остриета.

— Буонне аарма — рече Мос. — Буонне ухомо.

Всъщност Ларн направи доста добро впечатление при борбата с чудовищните гущери. Чуха се първите окуражаващи възгласи.

С тризъбеца си Ларн държеше зверовете на разстояние, измъкваше се ловко и нанасяше бързи и точни удари. С което, разбира се, провокираше агресивността на чудовищата.

Удар с опашка го събори. Другото животно скочи върху него, искаше да го погребе под себе си. Ларн светкавично се претърколи настрана. И заби тризъбеца.

Трите остриета на оръжието потънаха дълбоко в хълбока на животното. Устата му зейна и изпусна дрезгав рев. Ларн се изправи и с все сила натисна края на дръжката на тризъбеца, вкара го още по-навътре в тялото на гущера. Тогава завъртя оръжието и със силата на отчаянието го измъкна от раната. Около остриетата се бяха навили кървави черва. В тялото на гущера зейна дупка с големината на футболна топка.

Животното се строполи настрани, потрепвайки и борейки се да си поеме въздух. Но движенията му видимо отслабваха.

Разнесоха се ликуване и възторжени свирукания. Някои зрители скочиха, протегнаха юмруци и изръкопляскаха.

Но Ларн не се подлъга от това. В тази борба победата му трябваше да бъде двойна, за да я спечели наистина и той много добре го съзнаваше. Използва трупа на гущера като стена между себе си и другото животно.

Докато звярът се засили за скок през мъртвия си събрат и полетя към Ларн! С широко раззината паст, с фучене и с протегнати мощни предни крака, сякаш искаше с лапи да сграбчи противника си.

В последния миг Ларн насочи тризъбеца срещу носещия се към него гущер и заби остриетата в отворената паст!

Инерцията и самата тежест на чудовището събориха младия варварин на земята. Но някак си успя да не попадне под гущера. С почти акробатично претъркаляне назад се измъкна от опасната зона, скочи веднага на крака и дозаби тризъбеца толкова дълбоко в пастта на гущера, че юмруците му почти докосваха устата.

Останалото беше въпрос на формалност. Ларн завъртя тризъбеца в тялото на чудовището, разкъса вътрешностите му и когато най-сетне животното падна, младият мъж нанесе на масивното тяло един театрален ритник и накрая стъпи върху трупа с позата на победител, вдигна юмруци и нададе триумфиращ вик.

Мат с изненада се хвана, че се е присъединил към аплодисментите на публиката. Тайно се извини с това, че може би избликът му се дължи на облекчението…

Облекчение, което, разбира се, беше неуместно. Защото борбата на Ларн не беше приключила.

Прозвуча пронизителен сигнал на фанфар и шумът по балконите за зрителите заглъхна. Друг звук прогърмя, тогава портата отново се отвори и влезе…

— Това е мъжът, когото търсиш — Мос надвика внезапно избухналото френетично ликуване на зрителите. — Мъжът, който е облечен като теб.

Матю Дракс пребледня. Защото всъщност позна Ървин Честър, капитана от BBC на САЩ, макар и не веднага. Строго погледнато, той можеше да се идентифицира единствено по парцалите от летателния му костюм и, може би, по тъмния цвят на кожата. Инак все пак…

… напомняше на Мат повече за онази лоша имитация на Хълк, която бяха срещнали преди няколко дни далеч на север!

Мат преглътна с мъка. В главата му цареше зашеметяваща празнота, когато продължи да наблюдава Честър. Може и да не беше пълно копие на чудовището от гората, но онова, което го е променило по подобен начин, беше на път да го превърне в същата кръвожадна грамада мускули. Ръцете и гръдният кош на Ървин Честър изглеждаха като напомпани и направо бяха пръснали плата на облеклото му. Лицето му имаше вид на изпохапано от насекоми, вървеше широко разкрачен и с леко олюляване като войнствена горила, с грухтене, тътнене и ръмжене, в едната ръка с боздуган с набити в него метални шипове, в другата — огромен меч, който Мат не би могъл да повдигне.

— Боже мой, какво… — изплъзна се от устата на Мат, той преглътна и започна отново: — Тия какво са направили от него?!

— Той е воин на боговете. — Отново прозвуча гласът на Мос, студен и циничен и Мат трябваше да се овладее, за да не забие юмрука си в лицето му!

— Воини на боговете — изръмжа той, сдържайки се с мъка, треперейки. — Проклети гадняри, какво са направили с него тези свине?! — Сграбчи Мос за краищата на качулката му, завъртя плата в юмрука си и дръпна ниския мъж към себе си. — Кажи ми!

Мос не се впечатли кой знае колко от внезапната атака на Мат. С крайчеца на очите си погледна косо наляво и надясно, не толкова, за да види нещо, колкото да подскаже на Дракс, че прави впечатление на околните.

Всъщност Мат го пусна. Но не можа да се сдържи да не го блъсне така, че другият се удари назад в скамейката.

— Говори! — настоя той, макар и тихо, но доста натъртено. Беше невъзможно да се установи дали Мос се впечатли от това, или просто поднесе информацията, защото искаше, или сметна, че му е дошло времето. Аруула преведе думите му.

— Когато обикновен човек оцелее достатъчно дълго на арената, тогава го признават за воин на боговете. На младия ти приятел — Мос посочи с бегло движение на брадата си надолу към Ларн и изражението му придоби нещо подигравателно би могло да му се отреди тази чест, при условие че не претърпи неуспех срещу… другия ти приятел.

Мат замълча за няколко секунди. Не защото на езика му не напираха други въпроси — не, те просто прегаряха дупки в него! — а поне малко да се поуспокои вътрешно, просто, за да не изреве пред лицето на безумието, срещу което се беше изправил!

В това време дребни, облечени в парцали фигури излязоха бързо на арената, изтеглиха труповете на гущерите и ги поставиха върху скрити в земята капаци, които бяха зарити под пясъка и сега се отвориха. Убитите животни изчезнаха в дълбините под Колизея. Вероятно щяха да послужат за храна на все още живите си събратя.

Тогава малките, пъргави като невестулки човечета отново побързаха да излязат и останаха само Ларн и Ървин Честър. Нямаше нужда от сигнал. Двамата противници се обикаляха един друг като готови за нападение хищници. Ларн — като котка, Ървин Честър — no-скоро тромаво.

— Какво правят с тези… воини на боговете? — попита Мат, без да отмества поглед от арената. — Как успяват така… да ги променят?

— С плодове от забранената градина — преведе Аруула отговора на Мос. Въпреки това Мат не разбра нищо.

— Има градина зад двореца на боговете — изрази се по-конкретно Мос.

„Градините на Ватикана!“ — мина през ума на Мат. Защото му беше ясно, че под понятието „дворец на боговете“ може да се разбира само някогашният Ватикан, катедралата „Свети Петър“ и околните сгради.

— Там растат различни плодове. Само боговете знаят откъде са донесени! — Мос се изсмя кратко и грубо на своята игра на думи. — Във всеки случай тези плодове вършат истински чудеса. Едни лекуват болести и наранявания, други предизвикват това. — Погледна надолу към Ървин Честър.

— Ти не вярваш в тези богове. — Аруула не зададе въпрос, просто направи констатация.

— А ти нима вярваш? — попита Мос в отговор, с пренебрежително присвити устни.

Не му отговори.

Защото долу на арената започна борбата.

Ларн се реши да нападне пръв. И незабавно заплати кървава дан.

Със светкавично движение на ръката си Ървин Честър отклони удара на тризъбеца и същевременно удари с боздугана.

Ларн едва има късмета поне дотолкова да се отдръпне назад, че металните шипове на оръжието се плъзнаха само по гърдите му. Въпреки това оставиха кървави бразди по кожата.

Младият варварин премина към защита — по неволя. Защото Ървин Честър просто не оставяше на противника си никаква възможност да го атакува.

Матю Дракс стисна толкова силно зъби, че мускулатурата на бузите му го заболя и едва удържаше ръмженето, което напираше в гърлото му. Чувството за безпомощност стана извънредно силно.

Не всеки удар, който Ървин Честър нанасяше, улучваше. Но онези, които попадаха в целта, бяха напълно достатъчни. Ларн отдавна беше облян в кръв и всъщност Честър го гонеше пред себе си. Младият варварин падаше, отново се изправяше, продължаваше да залита назад, докато друго попадение не го накара да рухне на земята. Този път не успя да се изправи, макар че се опита.

Ървин Честър вдигна боздугана за нов удар. Щеше да бъде последният, смъртоносният удар, който трябваше да размаже главата на Ларн. Тълпата знаеше това и реагираше по съответния начин — с див вой и гръмогласни акламации.

И Мат Дракс реагира. Безмълвно все пак. Но светкавично бързо.

Твърде бързо за Мос и Аруула. Двамата наистина разбраха какво възнамерява да прави Мат и искаха да го възпрат. Ала бяха твърде бавни.

Като с магия армейският пистолет се озова в десницата на Мат. Първите два изстрела изтрещяха още преди юмрукът на Мос да улучи стрелящата ръка. Друг куршум излетя, както и двата предишни и се заби в пясъка на арената и вдигна фонтан. Мат нямаше намерение да застреля Ървин Честър. Искаше само да предотврати финалния удар, който щеше да превърне приятеля му в хладнокръвен убиец. Изваждането на оръжието и изстрелите едва ли бяха нещо повече от рефлекси, неуправлявани наистина съзнателно, породени само от отчаянието…

Но с това не постигна нищо повече от една кратка отсрочка за Ларн.

Макар и за момент цялата сцена да застина. Над Колизея се спусна тишина, направо страшна, като се имат предвид огромните човешки маси. Но този момент отмина. Всичко се раздвижи отново. Гласовете се усилиха, прераснаха в шум.

И Ървин Честър завърши онова, което беше започнал. При това ревеше така страшно, така страдалчески, сякаш самият той чувстваше болката, която причинява на жертвата си.

Мат Дракс видя смъртоносния удар със странна, ужасяваща яснота. Лицето на Ларн изчезна зад покрития с шипове боздуган. И не се видя и след като Честър отново вдигна оръжието и обезумял от ярост, удари още веднъж. И още веднъж…

Всичко останало Мат вече не усети истински. Макар че около него се разрази ад… и той беше посред него.

Онова, което се случи след това, стана толкова бързо, че Мат го разбра обективно едва по-късно. Когато се върна в съзнание, в дълбокия мрак.

Може би причина беше вонята, която в крайна сметка го събуди. Острата миризма на отдавна непочиствана свинска кочина или на клоака. Мат дойде на себе си с чувство на гадене. Горчив като жлъчка вкус изпълваше устата му и изсушаваше езика му.

Тогава, с мъка и лека-полека, се опита да възстанови парчетата на пъзела в спомените си. Не бяха много.

Изстрелите му в Колизея бяха извикали на преден план войниците, вероятно гвардейци на боговете или нещо от подобен род. Тежковъоръжени типове в екипировка като на онези, които предната вечер насърчаваха жестоката битка на Пиаца ди Спаня. Появиха се сякаш от нищото и се нахвърлиха върху Мат.

Той нямаше никакъв шанс. И тогава всичко свърши. Един удар, вероятно достатъчно силен да пръсне някой недотам здрав череп, беше запратил Мат в царството на сънищата. И ако чувството му за време не го лъжеше напълно, беше прекарал там няколко часа.

А сега? Сега се намираше на някакво смрадливо място, лежеше на твърд каменен под и влажна слама и имаше доста сигурно предположение къде точно се намира. Вероятно под Колизея. Ако се съдеше по вонята, част от канализацията на Рим спадаше към тези подземни съоръжения.

Мат провери съдържанието на джобовете си. Бяха му оставили дреболиите от спасителния контейнер. Но „Беретата 98 Г“ беше изчезнала.

Изчезнала… Тази дума му напомни за Аруула и Мос. Какво ли беше станало с двамата? И те ли бяха арестувани като него?

Извика имената им в мрака. Направо смешно усилие, което въпреки това му причини влудяващи болки в главата. Хлъзна се назад, докато гърбът му усети влажна и студена стена и се отпусна до нея. В продължение на минути седеше така и чакаше поне малко да отзвучи болката в черепа му, да стане поносима. — Аруула? — извика за втори път. — Мое? — Гласът му отекна глухо в мрака. Но не получи никакъв отговор. Макар че около него в тъмнината имаше движение, стържещи и пукащи шумове, между тях — леко шептене, призрачно и неразбираемо.

Бавно, избягвайки всякакво бързо движение, Мат бръкна в един от джобовете на летателния си костюм, който носеше под мантията. Намери ветроупорната запалка и я щракна. Малкото пламъче излъчваше нищожна светлина, но все пак достатъчно, за да даде възможност на Мат да различи най-близкото си обкръжение. Седеше в някаква клетка. Трите страни представляваха решетки, задната, на която се беше опрял от камък. Засводяваше се зад него нагоре, беше част от подземна галерия.

И килиите отляво и отдясно бяха заети, същото се отнасяше и за клетката отсреща. По-надалеч светлината на пламъчето не стигаше.

Но повече от това Мат и не искаше да види, поне в момента. Бързо и без да обръща внимание на всичките болки, той се плъзна към лицевата решетка на килията, стисна пръчките с юмруци и провря лицето си между тях. Тогава извика името на затворника в отсрещната клетка.

— Ървин! Ървин Честър! Хей, Голямо момче, чуваш ли ме?!

Звената на веригите издрънчаха едно в друго, когато Честър се раздвижи. Едва сега Мат видя железните халки около ставите му. Към тях бяха закрепени вериги, които пък от своя страна бяха свързани с пръстени на стената.

„Гладиатор на боговете — ха!“ — помисли си с горчивина Мат. Държаха Ървин затворен като опасно за обществото животно! Тогава си спомни как Честър удряше Ларн с боздугана с шиповете и възмущението му малко се поизпари…

— Ървин, погледни ме! Ето ме! — Махна с ръка, за да привлече вниманието му. — Аз съм, Мат Дракс!

Продължителен, ревящ звук.

— Мммм… Ммммааад? — Честър вдигна глава, обърна към Дракс подутото си лице. Устните му се движеха безмълвно. Мина безкрайно дълго време, преди да произнесе следващите думи.

— Матю… Дракс?

— Да! Аз съм, старче!

— Кккак… кккакво… пправиш…?

— Добър въпрос — отвърна Дракс. — Нямам представа какво правя и как съм се озовал тук. А ти знаеш ли?

Поклащане на глава от другата страна на коридора. Движение, което причиняваше видимо усилие на Честър.

— Ннне… Катастрофирах. И… и тогава… — Повдигане на рамене. — По дяволите, не знам!

— Какво стана с Ханк? Ханк Уйлямс! И той ли е тук?

— Ханк… — Ървин Честър, види се, се заслуша в името като че ли не можеше да се сети за кого се отнася.

— Твоят щурман — опита се да му помогне Мат.

Главата на Честър се килна напред и за момент Мат си помисли, че е загубил съзнание. Когато тъмнокожият гигант отново вдигна глава, Мат схвана движението като такова, каквото си беше — неловко кимване.

— И Ханк ли го доведоха тук? — попита.

— Не… Избяга. Отпратих го, защото не можех да вървя. Бях заклещен в проклетия самолет. Отначало… Ханк ннне искаше, но аз му заповядах. Добър войник е момчето. — Честър нададе глух звук, нещо като нерадостен смях.

— Накъде отиде?

Повдигане на рамене. Дрънчене на вериги.

— Ннна север. Искаше да иде на север. Надявам се да е успял.

— А тебе са те открили сред останките — предположи Мат Дракс. — И после са те довлекли в Рим.

Отново онова кимване назад.

— Да. В древния Рим. — И отново този приглушен смях. Тогава Ървин Честър изглеждаше малко по-ведър и гласът му се разбираше по-добре, звучеше по-малко напрегнат.

— Мат… къде… сме попаднали? Какво става тук?

— Щеше ми се и на мен да знам — отвърна Дракс. — Колкото и невъзможно да звучи — запратени сме в бъдещето. Нямам представа колко надалеч, но твърде далеч. И светът… е обърнат с главата надолу. Проклетата комета, изглежда, напълно е заличила цивилизацията. И от нейните руини е израснало нещо ново, нещо ново старо…

Млъкна. Как да обясни нещо, което и самият той не разбира?

— Какво представляват онези типове, които наричат себе си богове? — попита вместо това. — Знаеш ли нещо за тях?

— Изроди с мания за величие — отговори Ървин Честър. Пълно куку. Но хората умират за тази подла банда. Древният принцип все още функционира — хляб и зрелища, разбираш ли?

— Козунак и камшик.

Мат се поколеба за момент, но после се осмели да зададе въпроса:

— Какво са направили с тебе?

— Дроги. — Лаконичен и твърд, като шибване с камшик дойде отговорът на Честър. — Самите те ги наричат „плодове на забранената градина“. Но става дума за гадни дроги, нищо повече. Природни анаболици, ако искаш да го чуеш малко по-безобидно. Но разлика няма.

— Къде се намират тези забранени градини?

— Дали ще повярваш или не — това са градините на Ватикана! Заблуждавам се, нали? Тези богове са се загнездили в някогашния Ватикан. Има нещо почти иронично в цялата тази работа… — По уродливото му лице пробяга някакво вълнение, може би ухилване.

Мат му отвърна. Тогава отново стана сериозен.

— Как си, Голямо момче?

— Голямо момче… — чу се като ехо гласът на Ървин. — Знаеш ли, мислех, че никога вече няма да чуя това име? Как ли съм? Силен както никога преди — отново се усмихна нещастно, — въпреки това се чувствам омърсен, командире. Но благодаря за проявения интерес.

— Трябва да се измъкнем оттук — каза Мат неочаквано.

— На кого го казваш? И какво си мислиш, колко ли пъти съм опитвал?

— Е и? Пак ли са те залавяли?

Честър поклати тромаво глава.

— Не. Не съм стигал дотам да приведа в изпълнение плановете си за бягство. С толкова ясно съзнание като сега съм бил рядко, знаеш ли? Най-често не представлявам нищо повече от едно… чудовище. — Погледна към Мат, погледът му беше празен, очите — влажни.

— Но сега сме двама! — опитваше се да си даде кураж Мат. Отново сме отбор, Голямо момче! И…

Не можа да продължи.

Приближаваха се стъпки. Трепкаща светлина на факла се полюляваше насам. После глас, фраза на езика от това време.

— Тук не се говори! Трае!

Нещо твърдо улучи челото на Мат. Всичко онова, което беше видял — пръчките на решетката, гигантската фигура на Ървин Честър — всичко се пръсна на хиляди парчета, които се нагорещиха до бяло и възпламениха мозъка му.

Поне такова беше впечатлението му.

Последното, преди мракът отново да погълне всичко.

Аруула беше загубила всякакво чувство за ориентация и за време. Нямаше представа колко дълго е вървяла с Мос през този вонящ подземен лабиринт и не знаеше къде се намира. Според разстоянието, което трябваше да са изминали, вероятно вече не се намираха под града. Но също толкова възможно беше Мос непрекъснато да я е водил в кръг и все още да се намират под онази страшна арена.

Мос беше сръчен, трябваше да му го признае. И предпазлив. Изглежда, надушваше войниците на боговете, сякаш разполагаше с фините сетива на животно. Винаги, когато имаше опасност да срещнат врагове, Мос го знаеше достатъчно време предварително, така че успяваха да се скрият или да поемат в друга посока.

Въпреки това ядът й към Мос не беше отминал. Бяха изоставили Маддракс в беда и Мос беше виновен за това! Той я беше дръпнал, когато гвардейците се нахвърлиха върху Маддракс, още преди Аруула да успее да извади меча си от ножницата на гърба си, заедно с нея беше се смесил в тълпата и беше отворил един скрит вход в този подземен лабиринт, за да изчезнат в него с Аруула.

И сега окончателно й дойде до гуша! Просто спря. Мос направи още няколко крачки, преди да забележи, че Аруула е изостанала.

— Какво има? — попита той. При това стоеше поприведен, с леко наклонена глава, дебнейки и ослушвайки се.

— И аз това те питам — отвърна остро Аруула. — Къде отиваме? Какво си намислил?

— Нямам намерение онези типове да ме спипат — отвърна Мос не по-малко остро. — А не бих искал и теб да те заловят. С това не бихме помогнали нито на себе си, нито на приятеля ти.

— Нима въобще искаш да му помогнеш? Нямам такова впечатление.

— А ти как си представяш, че можем да му помогнем? В тона му отново прозвуча старата подигравка. — Вярваш ли, че просто можем да отидем там и да го освободим? Скоро бихме се озовали в кафеза при него, това щеше да е всичко!

— А откъде знаеш, че го държат в клетка? — попита Аруула недоверчиво.

— Аз съм тукашен, в случай че си забравила, гълъбче.

Аруула тръсна глава.

— Мисля, че знаеш много повече от онова, което признаваш.

— А аз мисля, че тук нито му е мястото, нито времето за безсмислени дискусии. Хайде, ела! Бързо!

Мос протегна ръка към Аруула, успя да улови нейната и я задърпа със себе си с такава сила, че тя въобще не помисли да се съпротивлява.

И в това им беше късметът!

Дочуваха се шумни стъпки. И още по-шумни.

— Там нагоре! — Мос посочи към тавана.

Едва когато се огледа по-внимателно, Аруула откри кръглата шахта, която водеше вертикално нагоре. В стените й имаше железни стъпала. Със скок Мос стигна до най-долното, издигна се и се закатери нагоре. Аруула го последва.

Горе Мос повдигна капака и го отмести настрани, после се измъкна от шахтата. Аруула отблъсна ръката, която беше протегнал, за да й помогне, и със собствени сили излезе на открито. После помогна на Мос отново да постави ъгловатия каменен капак върху отвора на шахтата тъкмо в момента, когато малко под тях светлина на факла огря коридора и първите сенки попаднаха в зрителното им поле.

— За малко да не успеем — изпъхтя Мое.

Аруула нищо не отвърна. За секунди я обзе ужасното чувство, че е загубила гласа си. Не можеше да стори нищо, освен да се огледа и от всичко, което виждаше, беше поразена, струваше й се, че е малка и нищожна.

Този разкош, това величие…

— К-къде сме? — каза най-сетне тя.

— Е, къде може да сме? — отвърна Мое.

Аруула само кимна. Естествено, че знаеше отговора.

— В двореца на боговете.

Животът беше красив. А любовта — чудесна. Ноона никога не беше вярвала, че ще й бъде отредено такова щастие. Беше дошла от нищото, беше никоя и въпреки това можеше да се наслаждава на блясъка на боговете. Нещо повече, можеше да им служи, да ги дари със самата себе си и да им се отдаде. И вършеше това с блаженство и страст, на която не подозираше, че е способна.

Движеше се като в такт с някаква недоловима музика, а въздишките и стенанията на бога й показваха колко добре го правеше. Седеше върху него, галеше го и се наслаждаваше на докосванията на меките му ръце и големината и силата му в себе си. Вятърът охлаждаше възбудената й кожа, но не докосваше треската вътре в нея. Тя щеше да отмине едва след като се изпълнеше волята на този бог…

Отвори очи, огледа се, без да спира. Вдиша благоухайните аромати на градината, които нахлуваха в стаята през отворената врата към балкона. Тогава отвърна на меката и приятна усмивка на бога под нея и го стори с благодарност.

Ноона си пожелаваше този акт никога да не свършва, ала той прекъсна рязко и твърде рано!

— Човече, та това е отвратително! — чу се някакъв дрезгав глас. В следващия миг Ноона почувства, че я блъскат и се свлече на пода.

Богът понечи да стане, мощната му фигура се тресеше от необуздана сила. Отвори уста, за да извика. Но от устните му не излезе нито звук.

Блестяща светкавица и — острието на меча попадна в целта. И главата на бога падна.

Сега пък Ноона беше тази, която искаше да извика. Но един юмрук запуши устата й и я лиши от съзнание.

— Ама че гнусотия! — просъска Мос и се изплю, като съвсем не случайно улучи обезглавения труп на бога на плодородието. Този мръсник никога вече нямаше да обладае жена, която преди това е направил послушна с помощта на дрога.

Аруула избърса острието на меча си в чаршафа, преди да пъхне оръжието в кожената ножница, която носеше на гърба си. Тогава посвети вниманието си на Ноона, на която Мос с един удар на юмрука си попречи да извика за помощ. Не беше го направил много нежно. Момичето щеше да поспи още доста време.

— Ще я вземем с нас! — заяви Аруула.

— Момичето ли? — попита Мое. — И дума да не става!

— Не те и питам!

Мос изгрухтя недоволно.

— Добре де. — Размисли набързо. — Знам един пресъхнал кладенец в градината, където можем да я скрием. По-късно ще се върнем и ще се погрижим за нея.

Отново на Аруула не й остана нищо друго, освен да се довери на водачеството му. До този момент благодарение на него всичко беше минало добре. Не беше проста работа да се влезе в района на двореца. Направо гъмжеше от гвардейци и придворни. Но тъй като Мос познаваше мястото — Аруула все още се питаше защо той толкова добре познава двореца на боговете, — успяха. Тук им помогна и случайността: неистовите викове на Ноона ги доведоха направо в тези покои.

По един чаршаф се спуснаха в градината. Мос простря ръка покровителствено около себе си, сякаш беше домакинът. С жест обгърна множеството дървета и храсти, всичките покрити с плодове, каквито Аруула не беше виждала никога през живота си.

— Щом като оставим приятелката ти на сигурно място, ще се заемем с жътвата — каза Мое. — И тайната сила на боговете ще предизвика собствената им гибел…

Аруула го погледна недоумяващо, но Мос нямаше намерение да обяснява думите си. Вместо това посочи градината.

— Натам!

Първото нещо, което Мат Дракс видя съвсем ясно, след като за втори път излезе от бездната на безсъзнанието, беше Ларн. Или по-точно казано — трупа на Ларн.

Бяха завързали мъртвия за останките на самолета. И отново тук се бяха озовали черните птици…

Чувството на отвращение прогони и последната мъгла от главата на Мат.

Бяха го събудили с леденостудена вода и го бяха извели от килията му. Почти не успя да разбере кога измина пътя нагоре към арената. И сега стоеше тук с тризъбец в ръката. Откъм балконите към него напираше шумът на зрителите, а дневната светлина жареше в очите му.

Не се учудваше, че са го пратили на арената. Което не означаваше, че не го е страх. Още повече, че не се виждаше в състояние да излезе насреща на какъвто и да било противник. Та той едва се държеше на краката си. Но поне последното вървеше към подобрение с всяка измината крачка, която правеше навътре в овала на арената.

Почти усети нещо като напрежение, когато се запита какъв ли противник са му избрали. Узна го още в същия миг.

Малко по-далеч, в другата половина на арената, се спусна рампа, откри се тъмен правоъгълник. И оттам излезе…

— Ау! — изплъзна се от устата на Мат. — Тарантула, нали? … паяк. Не обикновен, разбира се, че не беше обикновен. И не беше такъв, какъвто някога Мат беше виждал. Не, гадината беше поне с една глава по-дълга от него и с големината на Фолксваген костенурка. Придвижваше се на осем приблизително дебели колкото човешка ръка крака, покрити с остра четина, а големите колкото юмрук фацетни очи на чудовището блестяха с всички цветове на дъгата. Челюстите му щракаха и се отваряха, сякаш в жадно предвкусване на угощението.

Мат се спря и почувства как отново коленете му омекват. Паякът направи същото. Изправи се на задния си чифт крака, изпъна напред задната част на тялото си и… изстреля някаква лепкава субстанция по посока на Мат!

Скок настрани го предпази от попадението. Паякът се приближаваше с тежки стъпки и предприе втори опит. Този път Мат едва избягна лепливото нещо.

Очевидно гадината възнамеряваше първо да го парализира, да го оплете в паяжини и тогава на спокойствие да си похапне.

Мат не виждаше никаква друга възможност, освен и той да нападне. Атаката му, изглежда, обърка паяка чудовище. Не беше очаквало съпротива.

Мат замахна с тризъбеца. Улучи един от предните крака на паяка. Засили се още веднъж, но до удар не стигна. Паякът протегна лапа към него, улучи го в гърдите и го отхвърли назад.

Мат се претърколи. Нито секунда по-рано! Там, където току-що стоеше, тупна голям колкото човешка глава заряд от паяшки секрет.

Мат се изправи на крака и създаде дистанция между себе си и мутиралото животно. Трябваше да му хрумне нещо, нещо дяволски добро, за да може да остане жив поне след тази борба. И той го искаше, независимо от това какво го очаква по-нататък. За това щеше да си блъска главата по-късно.

Измъкна се от покрития с кръпки плащ, задържа го с две ръце и с маниера на най-добрите тореадори се засили към чудовището. Паякът реагира както Мат беше очаквал. Идваше към него непохватно заради разкъсания си крак.

Мат изчака подходящия момент, после запокити плаща срещу паяка. И успя.

Гадината се омота в кърпената материя, поне за секунди беше заета с това да се освободи от нея.

Секунди, от които Мат се възползва.

Заобиколи паяка и скочи. Приземи се върху гладкия хитинов гръб на гадината. Изправен на колене, подготви тризъбеца за нападение, прицели се точно в резката между главата и трупа. И натисна с всичка сила! Хвърли се напред, за да вложи цялата си тежест в удара.

И работата стана! Острите шипове проникнаха в тялото на паяка. Огромното животно трепна, изправи се за последен път и тогава се строполи под Мат.

Дишайки тежко, Мат се смъкна от гърба на мъртвото чудовище, остана на колене в пясъка, задъхвайки се и кашляйки, но смеейки се. Облекчението си пробиваше неконтролирано път.

Но смехът му бързо секна. Защото, както се очакваше, шоуто, в чийто център се намираше против волята си, още не беше свършило.

Вторият рунд беше оповестен, преди Мат още да е успял да ги поеме дъх. Публиката поздрави новия му противник с френетични овации.

Самият той си пожела да не беше побеждавал паяка чудовище…

…сега нямаше да му се налага да се изправя срещу капитан Ървин Честър…

Този Ървин Честър не беше същият, с когото Мат Дракс беше разговарял миналата нощ. Този мъж беше повече машина, отколкото човек. Трябва да го бяха натъпкали с още от тези дяволски плодове.

В подземието с килиите под Колизея Мат имаше впечатлението, че Ървин — напук на ръста и планините мускули — не е нищо повече от купчина окаяност. В сегашното си състояние Честър събуждаше у него само ужасен страх… и необуздан гняв, насочен не към черния великан, а към покварената банда, която нехаеше на балкона над тях, преди всичко към Маарс, тази тлъста жаба, която беше провъзгласила сама себе си за бог!

Гневът помогна на Мат. Поне мъничко. Предпази го от това просто да не се примири с възможностите, които му оставаха — или да убие приятеля си, или сам да загине. Може би все пак щеше да намери някакъв начин да победи Честър, без истински да му навреди. Което нямаше да е лесно, защото от своя страна не можеше да очаква никаква милост от тази бойна машина.

Ървин Честър вече не го познаваше. Нахвърли се с ръмжене, като превърнал се в месо парен чук, удряше с боздугана си към Мат, който с голяма мъка избягваше ударите. За нападение и дума не можеше да става!

— Ървин! — извика настойчиво. — Ела на себе си, Голямо момче! По дяволите, аз съм, Мат! Мат Дракс! Твоят колега!

Фиууу!

Боздуганът с шиповете изсвистя съвсем близо до гърдите на Мат. Един от металните шипове разкъса плата на дрехата и се вряза в кожата отдолу. Само една драскотина, но тя пареше като огън!

— Ървин! Трябва да се бориш с това! Аз не съм ти враг, приятел съм ти, разбираш ли?!

Заблуждаваше ли се или наистина за кратък миг атаката на Честър спря? Може и така да е било, но въпреки това следващият удар дойде.

Мат отскочи назад и за секунди собствената му инерция извади Честър от равновесие. Преди още да се съвземе, Мат се хвърли напред, опря тризъбеца в земята и скочи с краката напред.

Улучи Честър в гърдите. Гигантът се олюля. Мат се спусна, нанесе удар с тризъбеца. Целеше се в ръцете на Ървин и фактически успя да го обезоръжи.

— Ървин! Виж ме! — изръмжа той. — Погледни ме, по дяволите!

Мат стовари юмрука си под брадата му. Но онова, което би накарало други мъже да изпаднат за часове в нокаут, у натъпкания с дрога великан предизвика само объркано тръскане на глава.

Честър примига. За секунда, изглежда, погледът му се проясни.

— Събуди се, Голямо момче! — продължи Мат. — Спомни си…

Един удар го отхвърли назад. Ървин Честър изгрухтя възбудено и се наведе към боздугана си с набучените по него шипове, но не го вдигна. Спря. Стоеше приведен посред арената, размахвайки ръце като горила.

У Мат се появи някаква надежда — твърде рано! Честър разтърси гневно глава, грабна боздугана и се изправи. С вдигнато за удар оръжие се нахвърли на Мат, на когото сърцето замря.

Всичко свърши.

Беше загубил приятеля си.

Гледаше изкривеното лице на Ървин Честър. В очите му зад подутите клепачи — очи, в които беше стаена всичката болка на света и припламваше адски страх. Очи, от които го гледаше истинският Ървин Честър, затворен в това управлявано от дрогата тяло…

Мат усети погледа като пробождане в сърцето си. В него пропълзя парализиращо чувство, изпълни крайниците му като с олово. Чувстваше се като прочутото зайче, което, вцепенено от ужас, е клекнало пред змията.

В следващия миг Ървин Честър се приближи. Вдигна високо набучения с шипове боздуган.

И удари.

С нечовешка сила.

Като някакъв дух Мос се промъкваше през лабиринта от коридори, камери и прегради под Колизея. До него стигаше шумът от арената, приглушен и тътнещ.

Никой не го видя и не го чу. Познаваше и използваше всяка възможност да остане скрит за случайни погледи.

Не беше забравил нищо. Всяка педя от земята тук долу все още му беше позната. Всичките тези години не бяха успели да променят нищо.

А още по-малко бяха докоснали омразата му.

Мос кимна с гневно задоволство. Чакането беше възнаградено. Беше дошло времето да накара „боговете“ да платят за всичко, което му бяха причинили. На него и на толкова много други…

С това трябваше да се приключи! И най-сетне Мос се видя в състояние да сложи край на перверзните безчинства на самообявилите се владетели на Роома — веднъж завинаги! Колко често беше присъствал на боевете за подбор на бойци в града, беше дебнал за боец, подходящ за целите му?

Сега Мос вече не беше сам. Беше спечелил съюзници. Естествено те не знаеха нищо за своя „късмет“, но Мос беше доста сигурен, че ще одобрят онова, което беше намислил. Че щяха да останат на негова страна, дори и да им кажеше цялата истина и ги посветеше във всичко. От друга страна, не можеше да се знае…

За кратко Мос се почувства неудобно в кожата си. Защото осъзна, че повече или по-малко използва Маддракс и Аруула за своите цели.

Поклати решително глава. Не, не само за своите цели. Ставаше въпрос за нещо повече. На карта беше заложено бъдещето на целия този град! Животът на хиляди хора! Това беше мисия, която оправдаваше всяка цена. Благото на мнозинството винаги натежаваше повече от това на отделни хора…

Мос прогони мислите, които не водеха до нищо и преди всичко — вече нищо не можеха да променят. При това беше постигнал целта си.

Приведе се и надзърна зад ъгъла, за да проучи ситуацията. Както се очакваше, камерата, на която беше хвърлил око, се охраняваше само от един пазач. А мъжът с люспестото лице не изпълняваше кой знае колко съвестно длъжността си. Клечеше до вратата, небрежно хванал копието в ръка, и създаваше впечатление, че ще задреме.

Мос потърси опипом наоколо в пода, намери камъче и го хвърли. От другата страна на охраната камъкът се удари със звън в коридора. Главата на пазача се надигна, обърна се в посоката, от която беше дошъл шумът. От широката уста на стража излезе някакъв съскащ звук…

…и в следващия момент се превърна в хрипливо стенание, когато Мос светкавично стисна главата и гърлото му с ръце. Силен напън и… кнак! Вратът на пазача изпука като прогнил клон.

Мос отдели секунда, за да се ослуша в мрака откъм двете страни на коридора. Нищо. Изглежда, акцията му е останала незабелязана. Въпреки това не губи повече време.

Взе от мъртвия ключа от камерата, отвори вратата и се вмъкна вътре. Влачеше трупа зад себе си. Тогава се огледа в оръжейницата на гладиаторите. Тук не беше се променило нищо през всичките тези години.

Мос търсеше нещо съвсем определено, за което беше сигурен, че е донесено тук. След известно дирене намери най-сетне онова нещо, което можеше да създава неприятности…

Мос взе предпазливо пистолета, разгледа го от всички страни, помириса го. Лютива миризма нахлу в носа му. Нещото не му харесваше, въпреки това искаше да го използва. За онова, което възнамеряваше да прави, беше идеално. С обикновено оръжие никога не би могъл да се приближи толкова много. Освен това нещото убиваше по-бързо и по-добре от разстояние дори и от нож за мятане.

Когато напусна камерата и се отдалечи от лабиринта така незабелязано, както и беше дошъл, Мос помисли и за второто оръжие, което, така да се каже, беше наточил, за да го използва за целите си. И мисълта за това му хареса още по-малко от гърмящото нещо, което държеше в ръката си.

Но отново се успокои с мисълта, че благото на отделния човек тежи по-малко от това на мнозинството.

Около него се усилваше шумът откъм арената.

Мат Дракс очакваше смъртоносния удар на Ървин Честър. Тълпата по балконите за зрителите така се разбесня, че му се стори, че земята под краката му затрепери.

Мат усети някакво раздвижване на въздуха, който го забърса по лицето, после болка, която го парна по лявото рамо. И накрая отвори очи.

Ървин Честър беше изчезнал!

Така му се стори поне в първия миг. После Мат го видя отдалечен на три-четири крачки, на колене на земята и тъкмо изправящ се, докато някаква ревяща безплътна сянка се носеше към някогашния капитан от BBC на САЩ.

— …Аруула? — изплъзна се от устата на невярващия на очите си Мат. Това не можеше да бъде!

Въпреки това нямаше никакво съмнение, че ставаше въпрос за Аруула, макар че едва можеше да се познае! Момичето се държеше като побесняло, крещеше и му течаха лигите. И беше се променила, беше забележимо променена! Тялото й изглеждаше странно обезформено, мускулите й изглеждаха неестествено набъбнали. И страшно подозрение се появи у Мат Дракс и за секунди се превърна в убеденост. Знаеше каква е причината за промяната у Аруула.

Плодовете от забранената градина…

Аруула сигурно е яла от онова дяволско нещо, което превръщаше воините на боговете в машини за убиване!

— Велики Боже, не! — изрева Мат. Хвърли се напред, искаше да се намеси, искаше да спаси, каквото можеше да се спасява. И въпреки това беше твърде бавен. Защото онова, което се разигра пред очите му, стана с почти противоестествена бързина.

Аруула завъртя меча си, сякаш беше лек като рапира. Подобно на трепкаща светкавица острието на меча се стрелна във въздуха и се стовари върху Ървин Честър с убийствена точност. Кръв бликна, потече и напои пясъка на арената.

Зрителите бяха вън от себе си от възбуда. А Мат Дракс се чувстваше нещастен както никога преди.

Ървин Честър се въргаляше върху влажния, тъмен пясък. Аруула се засили за последния удар и още преди Мат да се опита да я възпре, мечът се спусна.

Честър се сгърчи, когато острието го улучи. Мат чу влажния шум, с който то навлезе в месата на приятеля му. В следващия момент падна на колене до Ървин Честър. Погледите им се срещнаха.

Нещо докосна ръката на Мат. Тъмните пръсти на Ървин се увиха около неговите, стиснаха ги и в този последен миг всичко чуждо изчезна от погледа му. Устните му се движеха с мъка, оформиха усмивка и една последна дума, толкова тиха, че Мат едва я разбра.

— Благодаря.

Тогава в очите на Ървин Честър угасна и последната искра. Мат затвори клепачите му. Въпреки кръвта и безформената си фигура Честър имаше почти мирен вид.

Мат искаше да намери утеха в мисълта, че така беше най-добре за приятеля му. Че беше освободен от едно недостойно съществувание. Но не успяваше истински — още повече че опасността далеч не беше отминала!

Зрителите беснееха. Отдавна вече никой не беше останал на мястото си. Човешкото множество по балконите се беше превърнало в развълнувано, бушуващо море.

Въпреки това беше достатъчен един-единствен ужасяващо нестроен фанфарен сигнал, за да успокои публиката. Възцари се тишина, направо призрачна. Но продължи само две, най-много три секунди.

Тогава Маарс започна да беснее!

Богът на борбата представляваше странно зрелище. Лоената буца сякаш цялата се движеше. Отдалече изглеждаше като че ли се надува. Ръмжеше с преминаващ във фалцет гръмлив глас, който трябваше да се чуе навсякъде в кръглия Колизей.

— Какво казва? — обърна се Мат към Аруула.

Младата варварка стоеше задъхана, върхът на меча й опираше в земята, кръв се стичаше по острието. Изглеждаше като занесена. Мат скочи, сграбчи я за раменете и ги разтърси. Ела на себе си, Аруула!

Тя повдигна глава, погледна го. В погледа й се прокрадна нещо, което подсказваше, че го е познала. И тогава последва уплаха!

— Стражите — прошепна тя дрезгаво. — Вика стражите!

Мат Дракс трескаво се огледа. Разположената под ложата порта към арената се отвори. Повече от десетина хора гущери нахълтаха, въоръжени с копия и мечове. Оръжията и екипировката им дрънчаха при всяко движение на собствениците им. Също и личната стража на Маарс скочиха от ложата долу на арената.

Аруула изръмжа като животно. Очите й отново възвърнаха умопомрачителния си блясък, лицето й се изкриви в гримаса. Забранените плодове очевидно подхранваха нейната агресивност.

Мат се наведе и вдигна боздугана на Ървин Честър. Мизерно оръжие срещу превъзхождащите ги сили, още повече че не беше обучен да борави с него. Но да се предаде без бой? Никога!

Маарс отново извиси глас. Крещеше като бабичка. И онова, което сега крещеше, го разбра дори и Мат.

— Стойте! Не ги пипайте!

До този момент вниманието на Мат беше съсредоточено в приближаващите се войници. Сега погледна нагоре към ложата и…

— Мос?! — изплъзна се от езика му.

Действително Мос стоеше до дебелия бог на борбата и в ръцете си държеше „Берета“-та на Мат, чието дуло беше наполовина изчезнало в мекия като тесто врат на Маарс.

— Свирни на отвратителните си жаби да се върнат! — изскърца със зъби Мос в ушите на шишкото.

Маарс се подчини. Долу на арената стражите се оттеглиха, без обаче напълно да се скрият.

— Какво искаш, Мое? — произнесе с мъка богът на войната. Трепереше с цялото си тяло. Движението караше тлъстините му да се тресат като пача.

— Не можеш ли да се сетиш? — просъска Мос и натисна дулото на пистолета още по-надълбоко в месищата на Маарс.

Дебелият нададе вик, който беше нещо средно между пъхтене и презрение.

— Трябва да си се побъркал — изсумтя той. — Никога няма да се измъкнеш, ако ме убиеш!

— Кой казва, че искам да се измъкна? — попита Мос почти учудено. И натисна спусъка.

Първият изстрел разкъса врата на бога, вторият превърна главата му в кървав облак.

Сред публиката се разнесе писък. Като по даден знак всички скочиха от местата си.

Мос пристъпи към края на ложата.

— Ела! — извика към намиращия се долу на арената Мат Дракс. Той не се колеба дълго.

Но и в редиците на стражите настана раздвижване. Още бяха шокирани и объркани от радикално променената ситуация, но това, изглежда, продължи само секунди, докато дойдат на себе си поне дотолкова, че да нападнат него и Аруула. Все пак трябва да им е било ясно, че сега са под една черга с убиеца на техния бог.

В ложата Мос се засили да метне нещо.

— Дръж!

Тогава запокити пистолета над главите на стражите в арената. Мат скочи и успя да улови оръжието още във въздуха. Падна, претърколи се и отново се изправи.

— Изчезвайте! — чу отгоре гласа на Мое. — Скрийте се на сигурно място! — Беше взел меча на мъртвия бог и с него държеше в шах останалите в ложата гвардейци, които не искаха да оставят без възмездие смъртта на своя господар и бог.

Мат мислено пожела късмет на Мос. Щеше да му е нужен при превъзхождащия го брой противници. И вероятно нямаше да му е достатъчен.

Но сега не можеше да си блъска главата относно съдбата на Мос. Защото и шансовете за него и Аруула бяха също толкова зле. Пътят за бягство през портата им беше отрязан от стражите. Никога нямаше да успеят да се промъкнат покрай воините с люспести лица. Независимо от това, че Аруула май имаше сериозно намерение да опита. Мат задържа варварката, която беше като наелектризирана.

— Ела! — изсъска й и я задърпа назад, към другия край на арената. „Берета“-та беше насочена към нападателите, които вече станаха по-бързи.

Мат даде два изстрела и двата пъти улучи. Ранени, двама противници се стовариха на земята. За няколко секунди устремът на фалангата спря. Но това не означаваше нищо повече от една отсрочка и Мат не знаеше как да използва спечеленото време. Наоколо нямаше възможност да се покатерят по стените, за да избягат през балконите за зрителите. Самолетът!

Останките от реактивния изстребител стърчаха толкова високо, че муцуната му стигаше до билото на стената. Ако се изкачеха до нея, можеха да успеят!

Матю побягна, дърпайки след себе си Аруула. Корпусът на стратосферния реактивен самолет беше в по-добро състояние, отколкото Мат предполагаше, че може да е запазен след катастрофата. Макар че краищата на двете крила бяха откъснати, пилотската кабина и дори единият от резервоарите за гориво бяха устояли на сблъсъка със земята.

Мат и Аруула направиха два опита. И двата пъти успяха да се изкачат до онова място, където беше завързан трупът на Ларн, тогава — край! Металът на самолета беше твърде гладък, за да може да задържи ръцете и краката им.

Мат се обърна, видя приближаващите се воини. Само няколко секунди… Отново улови ръката на Аруула, задърпа я със себе си покрай стената, по-далеч от останките на самолета.

Бяха се отдалечили на двайсет крачки, когато първите врагове стигнаха до самолета.

— Залегни! — заповяда Мат и нанесе на Аруула ритник, който я накара да залитне и да падне. Самият той се завъртя, бързо се прицели с „Берета“-та и стреля. Куршумът със стоманена обвивка проби дупка в металния корпус. Пряко попадение!

Мат също искаше да се хвърли на земята, но това не беше необходимо. Титаничният огнен удар на мощната експлозия веднага го събори.

Тътенът и трясъкът продължиха само секунди. Тогава отзвуча глухото пращене на сипещите се отломки. И накрая Мат Дракс чуваше само виковете и пращенето на пламъците.

Изправи се със задъхване. Чувстваше се като пиле, което в последния момент е избягало от шиша на грила. Онова, което направи, си беше почти самоубийствено. Но беше сработило, както установи с един бърз поглед.

Куршумът му беше улучил здравия резервоар и една-единствена искра беше достатъчна да възпламени горивото.

Експлозията проби огромна дупка в стената на арената. Някои зрители отгоре по балконите очевидно бяха ранени. А стражите, които бяха се устремили към него и Аруула — е, бяха се озовали твърде близо до останките на самолета. Неколцина имаха късмета да умрат веднага. Други още се движеха…

— Аруула? — Мат погледна настрани. За момент се уплаши, че момичето може да е… Но тогава младата варварка се раздвижи, вдигна очи и промърмори:

— В името на бога на гръмотевиците, какво…?

— Ела, стани. — Мат й помогна да се изправи.

Пробягаха на зиг заг между горящите отломки към пробитото в стената на арената място. Оттук безпрепятствено стигнаха до коридорите, които заобикаляха Колизея, а оттам през един от изходите — на открито. Тук младата варварка се спря.

— Какво има? — попита Мат нетърпеливо. — Ние трябва…

Аруула поклати глава. Лицето й все още изглеждаше разкривено, все пак не толкова от неукротима войнственост, колкото от болка. Действието на забранените плодове вероятно отслабваше, но, види се, това беше крайно неприятен процес.

— Ноона — каза тя единствено.

— Какво става с нея?

— Трябва да й помогнем. Не можем да я изоставим.

Мат въздъхна.

— Е, добре. Къде е тя?

Аруула му каза.

И Мат простена.

— Чудесно! Значи — назад към пещерата на лъвовете!

Опасенията на Мат не се оправдаха. Стигнаха до тайните градини на боговете без някой да ги спре, по пътища, по които Аруула вече беше минала с Мос. И откриха Ноона жива и здрава.

Мат не можеше да не се възхити на многообразието от растения в градината. Уханията, които го обгръщаха, бяха направо влудяващи. Би могло да бъде малък рай, ако тук не бяха се загнездили дяволът и неговите изкушения…

— Все същата стара история — въздъхна той. После се зае да помага на Ноона да излезе от шахтата на кладенеца. — Всичко е ясно — каза със задъхване. — Сега обаче не ни остава нищо друго освен да се махаме оттук!

Никакъв отговор.

Аруула беше изчезнала.

Но още в същия миг Мат чу спътницата си да крещи — първо от гняв, после от болка! Той се затича… и след няколко крачки отново спря.

— Мос!

Човекът с расото леко се хилеше. Дрехата му беше изпоцапана с кръв и на бузата му изпъкваше дълбока драскотина, но инак очевидно беше добре.

Което не можеше да се твърди за Аруула, която лежеше в краката му в безсъзнание, все още с един от забранените плодове в ръка.

Мат разбра. Младата варварка не е можала да устои на изкушението — по-скоро на зависимостта от дрогата — и Мос я беше повалил. Веднъж беше вкусила плодовете и вече беше зависима от тях. Мат имаше подозрението, че Аруула не я е било толкова грижа да извади Ноона от шахтата на кладенеца, ами още веднъж да се добере до тази градина.

— Благодаря — каза Мат.

Мос само кимна.

Навсякъде в градината на боговете пращяха пламъци. Мат и Мос заедно запалиха огньове. Нищо не биваше да остане от дяволските неща, които растяха тук и бяха довели до гибел толкова много хора.

„Трябва да си вървим — даде да се разбере с жест накрая Мос. — Твърде опасно е тук.“

Мат кимна и му помогна да вдигнат и отнесат Аруула. Ноона ги следваше. Момичето все още изглеждаше объркано, вероятно би последвало всеки и би направило всичко, което поискат от нея.

Слязоха в някогашната канализационна система на Рим и Мос ги преведе през широко разклонената мрежа от сухи, но все още вонящи канали. Отвсякъде до тях долиташе страшен шум. Викове, ръмжене, дрънчене на оръжие. Мат посочи нагоре с въпросителна мимика. Мос се усмихна накриво.

— Не се безпокой, Маддракс — каза на езика на варварите. Освободих воините на боговете. Творенията се надигат срещу създателите си.

На Мат му беше трудно да си преведе онова, което каза Мос. Но вярваше, че го е разбрал.

Аруула отново дойде на себе си и накрая Мат можеше да постави въпросите, които пареха на езика му.

Да, когато са били заедно в градината, Мос дал на Аруула да яде от плодовете, които правят човека силен. Само така би имала някакъв шанс да победи гладиатор на боговете и да спаси него, Маддракс. Въпреки това на Мат му беше трудно да почувства благодарност.

— Действието постепенно ще отшуми — обясни Мос — след известно време.

— А ти? — Мат постави най-сетне въпроса, който най-много го вълнуваше. — Кой си ти?

Лицето на Мос стана сериозно. Погледът му мина през Мат и се изгуби някъде в далнината на миналото.

— Преди много време — започна най-сетне той с глух, тих глас — самият аз бях слуга на онези, които наричаха себе си богове. Одобрявах онова, което вършеха — и което аз вършех. Защото осигуряваше за мен и на семейството ми приятен живот. За мен страданието на другите не означаваше нищо. Докато и на самия мен не ми се наложи да страдам.

Спря. Аруула преведе на Мат. Тогава Мос продължи:

— Тренирах гладиаторите. Сводовете под арената бяха моето собствено малко царство и можехме да живеем в двореца на боговете. Но тогава…

Отново млъкна. Споменът, изглежда, го срази. С усилие продължи:

— Боговете отнеха жена ми и дъщеря ми. Просто така, за забавление. Направиха ги робини за сексуални удоволствия. Синът ми искаше да им помогне, но беше сразен и хвърлен за храна на зверовете. Едва тогава обърнах внимание — намерих главата на сина си в една от клетките.

Мат изтръпна от ужас.

— Това ми отвори очите. Исках да организирам метеж срещу тези лъжливи богове, но не успях. Онези, които се бяха доверили на моето ръководство, загубиха живота си — на арената и в клетките. И мен ме смятаха за мъртъв. Успях да се укрия през всичките тези години. Знаех, че някога часът ми ще удари. — Погледна Мат. — Този час дойде с теб, Маддракс. Знаех го в момента, когато те видях. Ти беше изпратен от истинските богове. За спасение на всички, които живеят в този град. Настъпи ново време в Роома. И аз ще се погрижа да почитат името Маддракс.

Мат поклати глава.

— Не — каза той, — заслугата е твоя. Ти има куража да се изправиш срещу боговете. Ние само случайно бяхме… — той повдигна рамене — … на точното място в точното време. — Усмихна се леко.

Аруула преведе и допълни:

— Обещай ни нещо, Мос…

— Да?

— Погрижи се за момичето — помоли го Аруула и посочи Ноона.

Мос кимна и се усмихна.

— С удоволствие. Може би вече съм готов отново да имам дъщеря.

Двамата придружиха Мат и Аруула до хълма, където бяха оставили джипа „Хамър“. Мос се удивляваше на превозното средство, макар и не така щедро, както го бяха направили в ордата на Аруула. Вероятно през живота си беше видял и преживял твърде много неща, за да може нещо наистина да го изненада.

Погледнаха назад и обгърнаха с поглед Вечния град. Естествено, че нищо не беше се променило, ако го наблюдаваш с просто око. Но имаше надежда нещата да се обърнат към по-добро и тази надежда се опираше на плещите на мъже като Мос.

Мат им пожела щастие. Тогава той и Аруула се качиха в джипа и потеглиха — назад на север.

Тук бяха намерили онова, което той търсеше. Макар и при обстоятелства, по-различни от онези, които би желал.

Опитваше се да не мисли за Ървин Честър, което обаче не означаваше, че иска да забрави стария си приятел. Вместо това мислеше за Ханк Уйлямс, младия тексасец, който съгласно думите на Ървин искал да си пробие път на север.

Мат се надяваше да намери и него. Преди това време да се окаже съдбовно за тях…

До него Аруула трепереше на седалката до шофьора и зъбите й тракаха, сякаш страдаше от треска.

„Cold Turkey“[3] — констатира Мат. Аруула страдаше от съпътстващите абстиненцията явления. Беше се докоснала до едно проклятие, което беше отровило още неговото време и неговия свят.

Някои неща, мислеше си Мат, наистина не се променят…

… и по някакво глупаво съвпадение именно най-лошите надживяваха всички времена.

Информация за текста

© 2001 Тимоти Щал

Timothy Stahl

Rom sehen und sterben, 2001

Сканиране, разпознаване и редакция: nqgolova, 2008

Публикация

Издателство „Литера Прима“, 2004

ISBN 954-738-109-1

Verlagsgruppe Liibbe GmbH & Co. KG, 2001

Свалено от „Моята библиотека“ [http://chitanka.info/text/8366]

Последна редакция: 2008-07-02 00:39:33

1

Както времето отминава… (англ.). — Бел. прев.

2

Видоизменено от: Ave, Caesar, morituri te salutant (лат.) — Здравей, цезарю, отиващите на смърт те поздравяват. — Бел. прев.

3

Cold Turkey (англ.) — настръхване на кожета, втрисане. — Бел. прев.

Content

Тимоти Щал
Виж Рим и умри

Информация за текста

1