Виктор Юго

Джиновете

И както в есенния свод студен

се точат жеравите с жалби клети,

тъй стенещите духове пред мен

се носеха, от бурята подети.

Данте

Спят кеят,

градът —

немеят

и спят.

Спят хора…

В простора —

умора

до смърт.

Спи стаена

пустошта,

но простена

в миг нощта.

Тъй душата

в жар се мята

в самотата…

Самота!

И заклокочи

морето пак —

джудже изскочи

май в тоя мрак

и със звънчета,

душа проклета,

подскача, крета

от крак на крак.

И тая шир смълчана,

безлюдна, дива шир

ехти като камбана

в прокълнат манастир —

тъй с ропот глух тълпите

се вдигат и в тъмите

прииждат на вълни те

и плискат се безспир.

Боже мой… Те пак са тука —

джиновете! Адски мрак!

Скърца стълбата и пука,

гъне се под моя крак.

Лампата в ръката гасне,

сянката ми страшно расне

и със скокове ужасни

скача до тавана чак.

Помита тяхната вихрушка

по пътя всичко с рев и вой

и паркът гол и сух се люшка

и пука като в огън той.

И сборището им крилато,

огромно тежкокрило ято,

е облак с мълния, която

ще сцепи нощния покой.

Наблизо са! Но ние в тая къща

на скрито сме, макар да сме сами.

Ужасен вой! О, армия могъща

от зли вампири, дракони, лами.

Скрипти на покрива гредата яка

и като сламка гъне се, и в мрака

вън хлопа портата и адски трака,

и още малко — ще се разломи!

О, адски стонове, ридания, ръмжене!

Кошмарният рояк, от вихъра подбран,

ще рухне, о, небе, над моя дом… Край мене

стените се тресат под черната им сган;

и къщата крещи, подскача и се мята,

и нещо мощно я изскубва от земята,

и аз я виждам как се носи над полята

като изсъхнал лист, от вятъра отвян.

Пророче, протегни десница свята,

от демоните зли ме заслони,

прострян в прахта, тамян до небесата

ще ти кадя до сетните си дни!

Стори така, да устои вратата,

безсилно ятото им да се мята

и да си счупат ноктите, крилата

в решетките и яките стени!

Отминаха… О, зла кохорта!

Изчезнаха и вече с яд

не тропат вън по мойта порта,

стопи се хилядната рат.

Но още звекът на окови

тресе дома ми из основи

и стенат дъбове сурови

отсреща там, на оня скат!

Някъде те още махат

в непрогледните мъгли,

но е тъй безшумен махът,

че се питаш ти — дали

пак щурци не заскриптяха

песента си тиха, плаха,

или по желязна стряха

дъжд неспирно ромоли?

Долитат звуци слаби,

неясен шум и звън —

пастирите араби

тъй свирят с рог отвън

пред шатрата в полето

и от мечти обзето,

сънува пак детето,

сънува златен сън.

Деца на мрака

и на смъртта,

изчезват сякаш

във вечността;

така вълните —

глух шум в тъмите —

ще доловите

навън в нощта.

Но прибоя

премалял

секва своя

ропот вял —

не жена ли

с вопли вяли

спря да жали

по умрял?

Тъмите

мълчат.

Томи те

сънят,

пулсира

всемира…

Замира

шумът.

[28] август 1828

Информация за текста

© 2002 Кирил Кадийски, превод от френски

Victor Hugo

Les Djinns, 1829

Сканиране, разпознаване и редакция: NomaD, 2005–2010

Издание:

Виктор Юго. 21 стихотворения

Подбор, съставителство и превод от френски: Кирил Кадийски, 2002

Издателство „Нов Златорог“, 2002

ISBN: 9544921776

Свалено от „Моята библиотека“ [http://chitanka.info/text/14955]

Последна редакция: 2010-01-11 08:20:00

Content

Виктор Юго
Джиновете

Информация за текста