Джон Ъпдайк

Погледът

Внезапно я зърна с крайчеца на окото си. Обърна се премалял. Колкото и невероятна да бе появата й тук, в същия ресторант, точно в деня, когато той се завърна в града, сърцето му пак застина в очакване, защото, докато и двамата живееха в Ню Йорк, винаги се откриваха по щастлива случайност; това щеше да е поредната им неуговорена среща. В мига, след като я позна, но още не се бе обърнал, той вече бе намислил първите си думи: ще стане от масата с онази стеснителност, която тя някога намираше очарователна, ще иде при нея и ще каже: „Ха, та това си била ти!“

Свела поглед, тя ще се усмихне виновно и както винаги ще повдигне вежди: „Аз съм.“

„Колко се радвам! Много съжалявам за това, което се случи.“ И всичко ще стане понятно, а нуждата от опрощение като с магическа пръчка отново ще остане зад тях, все едно декор от книжни пламъци, през които са преминали.

Но беше друга жена, не в първа младост, с коса, която макар и съвсем различна по цвят, при пръв поглед му бе напомнила прическата й — път по средата, лъскав гръцки кок, два тъмни полумесеца над челото, които го скъсяваха, придаваха му напрегнат вид и подчертаваха погледа й. Той долови въпросителния израз на сътрапезниците си и отново насочи вниманието си към тях; от усилието да вмести лика на непознатата в образа на другата очите му вече пареха.

Единият от компанията на масата, добродушен банкер с прошарени коси, чието благоразположение към него бе като щедър чек, сега безмълвно си удържа малка сума и я внесе като скромен приход за взаимното им спокойствие: усмихна се така, сякаш да възпре порива му да изпадне в откровение. На масата седеше и една служителка от застрахователно дружество, бивша колежка в понапреднала възраст, чиято наблюдателност на статистик беше безпощадна, макар че самата тя вечно се захласваше и превъзнасяше.

— Привиждат ми се духове — обясни й той и тя кимна, защото тримата доскоро бяха приказвали за духове с безгрижното, унищожително лековерие на невярващи. Отново се скриха зад завесата на разговора, но той се чувствуваше неловко и сякаш в клопка между две огледални стени, бе изправен пред многобройните смаляващи се отражения на изпитателния й поглед.

Когато се запознаха в един апартамент с огромни картини и лека мебел, която сякаш едва се крепеше на крачетата си, тя започна да защищава някакво изявление на съпруга си и той с раздразнение се почуди как е възможно жена с такъв дух и воля да се унижава, като подкрепя разни плиткоумни изказвания. Тя, макар и отдалеч, изглежда, долови раздразнението му, защото впи втренчения си взор в него. Това бе неразгадаем поглед — някак студен, определено строг и все пак странно открит и дори откровен; ала най-същественото в този поглед му убягваше и той не можеше да определи какво е то. Очите бяха единствената обаятелна черта върху луничавото, изпито момчешко лице, забележително най-вече с упоритото си желание да изразява доволство. Когато се смееше зъбите й се оголваха като на череп, а загледаше ли се в нещо, погледът и подчертаваше формата на големите тъжни очи, изваяни и застинали като очи на статуя.

По-късно, когато познанството им изживя първоначалните изблици на раздразнение, той я срещна в Музея на модерното изкуство на някаква изложба на архивни филмови фотоси и щом се запъти към нея с онова оживление, което присъствието й още тогава събуждаше у него, неочаквано се сблъска с изпитателния й поглед.

— Липсвахте ни в петък вечерта — каза тя.

— Нима? Какво е имало в петък?

— А-а, нищо. Просто имахме малко празненство и ви очаквахме.

— Не сме били поканени.

— Как да не бяхте! Обадих се на жена ви.

— Нищо не ми е казала. Сигурно е забравила.

— Е, мисля, че няма значение.

— Има, разбира се. Съжалявам, защото на драго сърце щях да дойда. Интересно как е забравила, тя всъщност за това живее.

— Да.

Погледът й го озадачи, тъй като сега не бе отправен към него. Враждебността между двете жени се появи още преди да бе дал повод за нея.

По-късно, на едно събиране, където бяха заедно, останал за миг сам с нея, той я целуна и откликът на устните й го смути; ала когато се отдръпна в очакване да открие и по лицето й влажната, безформена топлина, разляла се по устните му, срещна само втренчения й поглед. През месеците, които затрептяха в клопката между двете огледални стени, той сякаш се поосвободи от напрежението. Под неговото тяло нейното се наля с нежност. Късно една нощ, след като пак бяха ходили на гости, жена му, легнала до него в предутринния здрач на своето неведение, отбеляза с хладната безпристрастност на съперница колко красива била станала тя, другата, и той, вече унесен в топлата постеля, на която бе изневерил, се почувствува оневинен.

Смехът й вече не избухваше така невъздържано, а очите й, стаили тайната им, ставаха по-дълбоки и сякаш отново придобиваха детинския израз, който продължаваше да живее в другите черти на лицето й. Когато я видеше, облъхната от красотата, с която я бе дарил, той изпитваше гордостта на творец, на баща.

Срещнеха ли се, във въздуха започваше да витае нежност, подобна на призрачно дете, което при раздялата им отнасяха и приспиваха. Но дори през тези месеци на дълбоката тайна, в която лежаха един до друг като в топла тъмнична килия и обсъждаха все по-възбудено какво ще правят, щом тайната им рухне и всички я узнаят, от време на време насреща му проблясваше безспорната обвинителна суровост на погледа й, макар и смекчавана от сълзи и притома. Да, тая суровост бе обвинителна, но в нея имаше нещо по-съществено. Съвестта му отбягваше да назове настойчивото желание, което я пораждаше и което — неусетно разбра — бе неспособен да осъществи. На раздяла, в мига преди вратата да се затвори, тя винаги отправяше към него онзи поглед, който оставаше и го преследваше като равното отекващо звънтене на кристални чаши. При последната им среща, когато всички ласкави месеци им бяха вече отнети, оголеният й поглед сипеше ярост.

— Не ме ли обичаш?

Две къщи бяха обзети от смут и неудържимият инстинкт, който го бе тласнал към нея, се бе превърнал в жалка необходимост да се крие и моли за прошка.

— Не достатъчно. — Каза го простичко, като факт, като истина, която е станала очевидна.

Но тя го прие като смъртоносен удар и на лицето й, пребледняло и измъчено от сътресенията през последните дни, изпод двата тъмни полумесеца изопнати коси, погледът й се възвърна към живот, така хладно овладян и неумолимо враждебен, че седмици наред, затвореше ли очи, неизменно го съзираше, подобно на нажеженото желязо, което ослепеният сигурно дълго вижда с незрящите си очи.

Сега, отново в Ню Йорк, докато се разхождаше сам, сит и доволен от ползотворния разговор, той се почувствува дотолкова изцелен, че закопня раната му да се отвори наново. Градът насочваше срещу него проблясващите си наточени остриета. Струваше му се, че бледият овал на всяко лице, което се изплъзва от погледа му, крие възможността да е нейното. Усещаше, че тя го търси. Ала къде? В неин стил бе да се шляе, хей така, по улиците, да ги обикаля усмихната, с надежда да го срещне. Обзе го предчувствие, че ще я види… И ето, да, това бе тя — изчакваше, за да пресече Четиридесет и трета улица, застанала между две куриерчета пуерториканци, с гръб към него. Не можеше да сбърка очакването, което се долавяше в наклонената глава, момичешката извивка на скулестите гладки страни, тежкото руло от лъскави коси, така изопнати, че той все си представяше как фибите се забиват болезнено в кожата й. Застана редом с нея и тъкмо да се пошегува, за да види изненадата по лицето й, тя се превърна в сбръчкана, изрисувана жена с увиснала долна устна. Невярващ на очите си, той се озърна и погледът й мигом проблесна иззад трепкащата остъклена фасада на модерна банка. Пресече улицата и надникна вътре, но във фоайето на банката нямаше никой, когото да е срещал някога; само няколко декоративни тропически растения му се сториха смътно познати.

Върна се на работа. За тази командировка фирмата му бе предоставила кабинета на един служител в отпуск. Успя да се съсредоточи благодарение на постоянното си внушение, че му остават само пет минути за работа и тя ще дойде. Щом телефонът на бюрото му иззвъня, той реши, че се обаждат от пропуска да му съобщят за една смутена жена с поразителни очи, която го търси. Излезе в коридора и там мярна някаква секретарка, която мигновено се скри от погледа му, но при приликата сърцето му заблъска в гърдите. Върна се в кабинета и се изненада, че не я завари да разглежда с насмешлива усмивка окачените по стените пожълтели рисунки на деца (децата на друг човек). Отегченият следобед лепеше сенки по стените. Небостъргачите зад прозореца запроблясваха в светлини. Излезе от асансьора и се намери сред хладния многолюден сумрак, благодарен за деликатността й: в неин стил беше да изчака края на работното му време, за да не го смущава, и чак тогава да оповести присъствието си. В разпокъсаните часове, принадлежали на двама им, тя винаги приемаше ролята на предана съпруга. Но сега, сега вече можеше да прекрати грижовното си укриване, а той със спокойна съвест да я покани на вечеря. Надникна в портфейла си да провери има ли достатъчно пари. Реши, че ще й откаже да гледат някоя пиеса, защото тя непременно щеше да му предложи подобна идея — обичаше театъра. Но времето, което имаха, бе твърде оскъдно, за да го пилеят в присъствието на странични неща.

Бе наел стая в хотела, който все още считаше за убежище на двама им. За негова изненада тя не го чакаше във фоайето, задръстено от гостите на някакъв прием, които се смееха в надпревара. Шарл Боайе чакаше асансьора. А би се зарадвала да го види отблизо, седнала в очакване на пейката пред регистратурата, преметнала дълъг крак, с черна обувка, която пробожда въздуха с остриетата на носа и токчето. Бе дори измислил какво да каже пред администратора: това е съпругата му. Поспречкали се (гласът снишен, веждите повдигнати, непреодолима руменина, в крайна сметка обяснима) и на нея й хрумнало да го последва в Ню Йорк, за да се сдобрят. Своенравие, но… това са жените. Тъй че би ли могло да сменят стаята за друга, с две легла? Благодаря.

Тази сценка бе така трайно запечатана в съзнанието му, че той надникна в бара да провери дали изпълнителката на главната роля не е някъде зад кулисите. Барът бе осветен в синьо и посетителите му бяха най-вече „сбъркани“. Те говореха провлачено, обсъждаха с изработена дикция и превзето въодушевление някакви музикални комедии и той си спомни как веднъж изрази отвращението си от хомосексуалистите, а тя му обясни със сериозен тон, че и те са хора и че нерядко са й симпатични, затова винаги й домъчнявало, че, виждате ли (погледът й се изостри отбранително), не може да направи нищо за тях. „Тая, сбабичкосаната, знае само да се разголва“ — заяви пискливо един от „сбърканите“ по адрес на известна актриса.

Качи се в стаята си, напомняща тия, в които някога отсядаха заедно, но все пак нищо не беше съвсем същото освен крановете в банята, та дори и те бяха разположени другояче. Смени ризата и вратовръзката си. По едно време мярна в огледалото отзад някакво плавно движение, което му напомни любопитното надничане на жена, и изтръпна. Оказа се, че вратата се е затворила от течението. Втурна се на улицата, за да избяга от задушаващата пуста стая и там да вдъхва незримата вероятност за срещата с нея. Вечеря в ресторанта, който щеше да избере за двама им. Келнерът сякаш се раздразни, че трябва да настанява един клиент на цяла маса. Жената, седнала отсреща с някакъв мъж, намести обицата си с жест, напомнящ нейния; тя нямаше дупки на ушите и тази неподправеност на плътта й го бе очаровала. Въздържа се да си поръча кафе. Тази нощ трябваше усърдно да преследва съня.

Обикаля дълго, за да се умори. Бродуей пъстрееше в крещящо разнообразие от познанства: моряци и симпатиите им, сутеньори и проститутки. Пролетта нахлува в едни град по вените на обитателите му. Пресечките бяха притихнали като коридорите на дълги спални вагони, изопнали платна, които се губеха в далечината. Вероятно щеше да го потърси на Пето авеню: женската й слабост да се шляе покрай витрините щеше да я отведе там. Мярна силуета й недалеч от Рокфелеровия център, а като наближи, зърна и чертите й, но те изчезнаха мигновено, а на тяхно място остана грубо одялано лице, което той не познаваше, не бе целувал, нито пък бе разглеждал кротко, както е извърнато на възглавницата.

Веднъж-дваж дори съзря унесеното в сън призрачно дете на тяхната нежност в сянката на един вход, а после сгушено на пейка край Прометеевия фонтан; но не и нея, не и уханното й присъствие, което го изпълваше със странно, весело безгрижие. Дори от статистическа гледна точка бе учудващо, че сред толкова много лица не откри нейното. Съвсем логично изглеждаше, че от огромното мнозинство непознати може да извлече присъствието й като лихвен процент, като радий от достатъчно количество уранова руда. Тя никога не бе проявявала към него такава сдържаност и това нейно ужасно отсъствие, пък било и от тактичност, не й подхождаше.

Луната доброволно прибавяше своето крадено сияние към студените светлини около безледната пързалка за кънки. Хората вероятно долавяха, че той търси някого, и извръщаха лица към него. Поради отсъствието й всеки следващ миг го поразяваше с пустотата си; а знаеше така добре как ще протече срещата им. Очите й случайно ще попаднат върху него и устните й неволно ще се разтеглят в усмивката, с която посрещаше всякакви изживявания, колкото и мрачни и опасни да са те, напрегнатият й взор ще увлече напред тялото й и растящата близост на присъствието му ще разтопи суровостта, овладяната хладина и… какво още? Кое бе онова, дето живееше в погледа й от самото начало, и въпреки всички мъчителни трепети на сърцето си той сам бе разпалвал като някакво безумно неясно пророчество, дето започва да властвува тиранично, докато накрая се сбъдне. Кое бе онова, което той никога не назова вероятно защото от суетност не искаше да повярва, че то може да се отнася до него, макар да е съществувало и преди него.

Чудеше се дали вече не е достатъчно уморен. Болката, която започна да усеща в нозете си, бе сигурен признак за това. Запъти се към хотела. Празничната атмосфера на фоайето се бе стопила. Наоколо нямаше знаменитости. Няколко елегантни млади жени, от тия, дето с хиляди разцъфват и увяхват по заведенията на града, стояха и чакаха кавалер или пък асансьор. Тъкмо като натискаше копчето, явно механично, едно лице се вряза в периферията му и за да го види добре, той едва не изкълчи врата си, изричайки почти на глас: „Не бой се! Разбира се, че те обичам.“

Информация за текста

© 1965 Джон Ъпдайк

© 1985 Димитрина Кондева, превод от английски

John Updike

The Stare, 1965

Сканиране: moosehead, 2009

Редакция: Alegria, 2009

Издание:

Джон Ъпдайк. Задачи

Народна култура, София, 1985

Редакционна колегия: Йордан Радичков, Жени Божилова, Димитър Коруджиев, Росен Босев

Водещ редактор: Светлана Каролева

Съставителство: Жечка Георгиева

Библиотечно оформление: Николай Пекарев

Свалено от „Моята библиотека“ [http://chitanka.info/text/15365]

Последна редакция: 2010-01-21 23:30:00

Content

Джон Ъпдайк
Погледът

Информация за текста