Джон Ъпдайк

Семеен живот в Америка

Съпругата получава жилището. Така им е по-лесно на адвокатите — в петък адвокатът на Фрейзър успя да го убеди в това. И тъй, в събота сутринта, както се бе отправил надолу през ливадата за седмичното си посещение (от страх да не срещне Джийн Грета го остави в горния край), той за пръв път видя къщата като човек, който няма законен дял в нея. Хубава къща.

Времето беше топло за средата на декември, земята — гола, и край пътя проблясваха локви кал. Белотата на онова, което някога беше негов дом, ярко контрастираше със скупчените зад къщата зелени борове и синеещата се рекичка отвъд, чиито води набъбваха от прилива. Отвън сградата беше хармонична и внушителна, но вътре разпределението бе някак недомислено — трудно се отопляваше и трудно можеше да се намери спокойно кътче в нея. Единствената подробност от живота му тук, която щеше да му липсва, не бе свързана с интериора, а с екстериора — да се гмурка гол в горещ летен ден от дъсчената пътека в плаващата платформа, построени собственоръчно от него, в едничкия къс солена вода, който някога ще притежава. Даже при отлив с плонж стигаше средата на канала, където водата беше над човешки бой; долу обкръжаващият го свят — тъмният глинест бряг и зелените блатни треви — недоловимо, чудодейно се преобразяваше от скъсената перспектива; светът такъв, какъвто го бе видял зараждащият се живот — страховит, безлюден, тайнствен. Когато му се приискаше, дори по моста наблизо да минаваха колоездачи и коли, Фрейзър захвърляше градските си дрехи и се гмурваше смело в… привилегията си на стопанин.

Кучетата лавнаха, но щом познаха гълчащия му глас, дотичаха да го посрещнат. Мислеха го все още за свой господар. За стотен път бяха овършали полянката с пакисандра[1], която Джийн се опитваше да захване под люляка при задния вход. Фрейзър се наведе да подреди няколко пръснати камъка от оградката, която бе построил тук с надеждата да придаде някакъв вид на безформената площ. Непоправими, кучетата си бяха избрали тъкмо това място за риене, изтягане и ръфане на вкусния картон и консервените кутии, с които се сдобиваха, като разпиляваха кофите за смет. Семейният живот се процежда през разни прагове на задръстване; един от тях беше задният вход, където се събираха кучета, люляци и кофи за смет и почти запречваха стъпалата към задната веранда, която беше осеяна със ски, лопати за сняг, саксии от последното лято и ръждясали градинарски инструменти. Вратата се отваряше към една ниша в кухнята, между пералнята и сушилнята. Някой от предишните собственици бе сковал етажерка с нескопосни лавици над радиатора. На най-долния рафт едната котка дремеше, сгушена в съхнещите ръкавици. Другата се потриваше в глезените на Джийн, която беше при умивалника. Джийн се обърна с престорено учудване:

— Я виж кой дошъл!

— Къде са другите? — попита Фрейзър от разстояние. Не беше кой знае колко трудно да се отучи да я целува при поздрав. Докато живееха заедно, рядко се целуваха; целувките бяха дошли с раздялата, когато нямаха още навика да си казват „здрасти“ и „довиждане“.

— Марш оттук! — смъмри Джийн котката и с крак я запрати на линолеума, където животното се плъзна разкрачено. — Нанси отиде на гости у Харисънови и остана да спи там, а Кени излезе да изпробва новата си шофьорска книжка. Другите двама са в колежа… но това ти е известно, кали?

— Би трябвало, след като им плащам таксите — каза Фрейзър. — Значи Кени е изкарал? Браво на него!

— Браво на него, ако не се пребие някъде. Говори само за „кръгчета“. Иска да те закара до Бостън довечера. Казах му в никакъв случай.

— Защо мислиш, че се връщам в Бостън?

— Боже господи, тя не ти ли омръзна? Защо не вземеш да се преместиш при нея?

— Мислехме, че ще се измъчваш.

— Точно така. Разбира се, че ще се измъчвам. Колко мило.

Трябва да измисли нещо с тези посещения. Може би колкото по-рядко, толкова по-добре. Ала някаква необходимост, било у него, било у тях, го караше да идва отново и отново всеки път. Арената на неговото престъпление. Фрейзър окачи палтото си, след като дълго търси свободна закачалка. Тук май още висяха дрехи от всички етапи от растежа на децата му — скиорски якета, груби вълнени жилетки, джинсови якета, жълти мушами. Беше облякъл цяла армия.

— Какъв смисъл има да идвам при децата, когато все ги няма? Единственият човек, когото виждам в крайна сметка, си ти.

— Колко печално, нали? Искаш ли кафе?

— С удоволствие — каза той, макар Грета вече да му бе предложила две чаши от своя силен чай. — Някакви битови проблеми?

— Оправиха телевизора за деветдесет и два долара. Дойдоха и за котела на парното, само че пак се чува онова дрънчене при включване на термостата.

— Но къщата се отоплява добре?

— Предполагам — отвърна Джийн, слагайки кафето на масата пред него.

Веднъж му каза, че след като вече си отишъл, продължавала да налива по две чашки след вечеря, по навик. После една вечер, когато той бе тук, донесе само една — по силата на новия си навик.

— Ще го погледна — каза Фрейзър. — Кени работи ли понякога в мазето?

Момчето беше обещаващ майстор; помогна му да направи дъсчената пътека. Колко хубаво беше, когато двамата заедно ковяха в тинята под слънцето и гладката вода кънтеше.

— Рядко — отвърна Джийн. Но като видя, че това го натъжи, смени темата. — Как вървят нещата… ъ-ъ… chez elle[2]?

— Тъжна работа. И нейният котел не работи добре. Били пак опитва да се свързва с баща си по телефона. Научил се е да набира. Това я подлудява. Кара я да се чувствува виновна.

— Има защо да се чувствува виновна — заяви Джийн, но не успя да наблегне достатъчно върху казаното. Много добре познаваше тази нейна интонация — нравоучителния й рефлекс, париран от предусещането на неговата ирония.

— Защо? — попита той безучастно. — Не намираш ли, че и вината може да дотегне на човек?

— Усилието да дойде дотук — да затвори вратата на Третината кола, да се спусне през поляната и да отвори кухненската врата на Джийн — го беше изтощило. Той облегна ръце на масата и се изправи.

— Ще ида да видя какво става в мазето. Щях да оправям и зимните прозорци в нашата спалня… в твоята спалня. При слагането си им сбъркала местата. Пък те, по дяволите, са номерирани.

— Сложих ги, както можах — добави тя предизвикателно. — Обичам спалнята ми да е студена.

— Точно така, доколкото си спомням. — Съжали, че го каза. Трябваше да престанат с това дърлене. В знак на помирение попита: — Радваш ли се, че си собственица на цялата къща? Каза ли ти твоят адвокат?

— Да. Обади се. Изглеждаше доволен, въпреки че не виждам защо. Нямах нищо против да сме съсобственици. Аз ти имам доверие.

— Няма какво на мен да имаш доверие. Имай доверие на адвоката си. — Нехайната й инертност го ядоса. — Трудно е да ти се угоди. Цяла къща с рекичка и разкошна ливада ти дава човек, а ти едно благодаря не казваш.

Джийн повдигна рамене.

— Нали не мога да слагам зимните прозорци…

Докато Фрейзър се бореше с прозорците, Кени се върна — гумите захрущяха по настланата с чакъл алея и кучетата се пръснаха. Фрейзър слезе долу. Шестнайсетгодишният му син бе станал неочаквано красив; в съзнанието на Фрейзър красотата стоеше на едни везни с крехкостта и разрухата, и равновесието беше несигурно. Момчето имаше широко и гладко лице с широка усмивка и развята дълга коса, разделена на път в средата. Очите му, някога невинно чисти, когато ги обръщаше към баща си, бяха станали умни, неспокойни и стеснителни. И Фрейзър се стесняваше в негово присъствие.

— Как беше? — попита го той.

— Страхотно поднася. Заваля сняг.

— Ей, недей вече да правиш така. Ще се пребиеш.

— Ами, оправям се.

Момчето сложи чанта с продукти на шкафа до умивалника; той бе станал мъжът вкъщи.

— Моите поздравления, че си минал изпита — каза Фрейзър. — Мен ме скъсаха първия път.

— Инструкторът беше много симпатичен. Опитах се да тръгна на ръчна, а той не го зачете. Кога ще си вземем елха за Коледа? — попита Кени повече майка си, отколкото баща си.

— Иска да си отсече дръвче от гората — обясни Джийн на Фрейзър.

— Разбира се, защо не? — каза Фрейзър. Главата му още гъмжеше от номера на прозорци, от ръбове, които не прилепват съвсем.

На челото й се вряза бръчицата на обида.

— Ако я вземе отсега, до Коледа цялата ще изсъхне. Не искам пълна къща с иглички.

— Върви по дяволите — сопна се Кени с гняв, бликнал ненадейно под гладката му кожа. После каза с по-мек тон: — Коледа е само след една седмица.

— След седмица и половина — намеси се Фрейзър. — Защо не почакаш до следващата събота? Тогава ще ти помогна. И другите ще са се върнали от колежа.

— Не ми трябва никаква помощ.

— Вече е избрал дървото — каза Джийн.

Добре де, тогава нека го отсече. Веднъж в годината можеш да метеш иглички.

— И двамата вървете по дяволите — кипна Кени и със сърдити стъпки излезе от стаята.

На Фрейзър му се стори, че видя сълзи в очите на момчето.

— Това защо го каза? — обърна се той към Джийн.

— Не може да търпи, когато се дърпаме.

— Но ние не се дърпахме.

Фрейзър последва Кени в гостната, очаквайки сцена, от която трудно би излязъл победител; беше проиграл своето право да се възмущава от постъпките на близките си и момчето го знаеше. Фрейзъровият недоизказан укор в разговорите с децата му бе неговата молба за прошка.

Кени се беше изтегнал в синия фотьойл и усмихнат си тананикаше, разглеждайки шофьорската си книжка. Документът беше в пластмасов правоъгълен калъф и в него освен данните имаше и моментна снимка на момчето.

— Направиха я бомба! — каза той. — Още беше топла, когато ми я подадоха.

Кени протегна скъпоценното калъфче към баща си; Фрейзър се изненада от това колко възрастно изглеждаше лицето на снимката, колко предизвикателно и непоколебимо — даже гангстерско.

— Започна ли да се бръснеш? — попита той.

Снегът продължи на пресекулки цял следобед и едва-едва натрупа. Нанси се обади, че ще се прибере от Харисъновн, след като вечерят. Джийн сервира на Кени и Фрейзър задушени миди със сланина и каза, че има среща в тенис-залата.

— Нима ще ни изоставиш? — възпротиви се Фрейзър, но тя излезе в снега по гуменки с двама от неговите стари партньори по голф и една от жените им. Молбата да помогне с прозорците се плъзна покрай ушите на Кени, който пак тръгна с колата нанякъде. Фрейзър слезе да види котките, разходи кучетата до моста и обратно. После се прибра, прегледа книгите, чудейки се как ли ще си ги поделят с Джийн освен в случаите, когато бяха минали едни и същи предмети в колежа и имаха по два екземпляра. Двата еднакви тома със събрани съчинения на Йейтс бяха изправени един до друг. Той занесе единия на канапето. По-едрото от двете кучета (доскоро бяха три) се приближи и положи муцуна на гърдите му. Този зов за нежност — топлият влажен дъх и златистокафявите тревожно напрегнати очи — се стори на Фрейзър толкова изтощителен, че той заспа. Вратата на кухнята се хлопна и Нанси се прибра. Макар и вече поиздължена на четиринайсет, тя бе все още пълничка и пазеше диета.

— Татенце, от четвъртък досега съм хапнала само една салата от зеле.

— Трябва да ядеш, детето ми.

— Защо? Та това е отвратителен навик.

— Наистина — призна той сънливо — изглеждаш страхотно.

Поизтънялото й лице с формата на сърчице беше зачервено от студа.

— Ще има буря — каза тя. — Искаш ли, докато още не е заваляло, да занесем надгробния камък на Пени в гората?

Пени беше първото им куче — гальовна, златиста ловджийка. Тя много остаря и се скова — гърбът й се извиваше от болка, но милата не знаеше как да умре. Веднъж Фрейзър й изкопа гроб, в случай че не доживее до следващото му идване; кучето го придружи в гората и полегна край разширяващото се трапче, радвайки се на мириса на прясна земя и на оживлението наоколо. По едно време Фрейзър го премери с дръжката на лопатата и то размърда весело опашка. Ала не умираше и не умираше. След седмица повикаха вкъщи ветеринарния. Пени го обичаше, но се боеше от неговите колибки. Подаде предната си лапа и той й инжектира някаква виолетова течност. Миг-два тя гледа нагоре в очакване на одобрение, после се строполи на поляната, странно отпусната. Докато я наблюдаваха в кръг (Кени отказа да гледа и остана вкъщи да слуша плочи), дишането й все повече и повече отслабваше. После издъхна в дългите сенки на ноемврийското слънце. Когато Фрейзър я вдигна, тя се бе превърнала в торба кости; и като полагаше омекналото тяло в дупката, която беше изкопал, през глупавите, напиращи сълзи му се стори, че погребва дванайсет златни лета, детството на децата си и своята собствена невинна младост.

Нанси бе намерила голям, плосък от едната страна камък и върху него със зелена боя беше изписала: „ПЕНИ, 1963–1975“. Фрейзър го занесе в гората. Сега, на заснежената земя, в сумрака на голата, безлиста гора, камъкът изглеждаше внушителен и тежеше на мястото си, ала през лятото щеше да обрасне с див бръшлян и да се изгуби сред смрадликата.

— Искаш ли да кажеш молитва или нещо друго? — попита Фрейзър.

Детето се извърна, за да види доколко това имаше значение за него, и отвърна:

— Не, не.

— Ще посадим малко нарциси напролет — предложи Фрейзър.

— И през пролетта ли ще идваш при нас?

— Ами разбира се.

Джийн се върна тъкмо навреме, за да приготви вечерята, след като бяха ходили да пийнат по нещо с нейните приятели по тенис. Тя заразправя на Фрейзър за какво са си говорили, но все едно четеше комиксите от вестниците, пръснати из къщата; той бе загубил връзката. На масата Кени отново подхвана темата за елхата и те я парираха с въпроси за уроците му. Той изруга и стана от мястото си.

— Ама какво разглезено синче е станал, татко. Трябва да го чуеш как говори с мама — каза Нанси.

— Вече всички деца говорят така. Казват неща, за които не смеехме и да помислим едно време — намеси се Джийн.

— „Всичко се разпада“ — изрецитира Фрейзър, — „анархия“… десет точки, който го довърши.

— „Анархия се плисва над земята“[3] — допълни тя.

Нанси гледаше ту единия, ту другия и надеждата в очите й, както топлата, влажна муцуна на кучето, тежеше върху гърдите на Фрейзър.

Джийн този път се сети да донесе две чаши кафе. Двамата заедно прегледаха бюджета, който бе приготвила за своя адвокат. Храна, дрехи, отопление, електричество… всичко изглеждаше толкова мизерно на лист хартия.

— Какви са тези хиляда долара за развлечения? — попита той.

— Идеята беше негова. Каза ми да включа още нещо.

— Не се оправдавай толкова. Нямам нищо против. Просто се питах какво смяташ да правиш.

— Нищо не смятам да правя. Огромна кръгла нула. А може и да попътувам. Тъкмо от снега днес ми домъчня за Карибите. Никога няма да отидем пак заедно а Сен Мартен, нали?

— Не виждам как.

— Ако се съглася да се разведем в Хаити, ще дойдеш ли с мен?

— Не мога, Джийн. Нека да поговорим. Тая сума за дрехи ми се струва малка.

— Че за кого да се обличам?

— След малко наистина трябва да тръгвам.

— Кога те чака тя?

— Знае, че ще вечерям с децата.

— Добре де, вечерята още не е свършила. Искаш ли малко „Шартрьоз“?

— Къде са включени парите за „Шартрьоз“?

— В „домакински нужди“.

Нанси поиска да се върне да спи у Харисънови и Кени й предложи да я закара.

— Кога ще си дойдеш? — попита го Фрейзър. — По някое време.

— Как ще се прибера в Бостън?

— Мама каза, че няма да се връщаш в Бостън.

— Карай много внимателно — заръча той.

— Няма страшно — отвърна Кени.

Може би, помисли си Фрейзър, гъстите вежди и моминските мигли на момчето му придават този навъсен, укорителен поглед.

Когато децата излязоха и ликьорът беше изпит, тон се помоли:

— Хайде, разбери, трябва да тръгвам.

— Че кой те спира? — попита Джийн.

Във всеки случай не тя, даде си сметка Фрейзър, изненадан. Онова, което го спираше, бе вътре в него.

— Не ми се иска да те оставям сама в празната къща.

— Свикнала съм — сви тя рамене. — Пък и Кени ще се върне но някое време. — Това я подсети. — Как ще се прибереш? Пеша?

— Ще походя — каза той и се надигна. Беше преоткрил удоволствието да се движи; приятно му бе да се чувствува изправен, необременен — непоклатимо цяло, навестяващо една след друга частиците на своя живот, пръснати като съкровището на скъперник, решил да надхитри банда крадци.

— Ще те поизпратя нагоре по пътя — каза Джийн.

Снегът целуваше лицата им в мрака. И кучетата тръгнаха, заборичкаха се край тях. Пътят беше хлъзгав и тя го хвана под ръка. В края на поляната, близо до мястото, където го бяха оставили сутринта, Джийн спря под уличната лампа; в снопа светлина снежинките се рояха като в преобърнато стъклено кълбо.

— Оттук нататък започват кучешките свади — каза тя.

— Как да ги спрем да не ни следват повече?

— Аз се връщам. Ти не мърдай, докато не ги повикам.

Тя се притисна до него, плътно, по устните й се топяха снежинки, тялото й бе едро, загърнато в едно от ватинираните якета на децата.

— Защо си толкова мил изведнъж? — попита Джийн.

— Не съм — отвърна Фрейзър и когато тя се отдалечи на безопасно разстояние, извика: — Благодаря за хубавото прекарване. Обади ми се, ако Кени случайно удари колата или нещо такова.

Тя повика кучетата и когато дотърчаха при нея, залудува с тях, като тупаше с ръце бедрата си и отскачаше, щом рипваха към лицето й, отдалечавайки се постепенно от кръга светлина, изгубвайки се по посока на празната къща в края на града. Фрейзър продължи покрай все по-малките дворове към центъра.

В кухнята Грета чистеше декоративните си растения от листни въшки. Фрейзър постоя един миг в задния двор да я погледа; тя бе подредила саксиите на шкафа и се местеше от цвете на цвете, като систематично прищипваше и унищожаваше малките незабележими животинки. Една цигара тлееше до нея и след почистването на всяко растение тя я взимаше и си дръпваше. Той бутна вратата, без да почука. Лицето й, изумено в първия миг и омекнало при разпознаването му, излъчваше настървената, откъсната от света съсредоточеност, на която бе станал свидетел. Прегърна я и от допира с това тънко, младо и сърдито тяло, тъй скоро след като бе държал едрите рамене на Джийн, се почувствува толкова уморен, че помоли:

— Нека да си лягаме.

— Искаш ли първо една бира?

— Да си разделим една.

— Как беше денят?

— Каталясваш. Децата влизаха, излизаха. Повечето пъти излизаха.

— Джийн хленчи ли ти?

— Не, беше изненадващо весела. Даже палава.

— О-о! Колко си натъжен. Тя не е искала да те наскърби.

— А ти как прекара?

— Тъпо както винаги.

— Децата спят ли?

— Разбира се. Знаеш ли колко е часът?

— Какво вечеряхте?

— О, „кучешка радост“ както обикновено.

Тя изливаше яда към съпруга си, с когото, за да достигнат някакво споразумение по финансовите въпроси, лавираха насам-натам, съкращавайки значителни пера в домашния бюджет.

— Сериозно. Не се шегувай. Заболява ме стомахът, като те слушам.

— Много хубаво си хапнахме… Кренвирши и банани.

— О, боже.

Той изпи цялата бира, докато тя свърши с листните въшки. В такт с унищожаването им Грета каза:

— Направо подлудявам, като гледам как децата ти се отнасят с теб. Трябва да си стоят вкъщи, щом имат такъв добър баща да ходи при тях. Как бих се радвала, ако Рей ни отделяше поне малко време, но не, къде ти…

— При вас ситуацията е по-различна — прекъсна я Фрейзър.

Споменаването на нейния съпруг го подразни — тя бе вложила твърде много жар в думите си. Не можеше да си представи, че някога ще привлече вниманието й с такава сила, с каквато Рей — самото му име обгаряше[4] — даже в отстъпление го притегляше. Фрейзър застана зад нея, докато тя продължаваше да се взира в растенията. Разпусна косата й. Заедно угасиха лампите и отидоха да си легнат; беше както преди, когато морен и запотен от работа, Фрейзър се събличаше и се отпускаше във всепоглъщащата бездна в средата на канала, която отвръщаше на всяко негово движение с кадифената си мекота и го издигаше над собствените си черни дълбини.

По едно време Фрейзър се събуди от драсването на клечка кибрит; миризмата на фосфор изпълни всички ъгълчета на стаята. Електронният будилник показваше 2:22.

— Какво правиш? — попита той раздразнено.

— О, вкисната съм — отвърна Грета и цигарата й проблесна.

— Защо?

Тя спомена името на мъжа си и Фрейзър пак заспа; събуди се отново от суетнята на нейните синове, които се приготвяха за църква. Най-малкият, Били, влезе, седна на леглото и подаде на Фрейзър да му завърже апреските. В чест на снега петгодишното дете си бе обуло ботушите направо върху пижамата и когато Фрейзър се опита да му каже колко е нелепо това, трапчинките на Били се вдлъбнаха и той се засмя, сякаш този гол мъж в леглото на майка му се мъчеше да му докаже, че животът не е изпълнен с нелепости.

Братята на Били, близнаците, тракаха съдове долу в кухнята, след като бяха щракнали пътем телевизора, после се качиха горе и с много врява, че еди-какво си било изгубено или откраднато, събраха дрешка по дрешка костюмите си за неделна служба. Грета също сновеше насам-натам ослепително гола, после в морави бикини и най-после в приличен вид — с джинси и ръждивокафява рипсена блуза, изровена от пръснатото пране или от странно разположените килери в тази къща. Фрейзър използва един миг, когато никой не минаваше през спалнята, за да нахлузи дрехите си, захвърлени до леглото. Нощем нямаше чувството, че прекрачва в чужда собственост — къщата заедно с жената в нея сякаш беше негова; ала денем тя, изглежда, принадлежеше на други — на децата, на слънцето, на съседите, на потока недосегнат от вина живот, срещащ в присъствието му тук препятствие, което трябваше да заобиколи. На закуска близнаците разглеждаха Фрейзър учтиво, без любопитство, като страница от неделния вестник, в която нямаше нито анекдоти, нито спорт.

— Какво ще кажете, момчета, като се върнете от църква, да отидем да си купим елха? Мистър Фрейзър ще ни помогне да я нагласим — каза Грета с присъщия си остър майчински усет.

Еднаквите лица пламнаха в изблик на спонтанен ентусиазъм и миг след това, размисляйки, посърнаха. През миналата година животът им се бе вгорчил, вълнението за Коледа — поохладняло.

— М-не — отвърна малко по-русият от двамата. — Защо не я купите вие с Били и мистър Фрейзър?

По-тъмният заяви:

— Бас държа, че татко ще дойде да ни помогне, ако го помолиш.

Фрейзър погледна към Грета; тя запали цигара и само по рязкото тръсване на китката, с което угаси клечката, издаде, че се чувствува отритната. Двамата с Фрейзър и Били наистина се решиха да излязат да купят елха; тя беше клонеста, гъста и симетрична. Елхите на Грета винаги бяха такива. Дръвчетата, с които се снабдяваха с Джийн обикновено нощем, в последната минута, все изглеждаха ошмулени, с празнини по тях, които трябваше да се обърнат към стената само за да лъснат още по-големи дупки.

Близнаците се върнаха от църква и ги изпратиха на тавана да донесат коледните играчки. Тези семейни антики бяха крехки и изящни: удължени топки с назъбени вдлъбнатини, стъклени крушовидни форми, преплетени гирлянди от разноцветни метални жички, сцена на Рождество Христово, изваяна толкова миниатюрно, че да се окачи на клонче, четири изкусно сгънати и оцветени ангела от папие-маше. Докато боравеха със скъпоценните реликви, ръцете на Фрейзър се разтрепераха, тъй несръчно се заплитаха в тази паяжина от собственост и традиция. Той почувствува с отчаяние, че мястото му не е тук. И настроението му се предаде на най-малкия; все още обут, Били се бе отдръпнал, вперил поглед в елхата, като че ли някакъв омайващ, облечен в сърмена броня великан бе нахлул в гостната. Фрейзър отстъпи назад и се опита да посрещне заедно с момчето внезапно появилия се чужденец.

— Какво ще кажеш, Били? — съзаклятнически попита той детето.

Единият от близнаците се шмугна под дървото, добра се до някакъв бутон и светлинките замигаха. Били изхлипа и избяга от стаята. Грета, която се втурна след него, не можеше да проумее причината за мрачното му настроение и го отдаде на умората. Самата тя била каталясала, обясни на масата, докато им сервираше обяда.

— Мразя храната в тази къща — заяви Били и се плъзна от стола.

Докато сърбаха пилешката супа, останалите четирима го чуха как върти тайно телефона в гостната. Тънкото му гласче прозвънтя като камбанка:

— Ало… Били се обажда… татко там ли е?… Татко? Можеш ли да дойдеш да ме вземеш?… Не искам… Знам… Добре.

Преди Грета да успее да реагира, детето бе затворило. Били влезе в кухнята с гордо, сияещо лице.

— Татко ще дойде да ме вземе.

Устните на Грета, които се свиха да кажат нещо, изглеждаха пресъхнали.

— Но нали щеше да ходиш у Доналд следобед?

Само искрица от въодушевлението угасна в устремения нагоре детски взор.

— Ти не можеш ли да му се обадиш? — изчурулика Били така лукаво, че един от братята му се разсмя.

— Може би — едва промълви Грета и Фрейзър се видя принуден да се намеси.

— Били — каза той, — трябва да питаш майка си, преди да се обаждаш така на баща си. Той може да е имал други планове, а сега и Доналд ще се обиди. Вчера нали се видя с татко. Не можеш да го виждаш всеки ден.

Били не откъсваше очи от лицето на майка си.

— Няма да се обиди — пропя той с нежния си, изпълнен с надежда гласец.

Фрейзър се обърна към Грета:

— Защо не се обадиш на Рей да го отложите? Поговори с него.

— Не мога.

— Защо?

— Страх ме е.

— Хайде стига, тъкмо ще се отърве. Да не мислиш, че му се бие целия път дотук? Не можеш да оставиш едно петгодишно хлапе да ти се качва на главата.

Помръкналото й лице побледня от гняв, кипнал към нея самата.

— Заради мен — каза тя ледено — Били няма баща.

От страх да не я подтикне към повече самообвинения Фрейзър вдигна рамене:

— Прави, каквото искаш. Това не е моят дом.

Грета запали цигара, отиде до телефона и говори с майката на Доналд. Част от самоувереността й се възвърна; на Фрейзър му се стори, че тя трябваше да се извини повече.

— Толкова съжалявам. Били цяла сутрин беше неспокоен и… зная… мисля, че не съм аз тази, която трябва да застава между него и баща му… Запазваме си правото за по-нататък… Благодаря много. Дочуване!

В поздрава й Фрейзър долови същото звънтящо, леко подигравателно пропяване, което му бе направило впечатление у най-малкия й син. Докато тя говореше по телефона, той си сложи палтото и ръкавиците. После каза:

— Съжалявам. Мислех да остана и следобеда, но не мога. Чувствувам се особено. Не заради теб, не заради нас, с нас всичко е наред, просто… ей така. — И добави: — Не искам да се сблъскам с Рей.

Грета облегна лице на рамото му.

— Не виждам какво друго бих могла да направя. Знам, че трябва да бъда по-твърда, но на Били му е толкова тежко сега. Пита всеки срещнат: „Разведен ли сте вече?“

Фрейзър се засмя от любезност.

— Не ми се сърди — помоли го тя. — Постепенно ще свикна.

— Не ти се сърдя — отвърна той. — Обичам те. Но с Рей трябва да вземете някакво решение, иначе ще отгледате един тиранин.

Грета вдигна лице, този път порозовяло от гняв.

— Как да вземем решение — възкликна тя, — когато проклетникът му с проклетник и неговият адвокат ме принуждават да храня собствените му деца с кучешки деликатеси!

— Никой не те кара да ги храниш с кучешки деликатеси — каза Фрейзър, загубил търпение. — Човек може да откачи. Ще ти се обадя довечера.

— Нека да те закарам до гарата.

— Остави ме да походя. Имам нужда от движение. Пък и ти трябва да си тук, когато дойде Рей. Поговори с него.

— Аз се крия — каза тя. — Крия се в банята.

Грета се сети за тази подробност, понеже знаеше, че ще му хареса.

Фрейзър не се отправи към гарата; той се върна надолу по пътя, към стария си дом. Не му излизаше от ума Кени, който искаше да си отсече елха от гората и не бе получил подкрепа, а догодина щеше да бъде голям, за да се вълнува от тези неща. Представи си как брадвата се изплъзва, кръвта на момчето шурва на белия сняг. Снегорините не бяха изчистили добре пътя. Една кола, подобна на неговата, се появи зад завоя и връхлетя насреща му. Сигурно силуетът му се различаваше трудно на фона на боровата гора. Колата — оранжевият сааб на Джийн, кривна, занесе и се закова косо пред него в подножието на хълма. Лицето й в рамката на прозореца беше вбесено.

— Какво правиш тук? — изкрещя тя. — Не можеш ли да мирясаш някъде? Още малко и щях да обърна колата заради тебе!

— Сетих се, че мога да помогна с нещо на децата, преди да се върна в Бостън — каза той, като се приближи.

— Щом искаш да бъдеш толкова полезен, защо не живееш с нас?

— Не мога — отвърна Фрейзър. — Да не се е случило нещо с Кени?

— Как разбра? Точно преди малко се мъчеше с някаква задача по геометрия. Не можах да му помогна, той ме наруга и аз му казах да те потърси у Грета; да пукна, ако се обадя аз.

— Защо не? Малкият Били непрекъснато звъни на баща си.

— О, да върви по дяволите малкият Били, не искам и да чувам за скъпото ти второ семейство!

— И те са хора — каза Фрейзър, като се чудеше дали да направи снежна топка и да я замери.

Тя навярно прочете мисълта му, защото по сърдитото и лице почти се прокрадна лека усмивка.

— Заради теб ще закъснея за тенис — каза тя. Той се приближи до колата и облегна ръка на отворения прозорец.

— Докога ще играеш тенис с тези мухльовци?

— Не е твоя работа — отвърна тя. — Върви да поговориш с децата.

Джийн потегли, той направи една снежна топка и я хвърли по колата. Както можеше да се предвиди, поради задължителната геометрична крива не улучи.

Още щом отвори вратата, усети промяна, лъхна го познатият-непознат, светият-светски аромат. Коледа. В гостната Кени лежеше на канапето и разглеждаше шофьорската си книжка, а в една кофа, пълна с тухли, край пианото стърчеше тънка дълга хилава елхичка.

— Значи си я отсякъл без мен! — обвини го Фрейзър. Момчето продължи да се усмихва на собствения си образ.

— Чудна е! — каза Фрейзър.

Дръвчето беше толкова рехаво и проскубано, че той виждаше през него заснежения двор, люлката на изсъхналия бряст и рекичката отвъд. Едва когато се вгледа по-внимателно, забеляза, че по нея вече са окачени някакви украшения. Нанси донесе още една кутия с играчки от тавана.

— Повечето са се изпотрошили, тате — каза тя весело.

Бяха евтини, чупливи топки, купувани тук и там по сергиите в течение на годините; на много от тях липсваха лъскавите капачета, които държаха клупчето.

— Ще купим още — обеща Фрейзър.

В кутията с играчки имаше и един стар клоун от памук, с червено филцово елече и островърха шапка с памучен пискюл; той го беше правил много отдавна за бащината си елха. Нанси го остави да го закачи по-високо, отколкото можеше да стигне тя. После Фрейзър се залови с геометрията.

— Виж, Кени — започна той, — ако имаш два ъгъла от един триъгълник, можеш да намериш третия, защото знаеш общия им сбор. За да докажеш, че са от един вид, ти стига да знаеш само по два ъгъла от всеки. За да докажеш, че са подобни, ти трябват два ъгъла и една страна, която ти дава големината, или две страни и един ъгъл, ако ъгълът е заключен между тях, защото, нали разбираш… — тук се наложи той да започне да рисува и двамата със сина му се замръщиха, надвесени над учебника.

— Имате еднакви вежди — каза Нанси, като гледаше зарадвана ту единия, ту другия.

Джийн се върна по някое време и пак хапнаха заедно, и пак пиха „Шартрьоз“, и Джийн, обляна в светлината на свещите, скланяше глава с онази кокетлива изпитателност, която не бе виждал у нея от двайсет години. Желаеше го, констатира тъжно Фрейзър.

— Не ме карай да изпусна влака — каза той.

— Не бързай толкова. Остани. Да му стане жал на човек, като те гледа как си хлътнал по тоя дребен… пудел.

— Защо не беше тъй привлекателна, когато още можехме да бъдем заедно.

Тя започна да си търси ботушите, после ръкавиците и, разбира се, когато гарата се показа, златистите прозорци на влака вече се раздвижваха като прозорците на къща, разтърсена от земетресение.

— Знаех си — каза той. — Знаех си… — и бе готов да заплаче.

— О, млъквай, какво бебе! — скара му се Джийн. Спирачките изскърцаха и колата се закова с глух тътен на перона. „Бъдлинърът“ още не бе набрал скорост и Джийн, която в подплатеното си яке приличаше на носач, заподскача и замаха с ръце, докато влакът спря. Машинистът — млад момък със засукан мустак, се надвеси от прозореца и те възбудено си размениха любезности, докато Фрейзър се метна на стъпалото.

— Да опишеш това на Грета, когато разправя, че съм лепка — каза Джийн, като отбягна целувката му.

Към Бостън коловозите се умножиха; помежду им, за да не замръзнат стрелките, горяха огньове — сражаващи се пламъци, пръснати сред успоредните железа, сякаш тук беше станувала войска и ненадейно бе изчезнала. Гледката го поуспокои — всеки огън гореше сам, като по случайност, и в същото време бе резултат от замисъл, от човешко старание, от вечността. Отразено в прозореца, лицето на Фрейзър заличи проблясващите релси, когато влакът навлезе в гарата. Навън страните му се стегнаха като маска. Студът беше станал жесток. Той се отправи нагоре по тъмните улички. Когато живееше сам, приемаше на драго сърце несгодите, като че ли те донякъде го оправдаваха. Елхите в градската градина бяха обкичени с коледните си гирлянди, ала тъмнееха. Наоколо сякаш освен него нямаше жива душа, единствената искрица живот бе скътаният в съзнанието му спомен за неговото жилище, за неговата стая и половина с постлан накриво килим и неоправено легло, с мръсни прозорци и приканваща топлина. Изтръпнал от студ, той продължи през парка към тази домашна идилия, като прекоси моста, който разполовяваше лунния образ на езерото. От двете страни сянката му хвърляше лъчисти петна по ледено-бялата повърхност. Над „Бийкън хил“, някъде към кантората на адвоката му, на електронно табло едно след друго се изписваха като по чудо 10:01 и 10°[5]. Фрейзър съжали, че няма с кого да сподели това рядко съвпадение.

Информация за текста

© 1976 Джон Ъпдайк

© 1985 Светлана Каролева, превод от английски

John Updike

Domestic Life In America, 1976

Сканиране: moosehead, 2009

Редакция: Alegria, 2009

Издание:

Джон Ъпдайк. Задачи

Народна култура, София, 1985

Редакционна колегия: Йордан Радичков, Жени Божилова, Димитър Коруджиев, Росен Босев

Водещ редактор: Светлана Каролева

Съставителство: Жечка Георгиева

Библиотечно оформление: Николай Пекарев

Свалено от „Моята библиотека“ [http://chitanka.info/text/15372]

Последна редакция: 2010-01-21 23:30:00

1

Вечнозелено растение от рода Pachysandra — Б.пр.

2

При нея (фр.). — Б.пр.

3

Иейтс. „Второто пришествие“. — Б.пр.

4

Ray — лъч (англ.) — Б.пр.

5

По Фаренхайт. Около –12° по Целзий. — Б.пр.

Content

Джон Ъпдайк
Семеен живот в Америка

Информация за текста

1