Джон Ъпдайк

В очакване

След девет и половина, когато и последното дете, Джудит, беше сложено да спи с целувка — при нейните дванадесет години и широко като на възрастен лице целувката в тъмното ставаше опасна: споменът за някогашното бебе бледнееше до съзряващата жена с топли устни, — Ричард слезе долу и се приготви да чака жена си. Майка му никога не си лягаше, преди да дочака него и баща му — къщата продължаваше да свети до тяхното завръщане от баскетболен мач или от плувно състезание, или след онова среднощно премеждие с повредената кола. Когато в такива вечери се прибираше премръзнало у дома, момчето чувствуваше майка си като ослепителен център на един непоклатим, желан свят и й завиждаше за самотната вечер на топло, при радиото. Сега нейната роля се падаше на него: той си препече филийки, изпи чаша мляко, пусна телевизора, после го загаси, наля си малко уиски, докато най-сетне се увери, че нищо, дори вестникът, не е в състояние да задържи вниманието му. Разходи се до прозореца и се загледа в улицата, където един още жив бряст разбъркваше светлината на уличната лампа в нервна плетеница. Сетне се отправи към кухнята и се втренчи в тъмния заден двор. Оттам през плисналата светлина на фаровете и заглъхналия стон на двигателя щеше да се появи Джоун.

Когато приеха поканата, решиха, че тя ще се прибере някъде към единайсет. В десет и половина сърцето му вече трепереше, уискито започна да се хлъзга леко като вода и той внезапно установи, че се намира в една от стаите, без да помни да е минавал през вратата. Пред оная гравюра на Пикасо, която двамата си бяха купили във Валори. До антологиите от колежа, струпани по лавиците. Сред бойния безпорядък от учебници и играчки, захвърлени в паниката преди лягане. В единайсет и пет се запъти решително към телефона и постави ръка върху слушалката, но не посмя да набере номера, който вибрираше в пръстите му като мелодия. Нейният номер. Техният номер, на Мейсънови. Сега жена му беше погълната от оная къща, в която той винаги се беше чувствувал уютно и добре приет, къща, много подобна на неговата, но все пак с достатъчно различия, които я правеха интересна — едно от тях беше самата стопанка, когато го посрещаше сама, гола на стълбищната площадка. Ослепително посрещане — струящата през прозореца слънчева светлина къпеше раменете й и разискряше всяка фибра на кожата й.

Той се качи горе и обходи заспалите деца с надеждата да пропилее поне още половин час. Като слезе отново в кухнята обаче, установи, че са минали едва пет минути, оказа се от повече уиски, за да не се напие, и направи опит да се ядоса. Понечи да счупи чашата, но се сети, че сам трябва да събира парчетата, и я остави празна на бюфета. Не умееше да се ядосва; още като дете му беше направило впечатление, че няма кому да се ядосва — навред уморени хора, усърдни да ти угодят, спящи или будуващи добри души, впримчени в рамките на една вселена, която сама по себе си, чрез красивите си подробности и заразителния си дух на свобода, изглеждаше изпълнена с добри намерения. За да убие времето, опита се да заплаче, но издаде само смешните ръмжащи хлипания на мъж, изоставен сам. А можеше да събуди и децата. Той излезе навън, в задния двор, и през оголелите храсти се загледа във фаровете, забързани към дома след гости, след кино, след среща. Помисли си, че тази вечер би могъл да познае нейните още преди да е завила по алеята и да е заляла двора със светлина. Дворът оставаше тъмен. Движението намаляваше. Той се прибра. Кухненският часовник показваше единайсет и трийсет и пет. Отиде до телефона и се загледа в него, озадачен от загадката, която му поставяше: защо пръстите му не можеха да преодолеят тази невидима ключалка? Така пропусна фаровете на Джоун, когато завиха към задния двор. Като вдигна поглед, тя беше излязла от замрялата кола и вървеше към него под кленовото дърво. Беше с бяло палто. Той се втурна да я посрещне, но пред изцяло обезоръжаващата фамилиарност на жена му неговият импулс да я прегърне, да я прислони като душа, завърнала се след скитане, се оказа внезапно старомоден, показен и неистински.

— Как беше? — попита той.

Тя изпъшка:

— Ужасно се затрудняваха да довършват изреченията си. Същински ад.

— Горките. Горката Джоун. — Той помисли за своя ад. — Нали обеща да се върнеш в единайсет?

В кухнята тя си съблече палтото и го хвърли на стола.

— Помня, но щеше да е много жестоко да си тръгна, и двамата бяха така изпълнени с доброта и любов. Беше ужасно потискащо; не ме оставиха дори да се разсърдя.

Лицето й беше зачервено, блестящият й поглед отбягваше неговия и се насочваше към бюфета, където чакаше уискито.

— Разсърди се на мен — предложи и той.

— Прекалено съм уморена. И прекалено объркана. Те бяха толкова сладки. Той не ти се сърди, нито пък тя може да си представи за какво аз имам да й се сърдя. Май съм полудяла. Ще ми налееш ли?

Тя седна на кухненския стол върху палтото си.

— Също като баща ми и майка ми — каза тя. — Вярват в съвършенството на човека.

Той й поднесе чашата, като напомни:

— Значи тя не те остави да й се разсърдиш?

Джоун отпи и въздъхна; приличаше на актриса, току-що слязла от сцената, жестовете й бяха все още пропити с театралност.

— Попитах я как би се чувствувала тя и тя каза, че щяла да бъде доволна, ако съм спала с него, че нямало друга жена, с която би приела той да спи, че аз съм щяла да бъда дар, който тя му правела от любов. Постоянно ме наричаше най-добрата си приятелка, до втръсване го повтаряше с този неин утешителен и самоуверен глас; никога не съм мислила за нея като за най-добрата си приятелка. През цялата година усещах това напрежение между нас и естествено сега знам защо е било. През цялата година ми танцуваше по нервите с тази мъничка дяволита арогантност, която не можех да си обясня.

— Тя те харесва много и ние често се питахме как ще реагираш. Тя изпитваше ужас от реакцията ти.

— Не преставаше да ме подканва да й се разсърдя и, разбира се, самото това вече ми пречеше да го направя. С този утешителен и самоуверен глас. Не вярвам да е чула и дума от онова, което казах. Виждах я как се съсредоточава, разбираш ли, как наистина се вглежда в устните ми, но всъщност през цялото време съобразява какво трябва да каже след това. Готвила е репликите си цяла година. Като в примка съм. Не ми наливай повече.

— А той?

— О, той. Ненормален. Наричаше го откровение. Явно, че откак му е казала, правят голям секс. Непрестанно изричаше думи като разбиране и съчувствие и как трябвало да си помагаме един на друг. Приличаше ми на проповед, а нали знаеш как се вълнувам от проповедите — започвам да плача. Щом се опитвах да заплача, той ме целуваше, а после целуваше и нея: напълно безпристрастно. Бац, бац. Тя или аз — какво значение има! Откраднала ми е самоличността!

Тя надигна чашата си с кубчетата лед вътре и вдигна вежди в знак на възмущение. Косата й също като че ли щеше да се изправи на главата; беше разказвала как веднъж, като играла голф, ударила несполучливо и чула как косата й припуква, изправя се от гняв.

— Ти имаш по-гъста коса — каза той.

— Мерси. Ти си специалистът по тия въпроси. Той постоянно искаше да ти позвъни. Все казваше: „Хайде да докараме добрия стар Ричард, кучия му син. Липсва ми този стар прелъстител“ и аз трябваше да повтарям, че тази вечер си бавачка.

— Твърде немъжествено.

— И без това достатъчно си се правил на мъжествен.

— Трябваше да ме видиш как те чаках. Бягах от прозорец на прозорец като квачка, загубила пиленцето си. Бях обезумял за тебе, сладката ми. Изобщо не трябваше да те пращам при тези ужасни хора да ти четат лекции.

— Те не са ужасни. Ужасният си ти. Бъди доволен, че не са войнствено настроени. Според тях е глупаво да се възмущават. Детинщина било. Опияняват се от собствените си приказки. Той все говореше за някакво по-голямо добро, което щяло да произлезе от това.

— А ти? Ти войнствено ли си настроена, или вярваш в по-голямото добро?

— Не зная. Мога да повярвам в още малко уиски.

Следващият му въпрос го изгори, толкова наситен беше със спомена за светлина, че опали езика му.

— А тя искаше ли да съм там?

— Не спомена подобно нещо. Не е чак толкова нетактична.

— Никога не съм я смятал за нетактична — осмели се той.

Косата на Джоун сякаш щеше да изхвръкне от главата й; тя зае позата на оперна певица.

— А бе ти защо не избяга с нея? Защо не избягаш сега с нея? Направи нещо. Не мога да понеса друга подобна любовна проповед, нито подобни поучения или какво да е. Как не престанаха да повтарят, че трябвало да се събираме, да поддържаме връзки! Не искам с никого да се събирам.

— Но аз от теб… — започна той.

Тя го прекъсна:

— Не икономисвай леда!

— … имам най-много нужда. Ужасно неприятно ми беше твоето отсъствие от дома тази вечер. Ти ми липсваше повече, отколкото бих могъл да предположа.

Той се изрази много внимателно, загледан надолу към бюфета, докато пълнеше отново чашите, сякаш се крепяха на ръба на някаква пропаст; успокоен от безопасното завръщане на Джоун, беше прозрял бездънната загуба на другата — с нейния утешителен и самоуверен глас.

Информация за текста

© 1979 Джон Ъпдайк

© 1985 Румяна Слабакова, превод от английски

© 1985 Златко Ангелов, превод от английски

John Updike

Waiting Up, 1979

Сканиране: moosehead, 2009

Редакция: Alegria, 2009

Издание:

Джон Ъпдайк. Задачи

Народна култура, София, 1985

Редакционна колегия: Йордан Радичков, Жени Божилова, Димитър Коруджиев, Росен Босев

Водещ редактор: Светлана Каролева

Съставителство: Жечка Георгиева

Библиотечно оформление: Николай Пекарев

Свалено от „Моята библиотека“ [http://chitanka.info/text/15375]

Последна редакция: 2010-01-21 23:30:00

Content

Джон Ъпдайк
В очакване

Информация за текста