Йоан Екзарх

Богословие (Небеса)

Пролог

Пролог, съчинен от презвитер Йоан, български екзарх, който и преведе тези книги.

Понеже светият божи човек Константин, т.е. Философът, положи много труд, като устрои писмена за славянските книги и преведе избор от Евангелието и Апостола — колкото можа, докато живя на този тъмен свят, толкова и преведе, — затова и влезе в безконечния (живот) и получи светлина като награда за своите дела. А след като той почина, остана на тоя свят великият божи архиепископ Методий, негов брат, който преведе всичките 60 уставни книги от елински език, т.е. от гръцки на славянски. А аз, слушайки много пъти за това, поисках да се опитам да преведа на славянски език тълкуванията на учителите. Защото ония, 60-те, бе ги вече превел, както бях чул, Методий. Обаче размисляйки, уплаших се да не би, като се потрудя, да преведа на свой език тълкуванията на учителите за полза на поколенията, да ги изопача. Защото познавам тъпотата и грубостта на своя ум и телесната си немощ и леност. Като обмислих всичко това, отказах се.

А като минаха няколко години, честният човек, монахът Дукс, когато отидох да го посетя, настоя пред мене, като ми поръчваше и ме молеше да преведа тълкуванията на учителите. Припомняйки ми, той рече: „Каква друга работа имат поповете, освен да поучават? И щом си поел тази служба, ти си длъжен да я вършиш.“ А аз, намирайки се между двете — грубостта и леността, — повече се уплаших от леността и от заплахата на бога към пророците, чрез които е рекъл: „От вашите ръце ще искам душите на тези и както ме отблъснахте, като се отрекохте да бъдете водачи и владетели на моите хора, така и аз ще ви отхвърля, като не ще бъда ваш цар. И като не послушахте гласа ми, но жестоко обърнахте гръб и се престорихте, че не чувате, така и аз, когато ме призовете, не ще се обърна към молитвата ви и не ще я чуя.“ А при това и сам господ разказва притча, за да пробуди и нас, ленивите раби. И това той прави от милост да не би да изпаднем под тази заплаха, та говори в честните евангелия: „Един човек, когато заминаваше, повика своите слуги и им раздаде богатството си: на един даде пет таланта, на друг — два, а на трети — един; всекиму според силите. И веднага замина. А след като замина, оня, който получи пет таланта, търгува с тях и спечели още пет таланта. Също така и оня, който взе два таланта, и той спечели други два. Който пък получи един талант, отиде да го зарови в земята и скри среброто на своя господар. А след много години дойде господарят на тия слуги и разговаря с тях (потърси им сметка). Дойде оня, който беше взел пет таланта, и донесе още пет таланта, казвайки: «Господарю, даде ми пет таланта; ето с тях спечелих други пет таланта.» А господарят му рече: «Добрий, благодарний и верний рабе, в малкото си верен, над много ще те поставя. Радвай се заедно със своя господар!» Същото каза и на втория, който бе удвоил двата таланта. Дойде и оня, който взе един талант, и (господарят му) рече: «Неприязнений и лукавий рабе, знаеш, че жъна, дето не съм сеял, и събирам, дето не съм пръскал. Трябваше да дадеш моето злато на лихварите, та като се върна, щях да получа своето с лихвата. Прочее вземете от него таланта и го дайте на оня, който има 10 таланта; защото, който има, ще му се даде още в изобилие, а който няма, ще му се отнеме и това, което има. И хвърлете недостойния роб във вечна тъмнина; там ще бъде плач и скърцане със зъби.»“ От тази именно заплаха аз много се боя и този страх ме е обзел и ме суши. Да не дава господ-бог това прегрешение да падне върху когото и да било от нас, комуто тази служба е възложена.

Аз пък, раздвоен от страх, рекох: непослушният ще намери смърт, а послушният — живот. И понеже могъщият бог дава на слепите зрение, на глухите — слух, на грубия и дебел ум — острота и разбиране на вярата, и понеже всеки добър подарък и всякакъв дар идва от тебе, баща на светлината, чието име споменах, и от неговия син Исус Христос и светия дух, залових се с това дело и преведох (книгата на) св. Йоана, презвитера Дамаскина.

Затова, братя, не придиряйте, ако намерите някъде не същата дума, тъй като в нея е вложен същият смисъл. Защото така казва и св. Дионисий: „Неуместно е, смятам, даже и погрешно е да се обръща внимание не на (чувствата?) и смисъла, а на думите.“ И не е правилно, ако поискат да разберат божественото (слово), да обръщат внимание само на голите звукове, а самото слово да не достига до слуха им, като остава отвън, и да не искат да знаят какво тази дума означава. И как е възможно с напълно равнозначни думи да се изказва (човек), като се държи за предметите и безсмислените букви и непознатите думи, и да отминава вложения в тях смисъл, а да слуша само онова, което шуми на устата и на ухото? Защото не е удобно числото четири да се изказва (чрез израза) два пъти по два, или пък нещо друго също да се изразява чрез много части на речта.

Моля ви, вие, които четете тези книги, да молите бога за мене грешния с добромислие и с внимание да прочетете и да ме простите: където мислите, че неправилно съм превел думите. Защото не винаги може точно да се превежда елински език на друг. Същото е и с всеки език, когато се превежда на друг.

За видимото творение

Сам бог наш, славославен в единство и в троица, създаде небето, земята и всичко, що е на нея, като приведе от небитие в битие всичко: едно — от несъществуващо преди това вещество, като небето, земята, въздуха, огъня и водата, а друго — от онова, което е било сътворено от него, като например животните, растенията и семената. Защото тези неща са произлезли по повеление на твореца от земята, водата, въздуха и огъня.

За водите

Също и водата е един от четирите елемента, прекрасно божие творение. Водата е елемент мокър и студен, тежък и стремящ се надолу, лесно разливаем. За нея споменува божественото Писание, като казва: „И тъма имаше над бездните, и дух божи се носеше над водите.“ Защото бездните не са нищо друго освен множество вода, чийто край е непознаваем за човеците. И тъй в началото вода се е разливала по цялата земя. Бог преди всичко създал твърдта, като разделил водата, която се намирала над твърдта, и водата, която се намирала под твърдта. Защо [твърдта] била утвърдена по повеля на господа посред бездната от вода. Поради това бог казал: да има твърд, и така станало. А защо ли бог поставил над твърдта вода? Заради топлинното нагряване от слънцето и етера, защото непосредствено подир твърдта се простира етерът, а Слънцето, Луната и съзвездията лежат върху твърдта. Ако не би лежала вода над твърдта, тогава тя би изгоряла от топлината.

След това бог заповядал водата да се събере в едно вместилище. Това, че се говори за едно вместилище, не означава, че водите са се събирали на едно място, защото след това отново се говори: „сборищата вода нарече морета“. Това слово показва, че всички води тогава са се намирали отделно от земята. И така водите се събрали в своите сборища и се явила сушата. Оттук произлезли двете морета, които обграждат Египет, защото той лежи посред тези две морета. Образували се различни морета, както и планини, острови, заливчета и пристанища заедно с различни заливи — едни от тях плитки и имат пясък, а други стръмни и дълбоки още в самото начало. Такова е също морето, което е на изток и се нарича Индийско, както и северното море, което се нарича Каспийско. По този начин са се образували и езерата.

Съществува и Океанът, който като река обкръжава цялата земя. За него, както ми се чини, говори божественото Писание: „Из рая изтича река“, която има пивка и сладка вода. Той доставя вода на моретата, която, като се задържи продължително в моретата и стои неподвижна, става горчива, тъй като слънцето и вихрушките изсмукват постоянно най-тънката част от нея. Така чрез изпарението [процеждането] на сладката вода се образуват облаците и валят дъждовете.

[Океанът] се разпределя в четири реки. Името на първата е Фисон, сиреч Ганг, индийска [река]. Името на втората е Геон, сиреч Нил, която се втича в Египет от Етиопия. Името на третата е Тигър, а името на четвъртата Ефрат. Има и много други и големи реки. Едни от тях се вливат в морето, а други изчезват в земята. Обаче и цялата земя е дупчеста и прорязана от вътрешни ходове, та сякаш има някакви жили, чрез които поема вода от моретата и извежда изворите. Изворната вода се определя от свойствата на почвата, защото морската вода се процежда и се просмуква през земята и така става сладка. Ако мястото, отгдето изтича изворът, се случи горчиво или солено, то съобразно с почвата е и водата. Често пъти водата, като бива стеснявана и избликва под натиск, се нагрява и поради това излизат на повърхността естествено топлите води. И така по божие повеление в земята са се образували празнини и по този начин водите са се събрали в своите сборища. Първом бог е заповядал на водата „да произведе живи души“, тъй като той желаел чрез водата и чрез светия дух, който в начало се носел над водите, да обнови човека, което е кръщението. Така прочее казва свети Василий. [Земята] произвела големите и малките животни, китове, дракони, морските риби, които се движат във водите, и крилатите птици. Тъй чрез птиците се съчетават водата, земята и въздухът, защото птиците произлизат от водата, ходят по земята и летят по въздуха. А водата е най-прекрасното нещо и е много полезна, като очиства от нечистота не само плътска, но и душевна, ако приеме благодатта на светия дух.

За човека

И тъй душата е жива същност, проста и безплътна, по своето естество невидима за телесните очи, безсмъртна, надарена с ум и разум, без форма, имаща като свой орган плътта, на която дава способност да расте, да чувства и да се възпроизвежда, има ум, който съставя не нещо различно от нея, но най-чистата част от самата нея, така щото това, което е окото за плътта, това е умът за душата. Тя е самовластна, надарена със способността да желае и да действа, изменчива, сиреч с твърде променлива воля, поради което тя е и сътворена, като е получила всичко това по естеството си от онзи, който я е създал, придобивайки от него благодат и съществуване и това, че е такава по самата си природа…

Плътта [тялото] има три измерения, сиреч дължина, ширина и дълбочина, или тлъстина. Всяко тяло се състои от четири елемента, а тялото на живите същества — от четири течности. Трябва да се знае, че има четири елемента: земята, която е суха и студена; водата, която е студена и течна; въздуха, който е влажен и топъл; огъня, който е топъл и сух. Също така и течностите са четири, като съответстват на четирите елемента: черната злъч, която съответства на земята, тъй като е суха и студена; слузта, която съответства на водата, като е студена и влажна; кръвта, която съответства на въздуха, като е течна и топла; жълтата жлъчка, която отговаря на огъня, тъй като е топла и суха. И тъй плодовете се образуват от четирите елемента, влагите [течностите] от плодове, а телата на живите същества — от течностите и пак се връщат в тях. Защото всичко съставно се връща в онова, от което се образува. Трябва да се знае, че човекът има общо и с бездушните същества, както и участва в живота на безсловесните същества, а е получил и мисловна способност заедно с разумните същества. Чрез своето тяло той има нещо общо с бездушните предмети, както и по това, че се състои от смес на четири елемента. С растенията има общо това, както и проявата да се храни, да расте и че притежава семе, сиреч способност да ражда. С безсловесните той има общност както в това отношение, така и това, че е надарен с желание, сиреч гняв и похотливост, после по чувстването и по движението, което отговаря на подбуждението.

Сетивата са пет: зрение, слух, обоняние, вкус и осезание. Движението, което е свързано с подбуждението, представя способност да се предвижва от едно място на друго, както и да се раздвижва цялото тяло, да се издават звуци и да се диша. Защото от нас зависи да вършим или да не вършим всичко това. Посредством разума човек се съчетава с естествата, които са безплътни и са постижими само чрез ума, като мисли, разбира и разсъждава за всяко нещо, стреми се към добродетелите и обича благочестието, което е върхът на добродетелите. Поради това човекът представя един малък свят.

Трябва да се знае, че разрезът, изтичането и промяната са свойствени само на тялото. Изменението се отнася до качеството, сиреч затопляне или охлаждане, и подобни неща. Изтичането е изтичане чрез опразване, като се изпразва и влажното, и сухото, и въздушното, и има нужда да се запълни. Поради това са естествени гладът и жаждата. За душата са свойствени благочестието и мисленето. Добродетелите са нещо общо за душата и тялото поради това, че те имат отношение към душата, понеже душата помага на тялото.

Трябва да се знае, че разумът по своята природа властва над онова, що е неразумно [у нас]. Душевната сила се разделя на разумна и неразумна. Неразумната част има две страни: едната не се покорява на разума, сиреч не се ръководи от мисълта, а другата се покорява и слуша разума. Непослушната и непокоряващата се на разума част е жизнената сила, която се назовава туптяща [пулсираща], съдържащата в себе си семе, сиреч способност да ражда и да расте, та се нарича и хранеща. Тя е същата, която образува плътта, понеже тази последната се направлява не от мисълта, но от самата природа. Онази част, която се покорява и повинува на разума, сиреч на мисълта, се разделя на желание и гняв. Изобщо неразумната част на душата се нарича възприемаща и способна на желание. Трябва да се знае, че движението, което съответства на подбудата, спада към тази част, която е покорна на разума. Трябва също да се знае, че едни от делата са добри, а други лоши. Онова благо, което се очаква, събужда желание, а когато се постигне, носи удоволствие. Също така и очакваното зло събужда страх, а когато настъпи — скръб. Необходимо е да се знае, че когато ние говорим за благото, ние имаме предвид както онова, което е истинско благо, така и това, което изглежда такова. Същото се отнася и до злото.

Информация за текста

Източник: http://znam.bg

Свалено от „Моята библиотека“ [http://chitanka.info/text/16240]

Последна редакция: 2010-05-28 13:00:00

Content

Йоан Екзарх
Богословие (Небеса)

Пролог

За видимото творение

За водите

За човека

Информация за текста