Сантяго Ексимено

Най-тъжният миг

В онзи момент бих искал да му кажа цялата истина.

Защо изведнъж самотата ми натежа като стоманена плоча?

Пол Латимер

Ксавиер седеше върху сивата вандарианска земя и наблюдаваше тихия залез на слънцето. Изненадващият въображението образ на огромната топка от пламък, която се спускаше под хоризонта, в продължение на няколко мига го караше да забрави всичко, което се намираше около него. Той и залезът бяха единно цяло, стоящо над тривиалностите на реалността. Заел странна поза, подвил към туловището си два от четирите си долни крайника, до него мълчаливо седеше един от коренните жители на планетата. Той се усмихваше, или поне мимиката, която се изписваше върху ъгловатото му и продълговато лице слабо напомняше на Ксавиер за човешка усмивка. Втренчил фацетните си очи в хоризонта, аборигенът изглежда витаеше някъде извън себе си. Той несъзнателно очертаваше с ръцете си върху земята непонятни рисунки, които се състояха от пет или шест линии и след това ги изтриваше небрежно, но след няколко секунди ги започваше отново. Някъде в далечината, зад огънатите дървета пао, нещо голямо и изгубено в тъмнината, която вече разпростираше своята мантия, нададе своя вой.

Когато слънцето напълно се скри и сенките на нощта прегърнаха покривите от слама, и глинените стени на колибите на селището, Ксавиер се надигна от мястото си. Звездите блестяха в небето, светлината на местните луни му позволи да преодолее безпроблемно разстоянието до селището. Там коренните жители бяха импровизирали огън, запален от сплетени клони, отчупени от дървото пао, и се бяха насъбрали около него, имитирайки навиците на хората. Той се насочи към тях, като по пътя наблюдаваше с известно опасение онази вечна глуповата усмивка, която цъфтеше върху лицата им. Много от доброволците, които също като него бяха отишли да се запознаят с обитателите на пустинята Вандар, я смятаха като знак за известна глупост, но Ксавиер се въздържаше да приеме, че тези същества не притежават интелигентност. Вандарианците поне изглеждаха годни да разбират нещата и до съвършенство имитираха навиците на хората. Той се замисли, след това седна край огъня и се изкашля.

Вече се чувстваше уморен. Уморен да стои тук, разделяйки тишината с тези същества. Уморен да отива от едно място на друго, да пътува с колегите си през Вахери и да става част от култури, които не разбираше. Да живее съвместно с тези видове, които му изглеждаха толкова далечни, колкото ангелите в небето. Ксавиер наведе глава, обзет от отчаяние. Той потръпна и почувства как спомените за неговите колеги нахлуват в главата му. Помисли за екипажът на Гардини, и за Ксара.

— Ксавиер? — каза Ксара и меко докосна рамото му.

Сянката на Гардини се плъзгаше върху пясъка на пустинята, поглъщайки колибите и скривайки детайлите на пейзажа. Ксавиер, който лежеше върху подгреваемия дюшек, отвори очи и я погледна. По лицето му се появи мигновен жест на раздразнение и може би леко бодване на страх. Тъкмо се канеше да я попита дали се чувства добре, когато тя заговори отново:

— Доведоха друг.

Ксавиер се надигна страдалчески и не след дълго двамата под лъчите на палещото слънце пресякоха импровизираното селище от колиби. На около двеста метра се намираше медицинският комплекс, който беше изграден преди много месеци. Състоеше се от различни по форма палатки с тъмно зелен цвят, пред които имаше тенти на бели и сиви райета. Малко по-нататък от грамадата на Гардини, помощният разузнавателен кораб, който се издигаше в несъответствие с всичко наоколо като изрязан на хоризонта, като блестяща играчка, забравена от някое дете в парка. Докато вървяха, ботите им затъваха в глинестата почва и с всяка стъпка откъсваха парченца от нея. Въпреки че бяха облечени с леки фланелки и шорти, и двамата се потяха обилно.

— Къде са го оставили? — попита Ксавиер, забавяйки крачка. Усещаше в устата си горчив вкус и устните му бяха пресъхнали.

Ксара посочи към една от по-големите палатки, в която бяха инсталирали медицинската лаборатория и оборудването за свръзка. Те се придвижиха до нея и спряха на няколко метра от входа й. Тя го хвана за ръката и го погледна с тъга, изписана на лицето й.

— Наистина ли искаш да го видиш? — попита с въздишка.

— Разбира се, че не. отвърна Ксавиер. — Не искам, но трябва да го направя. Отведи ме на мястото, където са поставили тялото.

Бяха отнесли тялото на аборигена до храстите, растящи в съседство на едно близко дърво и го бяха покрили с мръсен чаршаф. По принцип, те не разполагаха с много ресурси, за да обслужват труповете на умрелите. Ксавиер клекна под смачканите клони на храста, които все пак доставяха слаба сянка и откри лицето на вандарианеца. Не оставаше място за никакво съмнение, че той е мъртъв, раните по лицето е врата му го демонстрираха убедително. Изглеждаха като белези, оставени от диво животно, но както и при предишните случаи, вандарианецът ги бе нанесъл със собствените си ръце. Ксавиер покри тялото и се изправи. Озъбената усмивка по лицето на съществото го разстройваше.

— Вгледа ли се в лицето му? — попита Ксара, сякаш прочела мислите му.

— Да, разбира се. Как го е постигнал? Не разбирам как би могъл да умре по този начин, с тази отвратителна усмивка?

С тази усмивка….

Най-близкият вандарианец също се усмихна и предложи на Ксавиер местен плод. Човекът го пое мълчаливо. Около огъня се събраха още същества, между които няколко женски и чифт техни отрочета. Женските едва се отличаваха от мъжките, може би с по-дългите си ръце и по-здравите долни крайници. За разлика от възрастните, техните деца се придвижваха на два от четирите си долни крайника. Ксавиер ги бе преценил като интересен обект за изследване, заедно с рудиментарните им системи за комуникация, които притежаваха. За съжаление, екипът не разполагаше с повече време, за да се посвети изцяло на тяхното изследване.

С известна гримаса на опасение, той отхапа кожата на плода, който му бе връчен от аборигена. Вкусът му беше тръпчив, но пулпа, който съдържаше имаше странен вкус — едновременно сладък и кисел. Лабораторните анализи на пробите от него бяха изненадали екипажа на Гардини. Съдържаше редица витамини и протеини, а своеобразният му прелестен вкус, би могъл да направи успешни продажбите му в градовете на север. Това откритие означаваше получаването на малка премия, след толкова отивания и връщания с пусти ръце.

— Ксавиер? — промърмори глас, изкривен от статичното електричество и разстоянието.

Най-близкият вандарианец се размърда неспокойно, докато той търсеше комуникатора в джоба на панталона си.

— Да — отвърна.

— Съгласно предвиденото, транспортът ще пристигне на разсъмване. Получихме докладите от Гардини и се чувстваме доволни от извършената от вас работа. Съжаляваме, че не разполагаш с повече време за твоите изследвания, но знаеш как стоят нещата тук.

Ксавиер прехапа несъзнателно устната си. Би му харесало да обясни на гласа без образ как наистина стоят нещата на Вандар, на около десет хиляди километра от неговите красиви кристални градове и колонии от „гъсеници“, които прокопаваха повърхността на Вахери в търсене на минерали. Но в действителност, това нямаше да послужи много пред събеседника му.

— Ще бъда готов, тогава. След малко ще си събера багажа и ще опаковам нещата си — отвърна той.

— Разбира се, както винаги. досега. Ще се видим след шест часа — заяви гласът и връзката изчезна.

Той се върна при вандарианците. Някои от тях бяха напуснали кръга, образуван около огъня, от който бе останала малко жар. В пясъчната пустиня със сив цвят, нощите бяха студени, а вандарианците предпочитаха топлината на слънцето и дневната светлина. Повечето от тях вече се бяха отправили в колибите си и вече спяха. Това улесняваше сбогуването. За Ксавиер, това беше най-тъжният и най-горчив миг. И той се отдалечи с ясното съзнание, че никога повече няма да види тези очарователни същества.

Събирайки мислите си, Ксавиер тихо се насочи към медицинската лаборатория.

— Какво мислиш? — попита го Ксара с усмивка. — Изглежда те е нападнала меланхолията.

Прегърнати, те лежаха върху подгреваемия дюшек и наблюдаваха звездите. Сувехару, най-голямата луна на Вахери, заемаше по-голямата част от небосвода и блестеше като фар. В близост до дюшека бяха оставили бутилка недопито вино и две стъклени чаши, заедно с разхвърляните наоколо дрехи, като остатък от извършената церемония — кратка и интензивна. Останалат част от екипажа вече се намираше на борда на кораба, работата, която се изискваше от тях, беше извършена.

— За нас, за нашия живот и за всичко наоколо — произнесе Ксавиер и обгърна с ръка всичко, което ги заобикаляше. — Понякога се питам, дали всичко тава има смисъл и дали служи за нещо.

— Не го казваш на сериозно — упрекна го Ксара, обърнала лице към него.

— Не знам. В дъното на душата не съм сигурен в това, което правя.

Информация за текста

© Сантяго Ексимено

© Христо Пощаков, превод от испански

Santiago Eximeno

Свалено от „Моята библиотека“ [http://chitanka.info/text/15900]

Последна редакция: 2010-04-13 15:00:00

Content

Сантяго Ексимено
Най-тъжният миг

Информация за текста