Стивън Ериксън

Дом на вериги

Посвещавам на Марк Пакстън Макрей, за нокаутиращия удар.

Тази е изцяло за теб, приятелю.

Благодарности

Авторът иска да благодари на своя кадър от читатели: Крис Порозни, Ричард Джоунс, Дейвид Кек и Марк Пакстън Макрей. На Клер и Боуен, както винаги. На Саймън Тейлър и екипа в „Трансуърлд“. И на страхотния (и търпелив) персонал на бара „Тони Италия“: Ерика, Стив, Джеси, Дан, Рон, Орвил, Римпи, Реа, Кам, Джеймс, Дом, Конрад, Дарън, Ръсти, Фил, Тод, Марни, Крис, Леа, Ада, Кевин, Джейк, Джами, Греми и Дом. Благодарности също така на Дарън Наш, заради маята, и на Питър Кродър.

Действащи лица

Уридското племе теблор

Карса Орлонг, млад воин

Байрот Гилд, млад воин

Делъм Торд, млад воин

Дейлис, млада жена

Палк, дядо на Карса

Сънъг, баща на Карса

Армията на адюнктата

Адюнкта Тавори

Юмрук Гамът/Гимлет

Т’амбър

Юмрук Тене Баралта

Юмрук Блистиг

Капитан Кенеб

Гръб, негов осиновен син

Адмирал Нок

Командир Алардис

Нил, уикски магьосник

Недер, уикска вещица

Темъл, от клана на Враната на Уик (оцелял от Кучешката верига)

Скуинт, войник в гвардията на Ейрън

Перла, Нокът

Лостара Юил, офицер в Червените мечове

Гал, пълководец на Изгорените сълзи на Хундрил

Имрал, воин от Изгорените сълзи на Хундрил

Топър, повелителят на Нокътя

Морски пехотинци от Девета рота, Осми легион

Лейтенант Ранал

Сержант Стрингс

Сержант Геслер

Сержант Бордюк

Ефрейтор Тар

Ефрейтор Сторми

Ефрейтор Хъб

Ботъл, отдельонен маг

Смайлс

Корик, войник, полусети

Кътъл, сапьор

Трут

Пела

Тавос Понд

Сандс

Балгрид

Иб

Мейби

Лютс

Елитната тежка пехота на Девета рота, Осми легион

Сержант Мозел

Сержант Соублоун

Сержант Тъг

Флашуит

Уру Хела

Боул

Шортноус

Елитната полутежка пехота на Девета рота, Осми легион

Сержант Балм

Сержант Моук

Сержант Том Тиси

Ефрейтор Детсмел

Ефрейтор Бърнт

Ефрейтор Тюлип

Троутслитър

Уидършинс

Галт

Лоуб

Стакър

Рамх

Ейбъл

Други войници на Малазанската империя

Сержант Корд, Втора рота, Ашокски полк

Иброн, Пето отделение, маг

Лимп, Пето отделение

Бел, Пето отделение

Ефрейтор Шард, Пето отделение

Капитан Кайндли, Втора рота

Лейтенант Поурс, Втора рота

Джиб, Ерлитански гвардеец

Гълстрийм, Ерлитански гвардеец

Скроул, Ерлитански гвардеец

Старши сержант Брейвън Тут, гарнизона на град Малаз

Капитан Ирриз, ренегат

Синн, бегълка

Гентур

Мъдслингър

Хоул

Натийци

Силгар, търговец на роби

Дамиск

Балантис

Астаб

Боруг

Други в Дженабакъз

Торвалд Ном

Колм

Ганал

Армията на Апокалипсиса на Ша’ик

Ша’ик, Избраницата на богинята на Вихъра (бившата Фелисин от дома Паран)

Фелисин-младша, нейна осиновена дъщеря

Тоблакай

Леоман от клана Флейлс[1] (Вършачите)

Върховен маг Л’орик

Върховен маг Бидитал

Върховен маг Фебрил

Хеборик Призрачните ръце

Камъст Релой, маг на Корболо Дом

Хенарас, магьосничка

Файил, магьосничка

Маток, пълководец на Пустинните племена

Т’морол, телохранител на Маток

Коураб Билан Тену’алас, офицер в отряда на Леоман

Сцилара, войнишка курва

Дърил, вестоносец

Етюми, ефрейтор

Корболо Дом, напанец ренегат

Касанал, наемен убиец на Корболо Дом

Други

Калам Мекхар, наемен убиец

Трул Сенгар, Тайст Едур

Онрак, Т’лан Имасс

Кътър, наемен убиец (известен също като Крокъс)

Апсалар, наемна убийца

Релок, баща на Апсалар

Котильон, божество-покровител на Убийците

Пътника

Руд, Хрътка на Сянката

Блайнд, Хрътка на Сянката

Дарист, Тайст Андий

Ба’иенрок (Пазителя), отшелник

Ибра Голан, главатар на клан на Т’лан Имасс

Монок Очъм, Хвърляч (гадател) на кости на Т’лан Имасс

Харан Ипал, Т’лан Имасс

Олар Шаин, Т’лан Имасс

Грейфрог, демон-чирак

Апт, демон-матрона (апториан) на Сянка

Азалан, демон на Сянка

Панек, дете на Сянка

Мебра, шпионин в Ерлитан

Искарал Пъст, жрец на Сянка

Могора, негова жена, д’айвърс

Киниджиг, Джагът

Фирлис, Джагът

Арамала, Джагът

Икариум, джаг

Маппо Рънт, Трелл

Джоруд, сенешал на Тайст Лиосан

Малачар, Тайст Лиосан

Иниас, Тайст Лиосан

Оренас, Тайст Лиосан

Речник

Асценденти

Аномандър Рейк: Син на Тъмата

Апсалар: Богиня на крадците

Беру: Бог на бурите

Подпалвачите на мостове

Бърн: Спящата богиня

Котильон: Въжето, Покровител на Убийците, Върховен дом Сянка

Десембрий: Бог на сълзите и трагедията

Драконъс: един от Древните богове, изковал меча Драгнипур

Д’рек: Червея на есента

Финир: Безутешния

Джедъроун: Богиня на пролетта и прераждането

Велики гарвани: гарвани, държани с магия

Гуглата: крал на Върховен дом Смърт

Джесс: Кралица на Сплитането

К’рул: Древен бог на Лабиринтите

Маел: Древен бог на моретата

Моури: Богиня на просяците, на робите и на крепостните

Нерруз: Богиня на Спокойните морета и Попътните ветрове

Опонн: Близначните Шутове на съдбата

Оссерк/Оссерик/Озрик: Бог на небето

Полиел: Господарката на мора и болестите

Кралица на сънищата: Кралица на Върховен дом Живот

Сенкотрон: Амманас, Крал на Върховен дом Сянка

Сестра на Студените нощи: Древна богиня

Солиел: Богиня на здравето

Азатите: Домовете

Сакатия бог: Окования, Господаря на Върховен дом Вериги

Дерагот: Първата империя на Десимбелакис

Седемте Хрътки на Мрак

Богинята на Вихъра

Тогг и Фандърей: Вълците на Зимата

Трийч/Трейк: Тигъра на Лятото и бог на Войната

Боговете на расата Теблор (Седемте лика в Скалата)

Уругал Втъкания

’Сибалле Неоткритата (Ненамерената)

Бероук Тихия глас

Калб Безмълвния ловец

Теник Разбития

Халад Гиганта (Изтезателя)

Имрот Жестокия

Древни народи (раси)

Тайст Андий: Чеда на Тъмнината

Тайст Едур: Чеда на Сянката

Тайст Лиосан: Чеда на Светлината

Т’лан Имасс

Ерес/Ерес’ал

Трелл

Джагът

Форкрул Ассаил

К’Чаин Че’Малле

Елейнт

Баргаст

Теломен Тоблакай

Теблор

Лабиринтите

Куралд Галайн: Древният лабиринт на Тъмнина

Куралд Емурлан: Древният лабиринт на Сянка, разбит

Куралд Тирлан: Древният лабиринт на Светлина

Омтоуз Феллак: Древният джагътски лабиринт на Лед

Телланн: Древният имасски лабиринт на Огън

Старвалд Демелайн: Лабиринтът на Елейнт

Тир: Пътят на Светлината

Денъл: Пътят на Изцерението

Пътят на Гуглата: Пътят на Смъртта

Серк: Пътят на Небето

Мийнас: Пътят на Сянката и Илюзията

Д’рисс: Пътят на Земята

Рюз: Пътят на Морето

Рашан: Пътят на Мрака

Мокра: Пътят на Ума

Телас: Пътят на Огъня

Драконовата колода

Върховен дом Живот:

Крал

Кралица (Кралица на Сънищата)

Защитник

Жрец

Херолд

Войник

Тъкач

Върховен дом Смърт:

Крал (Гугла)

Кралица

Рицар (някога Дасем Ълтър, сега Баудин)

Магове

Херолд

Войник

Вретенар

Зидар

Девица

Върховен дом Светлина:

Крал

Кралица

Защитник (Оссерик)

Жрец

Капитан

Войник

Шивачка

Строител

Дева

Върховен дом Мрак:

Крал

Кралица

Рицар (Аномандър Рейк)

Магове

Капитан

Войник

Тъкач

Зидар

Невяста

Върховен дом Сянка:

Крал (Сенкотрон/Амманас)

Кралица

Убиец (Въжето/Котильон)

Магове

Хрътка

Върховен дом Вериги:

Окования крал

Съпругата (Полиел?)

Похитителя (Каллор?)

Рицар (Тоблакай)

Седемте от Мъртвите огньове (Необвързаните)

Сакат

Прокажен

Шут

Необвързани:

Опонн

Обелиск (Бърн)

Корона

Скиптър

Глобус

Трон

Верига

Господар на Колодата (Гъноуз Паран)

Места в „Дом на Вериги“

Седемте града:

Ейрън: Свещен град

Балан: малко селце северно от Ейрън

Ерлитан: Свещен град на север от Рараку

Еругимон: могила на север от Рараку

Джаг Одан: Пустинните земи западно от Седемте града

Лато Ривий: град на запад от Рараку

Сарпачия: град на запад от Рараку

Река Талас: на запад от Рараку

Оазисът: Свещената пустиня Рараку

Лабиринтът на Вихъра

Бродът на р. Ватар: бойно поле на Кучешката верига

Ю’Гатан: първият провъзгласил се за Свещен град

Дженабакъз:

Кулверн: градче

Дженабарис: град

Плато Ледерон

Малибридж: градче

Малинско море

Малинтаис: град

Нинсано Моут: градче

Силвърлейк Танис: градче

Други:

Дрейф Авалий: остров на югозапад от континента Кюон Тали

Новородения: наводнен свят

Пролог

Границата на Новородения,

943-тият Ден на Издирването

1139 г. от Съня на Бърн

Телата — сиви, издути и пъпчасали — бяха осеяли крайбрежната ивица. Гниещата плът, струпана като плавеи от придошлата вода и бавно полюшвана от вълните на прилива, гъмжеше от черни десетокраки рачета. Дребните колкото монета твари едва-що бяха наченали своя стръвен набег над обилното пиршество, поднесено им от разкъсания лабиринт.

Морската шир се сливаше с ниско надвисналото небе. Калаено сиво — горе и долу, накъсано единствено от още по-тъмносивото на наносите и трийсет удара с греблото по-навътре — от жълтеникавите тонове на едва различимите горни етажи на наводнените сгради на някогашния град. Бурите бяха спрели, водите бяха притихнали сред отломките на един удавен свят.

Ниски трътлести същества бяха доскорошните му обитатели, с плоски лица, с дълга сплъстена светла коса. Светът им някога беше студен, ако се съдеше по дебело подплатените дрехи, с които бяха облечени. Но с разкъсването това се бе променило до гибелни размери. Въздухът бе станал зноен и влажен, а вече и задушлив от вонята на развала.

Морето се бе породило от река от друго селение. Огромна, широка и може би обхващаща цял континент пресноводна артерия, натежала от тинестия нанос на равнината, с тъмни глъбини, пълни с грамадни бодливи костури и големи колкото колело на фургон октоподи, с плитчини, гъмжащи от раци и плаващи месоядни растения. Реката се беше изливала като потоп върху тази огромна низина. Дни, после седмици, после — месеци наред.

Бурите, причинени от гибелния сблъсък на тропически въздушни течения с тукашния умерен климат, бяха тласкали напред този потоп под писъка на свирепите ветрове и с неумолимо надигащите се води идеха смъртоносни напасти, за да вземат душите на онези, които не бяха удавени.

Разломът, незнайно как, се бе затворил някъде предната нощ. Реката от другото селение се беше върнала в обичайното си русло.

„Крайбрежието“ отпред едва ли заслужаваше наименованието си, но нищо друго не идваше в ума на Трул Сенгар, докато го влачеха по границата на Новородения. Нищо повече от тиня, струпана на грамади срещу огромната стена, изпъваща се от хоризонт до хоризонт. Стената бе устояла на потопа, макар че водата вече се процеждаше от другата й страна.

Трупове от лявата му страна, вдясно — отвесна стръмнина, може би осем човешки боя, дебелината на върха на самата стена не беше повече от двайсет крачки. Това, че бе удържала цяло море, нашепваше за чародейство. Широките плоски камъни под нозете му бяха оцапани с кал, но тя вече съхнеше в горещината, по повърхността пробягваха сиви насекоми и отскачаха от пътя на Трул Сенгар и онези, които го бяха пленили.

На Трул все още му беше трудно да го възприеме. Та това бяха братята му, в края на краищата. Близките му. Лица, които бе познавал през целия си живот, лица, които бе виждал да се усмихват, да се смеят и лица — понякога — изпълнени със скръб като неговото. Стоял беше редом до тях през всичко, което бе ставало, в бляскави победи и терзаещи душата поражения.

„Братя?“

Вече нямаше усмивки. Нямаше смях. Лицата на мъжете, които го държаха, бяха студени. Замръзнали.

„Докъде стигнахме.“

Походът свърши. Няколко ръце натиснаха Трул Сенгар, безмилостни към раните и синините му. С някаква незнайна цел мъртвите вече обитатели на този свят бяха вградили по върха на каменната стена тежки железни халки. Здраво ги бяха вклинили в огромните каменни блокове. Халките се нижеха равномерно по дължината на стената, на интервали от по петнайсет крачки, докъдето стигаше погледът му.

Сега тези халки имаха ново предназначение.

Увиха вериги около тялото му, заковаха пранги на китките и глезените му. Стегнаха болезнено железния, покрит с шипове обръч на кръста му, промушиха веригите през железните халки по него, изпънаха ги и го приковаха за железния пръстен. Силом отвориха устата му, натикаха вътре желязната плочка и я затегнаха над езика му.

Последва Стриженето. Една кама вряза кръг на челото му, след това крив прорез разсече кръга, острието натисна дълбоко и се заби в костта. В раните натриха пепел. Грубо отрязаха дългия му перчем — потече кръв, — после намазаха с гъсто лепкаво мазило останалото от косата му, втриха го силно в темето. До няколко часа цялата му коса щеше да окапе и той щеше да остане съвсем плешив.

Стриженето бе абсолютно задължително — неотменим акт на отлъчване. Вече беше отлъчен. Престанал бе да съществува за братята си. Никой нямаше да го оплаче. Делата му щяха да се заличат от паметта заедно с името му. Майка му и баща му щяха да са създали едно дете по-малко. За неговия народ това бе най-жестокото наказание — много по-жестоко от смъртното.

И все пак Трул Сенгар не беше извършил никакво престъпление.

„Значи до това стигнахме.“

Стояха над него, може би чак сега осъзнали какво са извършили.

Един познат глас наруши тишината:

— Сега ще говорим за него. А след като си идем оттук, той ще престане да е наш брат.

— Сега ще говорим за него — в един глас казаха останалите; и някой добави:

— Той те предаде.

Първият глас беше хладен, затаил злорадството, но Трул Сенгар беше сигурен, че го чува.

— Казваш, че ме е предал.

— Предаде те, братко.

— Какво доказателство имаш?

— От собствения му език.

— Само ти ли твърдиш, че си чул изречената от него измяна?

— Не, и аз я чух, братко.

— И аз.

— И какво каза нашият брат на всички вас?

— Каза, че си откъснал кръвта си от нашата.

— Че вече служиш на таен господар.

— Че горделивостта ти ще донесе гибел на всички ни…

— На целия ни народ.

— Значи е говорил срещу мен.

— Да.

— Със собствения си език ме е обвинил в измяна към нашия народ.

— Обвини те.

— А изменил ли съм аз на нашия народ? Нека обсъдим това обвинение. Южните земи са в пламъци. Вражеските армии избягаха. Враговете вече стоят на колене пред нас и ни молят да станат наши роби. От нищо бе изкована империя. И силата ни продължава да крепне. Още и още. За да сме все по-силни, какво трябва да правим, братя мои?

— Трябва да издирваме.

— Да. И когато намерите това, което трябва да дирите?

— Да го доставяме. На теб, братко.

— Разбирате ли необходимостта от това?

— Разбираме я.

— Разбирате ли жертвата, която правя — за вас, за нашия народ, за бъдещето ни?

— Да.

— И въпреки това, докато издирвахте, този мъж, нашият доскорошен брат, говореше против мен.

— Да.

— И още по-лошо: говорил е в защита на новите врагове, които намерихме.

— Говореше. Нарече ги Чистия род и каза, че не бива да ги избиваме.

— Но ако те наистина бяха Чист род, тогава…

— Нямаше да изгинат толкова лесно.

— Точно така.

— Той те предаде, братко.

— Той предаде всички ни.

Последва тишина. „Ах, вече трябва да станат съучастници в твоето престъпление. И ето, че се колебаят.“

— Той предаде всички нас, нали, братя?

— Да. — Думата излезе от гърлата им грубо, едва изломотена — колеблив, неуверен хор.

Дълго време не проговори никой. След това — свирепо, с едва удържан гняв — прозвуча:

— Да, братя. И трябва ли да пренебрегнем тази опасност? Тази заплаха за измяна, тази отрова, тази напаст, целяща да всее раздор сред нас? Дали ще се разпространи? Ще се наложи ли отново да идваме тук? Бдителни трябва да бъдем, братя. Помежду си. Един спрямо друг. Ето, вече говорихме за него. И него вече го няма.

— Няма го.

— Никога не е съществувал.

— Никога не е съществувал.

— Да си вървим оттук тогава.

— Да. Да си вървим оттук.

Трул Сенгар се вслушваше в стъпките им по камъните. Заглъхнаха. Беше сам, неподвижен, виждаше само зацапания с кал камък покрай железния пръстен.

Морето подмяташе гнилите трупове по брега. Пълзяха раци. Водата бавно се процеждаше през хоросана, просмукваше циклопската стена с гласа на мърморещи призраци и се стичаше от другата страна.

Сред неговия народ съществуваше стара, отдавна известна истина, навярно единствената истина — че Природата се бори с един-единствен, вечен противник. С един враг. И че да разбереш това, означава да разбереш света. Всеки свят.

Природата има само един враг.

И той е неравновесието.

Стената бе удържала морето.

„И в това има два смисъла. Братя мои, не можете ли да съзрете истината в това? Два смисъла. Стената удържа морето.“

„Засега.“

Нищо нямаше да устои на този порой. Потопът тепърва започваше — нещо, което братята му не можеха да разберат. И може би никога нямаше да го разберат.

Удавянето бе обичайно за неговия народ. Удавянето не плашеше. И тъй, Трул Сенгар щеше да се удави. Скоро.

Но знаеше, че скоро всички ще дойдат при него. Целият му народ.

Брат му бе разрушил равновесието.

„Природата не ще го понесе.“

Първа книга

Ликове в скалата

Колкото по-бавна е реката, толкова по-червена тече.

Натийска поговорка

1.

Деца от черна къща избират сенчести пътеки.

Натийска поговорка

Кучето беше разкъсало жена, старец и дете, преди воините да успеят да нахлуят в изоставената пещ в края на селцето. Звярът никога досега не бе проявявал и най-малкия признак за вероломство. Пазил беше земите на Урид с яростно рвение заедно със събратята си в суровия им, но справедлив дълг. По тялото му нямаше рани, които можеше да са забрали и да са пуснали духа на лудостта в жилите му. Нито бе обладан от болестта, докарваща пяна на устата. Никой не бе оспорвал положението му в глутницата. Всъщност не съществуваше нищо, нищичко, което да обясни този внезапен обрат.

Воините го приковаха с копията си към извитата задна стена на глинената пещ. Замушкаха озъбения, виещ от болка звяр, докато не издъхна. Когато издърпаха копията си, видяха изпохапаните им, хлъзгави от слюнка и кръв дръжки; видяха и че железните върхове са също нахапани — и като че ли полустопени.

Знаеха, че лудостта може да остане скрита, дълбоко под повърхността, недоловима жилка, способна да вгорчи кръвта. Шаманите огледаха трите жертви; двете вече бяха издъхнали от раните си, но детето все още бе вкопчено в живота.

В тържествена процесия бащата на момченцето го отнесе до Ликовете в Скалата, положи го в дъбравата пред Седемте богове на Теблор и го остави там.

Скоро след това момчето умря. Само в болката си, пред суровите ликове, всечени в отвесната скала.

Тази орис не бе неочаквана. Детето в края на краищата бе твърде малко, за да се моли.

Всичко това се случи преди столетия, разбира се.

Много преди Седемте богове да отворят очи.

Годината на Уругал Втъкания

1159 г. от Съня на Бърн

Бяха величави сказания. Обгърнати от пламъци ферми, деца, влачени зад конете цели левги. Трофеите от него ден, преди толкова време, висяха по ниските стени на дългата къща на баща му. Почернели скалпове, трошливи, крехки на вид детски челюсти. Странни късове от облекло, ушито от непозната тъкан, осаждени и опърпани. Ушички, наковани по всяка дървена колона чак до сламения покрив.

Доказателство, че Силвърлейк[2] беше истинско, че наистина съществуваше отвъд гористите планини, долу през скритите проходи, на седмица — може би две — път от земите на клана Урид. Сам по себе си пътят бе тежък, прекосяваше територията на клановете Сунид и Ратид. Пътуване, което само по себе си бе достойно за легендарно сказание. Безшумното и невидимо придвижване през вражеските станове, разхвърлянето на камъните в огнищата, за да се нанесе най-жестока обида, избягването на преследвачи и ловци ден и нощ, докато се стигне до граничните земи, а щом и те се прекосят — непозната гледка с чуждата земя и несънуваните й богатства.

Карса Орлонг живееше и дишаше с разказите на дядо си. Стояха като легион, свирепи и настръхнали пред бледото, пусто наследство на Сънъг — сина на Палк и бащата на Карса. Сънъг, който нищо не беше направил в живота си, който бе гледал своите коне в долината си и никога не беше стъпвал във вражески земи. Сънъг — най-големият позор за своя баща и за своя син.

Вярно, Сънъг неведнъж беше бранил конете от набезите на други кланове. И добре ги беше бранил, с достойна за възхита ярост и с удивително умение. Но това трябваше да се очаква от мъже с уридска кръв. Уругал Втъкания беше Лицето на клана в Скалата, а Уругал бе един от най-свирепите от седемте бога. Другите кланове имаха основания да се боят от уридите.

Сънъг не бе по-малко опитен и в обучението на сина си в Бойните танци. Карса боравеше с меча от кръвнодръв много по-умело от всеки друг на годините си. Смятаха го за един от най-добрите воини от клана. Макар уридите да презираха лъка, бяха изключителни с копие и атлатъл, с назъбения диск и черното въже, а Сънъг бе обучил сина си да използва умело и тези оръжия.

И все пак това обучение можеше да се очаква от всеки баща в клана Урид. Карса не можеше да намери основание за гордост в такива неща. Бойните танци бяха само подготовка в края на краищата. Славата бе във всичко след това — в двубоите, в набезите, в жестоките и непрестанни кръвни вражди.

Не, Карса нямаше да направи това, което бе направил баща му. Щеше да тръгне по пътя на своя дядо. Ревностно. Твърде много от славата на клана се основаваше само на миналото. Твърде самодоволни бяха станали уридите с положението си сред племето Теблор. Палк неведнъж беше мърморил под нос тази горчива истина в нощите, когато костите му стенеха от стари рани и когато позорът, наречен „негов син“, пареше още по-дълбоко.

„Връщане към старите дни. И аз, Карса Орлонг, ще водя. Делъм Торд е с мен. Байрот Гилд също. Всичко в първата година на белезите ни. Броили сме победи. Клали сме врагове. Крали сме коне. Размествали сме камъните в огнищата на Келид и Бурид.“

„А сега, с новата луна и в годината на твоето именуване, Уругал, ще втъчем своя път към Силвърлейк. За да избием живеещите там деца.“

Остана на колене насред поляната, със сведена глава под Ликовете в Скалата. Съзнаваше, че ликът на Уругал, всечен високо горе, не отстъпва в свирепата си ярост на собствената му страст. Знаеше, че другите богове, затулили със своите кланове ’Сибалле, все още Ненамерената, го гледат отгоре със злобна страст и омраза. Никое от чедата им, в края на краищата, все още не бе коленичило пред тях, за да изрече толкова дръзки клетви.

Самоувереност терзаеше всички кланове на Теблор. Светът оттатък планините досега не беше дръзвал да посяга на тяхното, не беше си и помислял да го прави от десетилетия. Никакви чужденци не смееха да стъпят в земите на Теблор. Нито пък самите теблори бяха дръзвали да надничат отвъд граничните земи с черна алчност, както бяха правили често преди поколения. Последният мъж, който бе предвождал набег в чужда територия, беше дядо му. До бреговете на Силвърлейк бе ходил той, където фермите били изникнали от земята като изгнили гъби и деца щъкали по нея като мишлета. Две ферми имало тогава, с по няколко пристройки. Сега щяха да са повече, вярваше Карса. Три, че и четири дори. Дори денят на заколение, донесен от Палк, щеше да избледнее пред това, което щяха да направят Карса, Делъм и Байрот.

„В това ти се кълна, прескъпи Уругал. Ще ти поднеса пир от трофеи, каквито никога досега не са очерняли земята на тази поляна. Достатъчно навярно, за да те освободят от самия камък, тъй че отново да можеш да крачиш сред нас, носител на смърт на всички наши врагове.“

„Аз, Карса Орлонг, внукът на Палк Орлонг, така се заклевам. И ако се усъмниш в клетвата ми, Уругал, знай, че ще тръгнем още тази нощ. Пътуването започва със залеза на това слънце. И както дневното слънце ражда слънцето на следващия ден, тъй ще се взира то отгоре в тримата воини на клана Урид, тръгнали през проходите надолу към незнайните земи. И Силвърлейк, след повече от четири века, отново ще тръпне пред идещите воини на Теблор.“

Карса бавно вдигна глава. Погледът му обходи очуканата скална стена и спря на суровото, зверско лице на Уругал — там, сред неговите родственици. Тъмните ями на очите сякаш се втренчиха в него и на Карса му се стори, че вижда в тях алчно задоволство. Всъщност беше убеден в това и щеше да го опише като чиста истина пред Делъм и Байрот. И пред Дейлис, та дано да изречеше благословията си: той така копнееше за нейната благословия, за хладните й слова… „Аз, Дейлис, все още не намерила името на своето семейство, те благославям, Карса Орлонг, в твоя злокобен набег. Дано избиеш безброй деца. Дано заситят сънищата ти техните писъци. Кръвта им дано усили жаждата ти за още. Пламъци дано обсебят пътя на твоя живот. Дано се завърнеш при мен с хиляди смърти, натежали на душата ти, та да ме вземеш за своя съпруга.“

Наистина можеше да го благослови така. В пръв, но неоспорим израз на интереса си към него. Не към Байрот — с Байрот тя само си играеше, като всяка още неомъжена жена, само за забавление. Неизваден от канията си оставаше нейният Нож на нощта, разбира се. Липсваше му студената целеустременост на Байрот — слабост, която можеше и да отрича, но истината беше наяве — не можеше да води той, можеше само да следва. А Дейлис нямаше да се задоволи с това.

Не. Негова щеше да е тя, на Карса, щом той се върнеше. Върхът щеше да е тя на неговия триумф след набега над Силвърлейк. За него и само за него щеше да извади Дейлис от канията своя Нож на нощта.

„Дано избиеш безброй деца. Пламъци дано обсебят пътя на твоя живот.“

Карса се надигна. Не шумолеше вятър в листата на брезите около поляната. Тежък беше въздухът — въздух от низината, изкатерил се нагоре по хребетите по дирята на газещото по небето слънце, и сега, с гаснещата светлина, беше заседнал в поляната пред Ликовете в Скалата. Като дихание на боговете, което скоро щеше да се просмуче в гнилата пръст.

Капка съмнение нямаше в ума на Карса, че Уругал е тук, по-близо от всякога зад каменната кожа на лицето си. Привлечен от клетвата на Карса. От обета му за връщане към слава. Като него бяха надвиснали и другите богове. Бероук Тихия глас, Калб Безмълвния ловец, Теник Разбития, Халад Изтезателя, Имрот Жестокия и ’Сибалле Ненамерената — всички се бяха пробудили, жадни за кръв.

„А аз едва-що тръгвам по този път. Едва-що съм стигнал до осемнадесетата година на своя живот, най-сетне истински воин. Слушал съм прадревните слова за Единствения, за онзи, който ще обедини Теблор, който ще стегне клановете в едно, ще ги поведе към низините и тъй ще започне Войната на народа. Шепотът на тези слова, проглас на обещание е той. И мой е този глас.“

Невидими птици възвестиха падането на здрача. Време беше за тръгване. Делъм и Байрот го чакаха в селото. И Дейлис — смълчана, но вярна на думите, които щеше да изрече пред него.

„Байрот ще побеснее.“

Топлият въздух над полянката се задържа дълго след като Карса Орлонг си тръгна. Меката блатиста почва бавно заличаваше отпечатъците от коленете му и стъпките на мокасините му, а пурпурният блясък на гаснещото слънце все така рисуваше грубите лица на боговете, докато сенките изпълваха долината.

От земята се надигнаха седем фигури, с набръчкана мръснокафява кожа върху сгърчени мускули и тежки кости, с червени като охра коси, от които капеше тинеста черна вода. На някои липсваха крайници, други стояха на осакатени крака. Една беше без долна челюст, лявата скула и челото на друга бяха премазани. И седемте до една бяха осакатени. Уродливи.

Някъде в скалата имаше запечатана пещера, тяхна гробница от векове и за векове — краткотраен затвор, както се оказа. Никой не бе очаквал възкресението им. Бяха толкова осакатени, че не можеха да вървят повече с ближните си, и затова, по обичая на тяхната раса, ги бяха изоставили. Присъдата за поражение бе да те изоставят вечно неподвижен. При доблестно поражение съхранилите съзнание техни останки щяха да се положат под открито небе, с очи към околния свят, та дано намерят покой в съзерцание на отминаващите еони. Ала за тези седмина поражението не беше доблестно. И затова тъмнината на гробницата бе тяхната присъда. Капка горчивина не бяха изпитали от това.

Черният дар дойде по-късно, неканен в неосветения им затвор. А с него — и възможност.

Искаше се само да нарушат една клетва и да се врекат във вярност другиму. Отплатата: прерождение, свобода.

Родът им беше белязал мястото на техния гроб с всечени в скалата лица, всяко — подобие на един от седмината, със слепи, безизразни очи, взрени в зла насмешка в околността. Изрекли бяха имената им, за да завършат ритуала на обвързването, имена, задържали се тук със сила, достатъчна да изкриви умовете на шаманите на народа, намерил убежище в тези планини и на платото с древното име Ледерон.

Здрачът се сгъстяваше. Седмината стояха смълчани и неподвижни. Шестима чакаха един да заговори, ала този един не бързаше. Свободата, макар и ограничена в тази поляна, си беше чисто ликуване и той още не можеше да се отърве от това чувство. Още малко и тази свобода щеше да се изтръгне от последните си окови — от всечените в скалата очни кухини. Службата на новия господар бе обещание за път, цял свят за преоткриване и гибел на безчетни души.

Уруал, чието име значеше Мъхната кост, познат на племето Теблор като Уругал, най-сетне проговори:

— Ще ни стигне.

Син’б’алле — Лишей за мъх — ’Сибалле Ненамерената — не скри съмнението си.

— Твърде много упование влагаш в тези пропаднали Теблор. Ха, Теблор! Та те не знаят нищо. Дори истинското си име.

— Радвай се, че не го знаят — изръмжа Бе’рок хрипливо през смазаното си гърло. С изкривен врат и глава, килната на една страна, трябваше да извърне цялото си тяло, за да се взре в скалата. — Все едно, Син’б’алле, ти си имаш своите деца, и те са носителите на истината. За другите — забравената история най-добре да си остане забравена, за нашите цели. Невежеството им е най-голямото ни оръжие.

— Сух ясен казва истината — заяви Уруал. — Ако съзнаваха наследството си, едва ли щяхме да можем така да изопачим вярата им.

Син’б’алле сви пренебрежително рамене.

— Онзи, Палк, също… стигаше. Според теб, Уруал. Достоен да поведе децата ми. Така изглеждаше. Но се провали.

— Наша грешка, не негова — изръмжа Харан’Алле. — Нетърпеливи бяхме, твърде самоуверени. Разтрогването на Клетвата отне много от силата ни…

— Но какво е дал от себе си новият ни господар, Летен рог? — настоя Тек Ист. — Струйка само. Нищо повече.

— А ти какво очакваш? — попита кротко Уруал. — Той се съвзема от изпитанията си, както ние от своите.

Гласът на Имрот бе мек като коприна:

— Значи, Мъхната кост, ти си убеден, че този внук на Палк ще извае пътя ни към свободата?

— Да.

— А ако бъдем разочаровани отново?

— Тогава започваме пак. Детето на Байрот е в утробата на Дейлис.

— Още един век чакане! — изсъска Имрот. — Проклети да са тези дълговечни Теблор!

— Нищо не е един век…

— Нищо е, но и всичко, Мъхната кост! Знаеш много добре какво имам предвид.

Уруал я изгледа. С основание я наричаха Зъбат скелет. Спомни си наклонностите й като соултейкън, алчния й глад, който ги беше довел до поражението преди толкова време.

— Годината на името ми се върна — рече той. — Между всички нас, кой е водил клан на Теблор най-далече по нашия път, като мен? Ти ли, Зъбат скелет? Лишей за мъх? Крак — копие?

Никой не проговори.

Сух ясен се изсмя тихо.

— Смълчали сме се като Червен мъх. Пътят ще се отвори. Така обеща новият ни господар. Силата му крепне. Избраният от Уруал воин вече има десетки души в обучението си на убиец. Души на Теблор, при това. Спомнете си също, че Палк беше сам. А Карса ще разполага с двама силни воини. И да умре, все ще остане или Байрот, или Делъм.

— Байрот е твърде умен — озъби се Имрот. — Метнал се е на сина на Палк, чичо си. И по-лошо: егоист е. Преструва се, че следва Карса, но ръката му винаги е зад гърба му.

— А моята — зад неговия — измърмори Уруал. — Нощта вече ни загръща. Трябва да се върнем в гробницата си. — Древният воин се обърна. — Зъбат скелет, стой близо до детето в утробата на Дейлис.

— Тя вече се храни от гръдта ми — увери го Имрот.

— Детето е момиче?

— Само в плът. Това, което създавам в него, нито е момиче, нито дете.

— Добре.

Щом първите звезди примигаха високо в небето, седемте фигури се върнаха в земята. Пробудените звезди надникнаха надолу и видяха поляна, необитавана от богове. Поляна, където никога не бяха обитавали богове.

Селото беше разположено на каменистия бряг на Лейдърий — буйна планинска река с хапливо студена вода, прорязала долина през иглолистната гора по пътя си към далечното море. Къщите бяха с каменни основи и стени от грубо издялани трупи от кедър, с тъмни, изгърбени, обрасли с мъх покриви. Покрай брега се издигаха решетъчни дървени рамки, отрупани с нанизи окачена за сушене риба. Отвъд дървесния пояс имаше сечища за паша на конете.

Между дърветата просветваха смътните пламъци на огньовете.

Карса се приближи до бащината си къща — мина покрай конете, застанали кротко насред поляната. Единствената заплаха за тях беше от нападателите на други кланове, защото бяха огромни и добре обучени и планинските вълци отдавна се бяха научили да ги отбягват. От време на време по някой мечок с ръждива козина дръзваше да слезе дотук от планинската си бърлога, но това обикновено съвпадаше с пасажите на сьомгата и мечките не държаха много да предизвикват нито конете, нито селските псета или безстрашните воини.

Сънъг тимареше Хавок, любимия си кон. Карса отдалече усети буйния нрав на животното, макар да не можеше да види в тъмното нещо повече от черна грамада.

— Червено око още си обикаля развързан — изръмжа той. — Нищо ли няма да направиш за сина си?

Баща му продължи да вчесва Хавок.

— Червено око е много млад за такова пътуване, казах ти вече…

— Но си е мой и ще яздя него.

— Не. Липсва му независимост и все още не е препускал с конете на Байрот и Делъм. Ще забиеш трън в жилите му.

— И какво, пеш ли да вървя?

— Давам ти Хавок, сине. Пораздвижих го тази вечер. Готов е за езда.

Карса си замълча. Беше смутен не на шега. Обърна се и тръгна към къщата. Баща му бе окачил пътната му торба на гредата до прага, да не се намокри. Мечът му от кръвно дърво висеше от сбруята до нея, току-що смазан, с бойния полумесец на Урид, прясно изрисуван върху широкото острие. Карса смъкна оръжието, намести го на гърба си и дългата, увита с кожа дръжка, предназначена за двете ръце, щръкна над лявото му рамо. Торбата щеше да е на раменете на Хавок, стегната за ремъка на стремената.

Конските такъми на Теблор не включваха седло за ездача: воинът яздеше на голия гръб на коня, стремената бяха високо и напред. Сред трофеите от равнинните хора се срещаха седла и щом се поставеха на гърбовете на по-дребните коне от низините, показваха ясно, че тежестта при тях е изместена назад. Но при истинския боен кон задницата трябваше да е свободна от допълнителна тежест, за да осигури бързина на ритниците. Нещо повече, воинът на всяка цена трябваше да брани шията и главата на коня си — с меча и ако се наложи, с бронираните си подлакътници.

След малко Карса се върна при баща си и Хавок.

— Байрот и Делъм те чакат при брода — каза Сънъг.

— А Дейлис?

Не виждаше лицето на баща си, но чу бездушния му глас:

— Дейлис изрече благословията си към Байрот, след като тръгнахте за Ликовете в Скалата.

— Благословила е Байрот!

— Да.

— Изглежда, съм я преценил погрешно — каза Карса; мъчеше се да надвие странния укор, стегнал изведнъж гърлото му.

— Е, нали е жена.

— А ти, татко? Ти ще ми дадеш ли благословията си?

Сънъг подаде юздата на сина си и се обърна.

— Палк вече го е направил. Задоволи се с това.

— Палк не ми е баща!

Сънъг помълча в тъмното, сякаш премисляше. После отрони:

— Да, не ти е баща.

— Тогава ще ме благословиш ли?

— В какво и за какво искаш да те благословя, сине? В Седемте богове, които са лъжа? За слава, която е празна дума? Че ще съм доволен от това, че ще избиеш деца? Трофеите ли да благословя, които ще навържеш за колана си? Баща ми, Палк, иска да излъска до блясък младостта си, защото е стар. Какви бяха словата му за благослов, Карса? Да надминеш подвизите му ли? Едва ли. Прецени грижливо думите му. Очаквам да разбереш, че са служили повече нему, отколкото на теб.

— „Палк, Откривателят на Пътя който ще следваш, благославя пътуването ти.“ Това бяха думите му.

Сънъг помълча. Когато проговори, синът му успя долови в гласа му мрачната усмивка, макар да не можеше да я види.

— Точно както казах.

— Мама щеше да ме благослови — сопна се Карса.

— Както е длъжна всяка майка. Ала на сърцето й щеше да тежи. Така че тръгвай, сине. Спътниците ти те чакат.

Карса се озъби и се метна на широкия гръб на коня. Хавок завъртя глава и изпръхтя. Сънъг проговори от тъмното:

— Не обича да носи гняв. Успокой се, сине.

— Каква полза от боен кон, който се бои от гнева? Ще трябва да се научи да го носи.

Карса изпъна крак назад, плесна с юздата и плавно обърна коня. Още един плясък с юздата и конят се понесе по пътеката.

По пътя към селото бяха набити четири кръвни кола — бележеха местата, където бяха принесени в жертва родственици на Карса. За разлика от другите, Сънъг беше оставил покритите с резба колове без украса: стигнал бе само дотам да вреже в дървото глифовете, назоваващи тримата му синове и дъщерята, принесени на Ликовете в Скалата, и да плисне в подножието им детска кръв, бързо измита от първия дъжд. Вместо да увие плитките им на върха на високия един човешки бой кол, около увенчаните с пера и вързани с червата им шапки, само диви лози се бяха увили около изсъхналото вече чворесто дърво, а затъпеният връх беше зацапан с птичи курешки.

Карса знаеше, че паметта на близките му заслужава повече, и бе решен да съхрани имената им близо до устните си в мига на всяка атака, та да може да избива с техните викове, крещящи пронизително във въздуха. Гласът му щеше да е техният глас, щом дойдеше този миг. Твърде дълго бяха търпели пренебрежението на баща си.

Пътят се разшири, обкръжен от стари пънове и ниска хвойна. Напред през сивия дим проблясваха мъртвешки пламъците на огньовете сред тъмните тромави конични къщи. Край един от огньовете чакаха двама конници. До тях, загърната в кожи, стоеше жена. „Дейлис. Благословила е Байрот Гилд, а сега идва да види как си отива.“

Карса подкара нагоре в лек тръс. Той беше водачът и щеше да го покаже ясно, от самото начало. Байрот и Делъм чакаха него, в края на краищата, а кой от тримата бе отишъл при Ликовете в Скалата? Дейлис беше благословила следовник. Нима той, Карса, се беше държал твърде отчуждено? Какво пък, това беше бремето на предводителите. Трябваше да го е разбрала.

Спря мълчаливо коня си пред тях.

Байрот беше едър и широкоплещест, макар и не толкова висок като Карса и Делъм. Приличаше на мечок, отдавна го беше разбрал и това му вдъхваше самоувереност. Сега разкърши рамене, като да ги отпусне преди тръгване, и избоботи:

— Дръзко начало, братко, с тази кражба на бащиния ти кон.

— Не съм го откраднал, Байрот. Сънъг ми даде и Хавок, и благословията си.

— Нощ на чудеса ще да е тази. Дали и Уругал не е слязъл от скалата да те целуне по челото, Карса Орлонг?

Дейлис изсумтя.

„Да беше стъпил на тленната земя, щеше да завари пред себе си само един от нас тримата.“ Карса не отвърна нищо на язвителната шега на Байрот. Очите му бавно се извърнаха към Дейлис.

— Благословила си Байрот?

Тя сви пренебрежително рамене.

— Загубила си кураж. Колко жалко.

Очите й блеснаха от гняв. Усмихнат, той се обърна отново към Байрот и Делъм.

— Звездите въртят колелото. Да тръгваме.

Но Байрот пренебрегна думите му и вместо да изрече ритуалния отговор, изръмжа:

— Лош избор — да отприщваш върху нея наранената си гордост. Дейлис ще бъде моя жена, щом се върнем. Да удариш нея е все едно да удариш мен.

Гласът на Карса беше тих и невъзмутим:

— Удрям когото поискам, Байрот. Разколебаният кураж може да плъзне като болест. Нейната благословия не е ли заседнала в теб като проклятие? Аз съм главатар. Каня те да ме предизвикаш сега, преди да сме напуснали нашия дом.

Байрот отпусна рамене, бавно се наведе над врата на коня си и процеди през зъби:

— Не разколебан кураж сдържа десницата ми, Карса Орлонг…

— Радвам се да го чуя. Звездите въртят колелото. Да тръгваме.

Навъсен, че са го прекъснали, Байрот отвори уста да отвърне рязко, но спря. Усмихна се и се отпусна отново. Погледна Дейлис, кимна й, сякаш да потвърди някаква тайна, и промълви монотонно:

— Звездите въртят колелото. Поведи ни, главатарю, към слава.

Делъм, който мълчаливо и безизразно бе гледал всичко това, се отзова като ехо:

— Поведи ни, главатарю, към слава.

Тримата воини бавно поеха през селото, Карса яздеше отпред. Стареите на племето се бяха произнесли против това пътуване, тъй че никой не беше излязъл да види тръгването им. Все пак Карса знаеше, че всички ще чуят стъпките на конете им, знаеше, че един ден ще съжалят, че не са били свидетели на нищо повече освен на тежкия, приглушен тътен на копитата. И все пак съжаляваше горчиво, че единственият свидетел е Дейлис. Палк дори не беше излязъл.

„И все пак чувствам, че ни наблюдават. Седмината може би. Уругал, извисил се до звездите, яхнал вихрушката на колелото, сега се взира надолу към нас. Чуй ме, Уругал! Аз, Карса Орлонг, в твое име ще избия хиляда деца! Хиляда души ще положа в нозете ти!“

Някъде наблизо простена псе в неспокойния си сън. Ала не се събуди.

На северната страна на долината, над селото, в самия край на леса стояха двадесет и трима мълчаливи свидетели на тръгването на Карса Орлонг, Байрот Гилд и Делъм Торд. Призрачни, в мрака между широколистните дървета, изчакаха неподвижни дълго след като тримата воини се скриха от поглед по пътя на изток.

Родени уриди. Принесени в жертва от уриди, всички те бяха братя и сестри на Карса, на Байрот и на Делъм. В четвъртия месец на живота им всеки от тях бе отдаден на Ликовете в Скалата, положени бяха от майките си в поляната по залез-слънце. Поднесени бяха в прегръдката на Седмината и бяха изчезнали преди изгрев-слънце. Дадени, всички до един, на нова майка.

Деца на ’Сибалле, оттогава и досега. ’Сибалле Ненамерената, самотната богиня, единствената между Седмината без свое племе. И си го беше създала — тайно племе, извлечено от другите шест. Научила ги бе на кръвните връзки на всеки, та да ги свърже с непожертваните братя и сестри. Научила ги бе също така на особеното им предназначение. На съдбата, която щеше да е само тяхна и ничия друга.

Нарекла ги бе своите Намерени и това бе името, с което се знаеха, името на тайното им племе. Обитаваха невидими сред ближните си и никой между шестте племена не си представяше дори съществуването им. Знаеха, че някои може би го подозират, но нищо друго нямаха, освен подозрения. Хора като Сънъг, бащата на Карса, които се отнасяха към кръвните колове с безразличие, ако не и с презрение. Такива хора обикновено не представляваха сериозна заплаха, макар че понякога, пред лицето на по-голям риск, се налагаха крайни мерки. Както с майката на Карса.

Двадесет и тримата Намерени, станали свидетели на началото на пътя на воините, бяха братята и сестрите на Карса, Байрот и Делъм, но им бяха и чужди също така. Макар че в момента тази подробност като че ли не беше важна.

— Един ще го стори — рече най-големият брат на Байрот.

Близначката на Делъм сви рамене:

— Значи ще сме тук, щом този един се завърне.

— Тук ще сме.

Още една черта, обща за всички Намерени. ’Сибалле беше белязала децата с дивашки белег, откъсната плът на лявата скула — от слепоочието до брадичката — на всяко лице и с този недъг способността да изразяват чувства бе намаляла рязко. Левите им страни се бяха сковали в извърната надолу гримаса, като в израз на вечно отчаяние. И по някакъв странен начин физическото дамгосване бе лишило и гласовете им от чувства — а може би беззвучният глас на самата ’Сибалле бе повлиял неотразимо.

Лишени от чувства, думите за надежда винаги прокънтяваха фалшиво в собствените им уши. Дотолкова, че този, който ги изрече, да замълчи.

Един ще го стори.

Може би.

Сънъг бъркаше яхнията на огнището. Вратата зад него се отвори. Тихо хриптене, тътрещи се крака, почукването на тояжката на прага. И дрезгавият, обвиняващ въпрос:

— Благослови ли сина си?

— Дадох му Хавок, тате.

Незнайно как Палк успя да запълни едничката дума едновременно с презрение, с отврат и подозрение:

— Защо?

Сънъг не се обърна, заслушан в мъчителното тътрене на баща си до стола най-близо до огнището.

— Хавок си заслужава една последна битка. Битка, която аз не мога да му дам. Затуй.

— Тъй. Точно както си мислех. — Палк бавно се отпусна на стола и изпъшка. — За коня ти е било, не заради сина ти.

— Гладен ли си? — попита Сънъг.

— Няма да ти откажа щедрия жест.

Сънъг се усмихна горчиво, пресегна се, взе втора паница и я постави до своята.

— Планина е готов да събори, само и само да те размърда от сламата — изръмжа Палк.

— Това, което върши, не е зарад мен, тате. За тебе е.

— Според него само най-жестоката възможна слава може да постигне нужното — да заличи позора, който си ти, Сънъг. Ти си пълзящият храст между двете високи дървета, дете на едното и господар на другото. Затуй се пресегна той към мен, пресегна се… не те ли гложди, не те ли е яд там, в сянката между Карса и мен? Изборът винаги е бил твой. Лошо.

Сънъг напълни двете паници и се надигна да подаде едната на баща си.

— Белегът по стара рана не боли.

— Да не изпитваш болка не е добродетел.

Сънъг се усмихна и седна на другия стол.

— Разкажи ми, тате. Като някога. В онези дни след твоя триумф. Пак ми разкажи за децата, които си избил. За жените, които си посякъл. За опожарените домове ми разкажи, за рева на добитък и овце, заклещени в пламъците. Ще ми се отново да видя пожарите, пламнали в очите ти. Разбъркай пепелищата, тате.

— Когато заговориш за онези дни, сине, чувам само оная проклета жена.

— Яж, тате, че да не оскърбиш мен и дома ми.

— Ща.

— Винаги си бил грижлив гост.

— Тъй е.

Двамата млъкнаха и започнаха да ядат. После Сънъг остави паницата си на пода, стана, взе паницата на Палк и я хвърли в огъня.

Баща му се облещи. Сънъг го изгледа отгоре.

— Никой от двама ни не ще доживее завръщането на Карса. Мостът между теб и мен вече е скъсан. Ела още веднъж до вратата ми, тате, и ще те убия.

Хвана запенения старик с две ръце, надигна го, повлече го към вратата и го изхвърли навън. След него — и тояжката му.

Яздеха по стария път, виещ се покрай гръбнака на планините. Тук-там стари свлачища прекъсваха пътя, повлекли със себе си ели и кедри, и храсти и ниски дървета бяха пуснали корен по сипеите, което затрудняваше минаването. На два дни и три нощи пред тях бяха земите на Ратид, а от всички останали племена на Теблор тъкмо с ратидите най-много враждуваше племето Урид. Набези и жестоки убийства от векове бяха заплели двете племена в кълбо на омраза и злост.

Ала Карса не мислеше да премине невидимо през земите на Ратид. Пътека от кръв смяташе да изсече, през истински и въображаеми обиди с отмъстителен меч, та да струпа с това още десетки и десетки души на Теблор на името си. Знаеше много добре, че двамата воини, които яздеха зад него, вярват, че пътят им напред ще е с промъкване и скришом. Бяха само трима в края на краищата.

„Но Уругал е с нас, а точно сега е неговият сезон. И ние ще се прославим, в негово име и в кръв. Ще разбудим и ще стъпчем осите в собственото им гнездо и ратидите ще научат, и ще се боят от името на Карса Орлонг. И сунидите, като им дойде редът.“

Бойните коне стъпваха предпазливо по рехавия сипей на скорошното свлачище. Много сняг бе навалял предната зима, много повече, отколкото помнеше Карса през целия си живот. Много преди Ликовете в Скалата да се пробудят, за да възвестят на стареите, в сънища и в транс, че са надвили старите духове на Теблор и вече им се дължи преклонение; много преди отнемането на вражески души да се превърне в най-висшето стремление за Теблор, духовете, властвали над земята и нейния народ, бяха кости от скала, плът от земя, коса и кожа от лес и долчинки, а дъхът им бе вятърът на всеки сезон. Зимата идваше и си отиваше със страховити бури високо в планините, в свирепия напън на духовете в тяхната вечна взаимна война. Лято и зима бяха като едно: неподвижни и сухи. Но в лятото се долавяше умора, а в зимата — леден, крехък покой. Та затова Теблор гледаха на лятото със съчувствие към изтощените от битки духове, а зимите презираха заради слабостта на воините, защото каква полза имаше в илюзията за мир?

По-малко от двайсетина дни оставаха от този сезон — пролетта. Високопланинските бури затихваха — по честота, както и по ярост. Макар Ликовете в Скалата отдавна да бяха унищожили старите духове и като че ли бяха безразлични към прехода на сезоните, тайно в душата си Карса гледаше на себе си и на своите спътници като на предвестници на една последна буря. Мечовете им от кръвно дърво щяха да прокънтят сред нищо неподозиращите Ратид и Сунид с ехото на древен гняв.

Минаха свлачището. Пътят лъкатушеше надолу към долина, открита за яркото следобедно слънце.

— Добре ще е да вдигнем бивак, главатарю. Конете трябва да отдъхнат — обади се Байрот зад Карса.

— Твоят кон може би има нужда от отдих, Байрот — отвърна Карса. — Твърде много нощни пирове тежат на кокалите ти. Вярвам, че това пътуване отново ще те направи воин. Твърде много слама познава гърбът ти напоследък. — „И Дейлис, когато те яха.“

Байрот се засмя, но не отвърна нищо. Делъм подвикна:

— И моят кон има нужда от отдих, главатарю. Поляната отпред е добра за бивак. Тук се въдят зайци и ми се ще да наглася клопките.

Карса сви рамене.

— Две вериги на шията ми значи. Бойните викове на стомасите ви ме оглушиха. Тъй да бъде. Спираме на бивак.

Огън не можеше да има, тъй че изядоха зайците, хванати от Делъм, сурови. Някога такова ядене щеше да е рисковано, защото зайците често носеха болести, които можеше да се убият само с печене, и повечето от тях бяха фатални за Теблор. Но с идването на Ликовете в Скалата болестите сред племената Теблор бяха изчезнали. Вярно, все още ги измъчваше лудост, ала това нямаше нищо общо с изяденото или изпитото. Понякога, обясняваха стареите, бремето, наложено от Седмината над човек, се оказвало твърде тежко. Умът трябваше да е силен, а силата се коренеше във вярата. За слабия човек, за този, който познава съмнението, правилата и ритуалите можеше да се превърнат в клетка, а затворът водеше до лудост.

Насядаха около малката яма, изровена от Делъм за заешките кости, и не си казаха почти нищо, докато ядяха. Небето бавно губеше цвета си, звездите подхващаха своето колело. В сгъстяващия се сумрак Карса слушаше как Байрот осмуква заешкия череп. Винаги свършваше последен, защото не оставяше нищо и щеше и на другия ден още да дъвче маста под кожата. Най-сетне Байрот хвърли в дупката празния череп, отпусна се доволен и облиза пръстите си.

— Мислех си напоследък за пътя, който ни чака — подхвана Делъм. — През земите на Ратид и на Сунид. Не бива да вървим по пътеки, които ще ни открояват на хоризонта, даже и на голите скали. Значи трябва да избираме по-ниските. Но пък те ще ни водят много близо до биваците им. Мисля, че трябва да пътуваме нощем.

— Още по-добре — каза Байрот. — Ще правим удари. Ще им обръщаме камъните на огнищата и ще им крадем перата. Може пък и някои заспали воини да ни дадат душите си.

— Крием ли се денем, малко дим ще виждаме, който да ни покаже къде са биваците — каза Карса. — Нощем се вдига вятър и няма да ни помогне да им намерим огнищата. Ратидите и сунидите не са глупци. Няма да тъкмят огньове под навеси или до скали — няма да видим желаните светлини, отразени в камъка. А и конете виждат по-добре и стъпват по-сигурно денем. Ще яздим денем.

За миг Байрот и Делъм не отвърнаха нищо. После Байрот се окашля.

— Така ще се намерим във война, Карса.

— Ще бъдем като стрела на ланиди в полета й през леса, ще сменяме посоката с всяка клонка, клон или ствол. Ще сбираме души като яростна буря, Байрот. Война, казваш? Да. Боиш ли се от война, Байрот Гилд?

— Само трима сме, главатарю — каза Делъм.

— Да. Но ние сме Карса Орлонг, Байрот Гилд и Делъм Торд. Сражавал съм се срещу двайсет и четирима воини и ги избих всичките. В танца с меча нямам равен — ще го отречеш ли? Дори стареите са го казвали с благоговение. И ти, Делъм, виждам осемнайсет езика, окачени на връвта на бедрото ти. Можеш да хванеш дирята на призрак и да чуеш търкалянето на камъче от двайсет крачки. И Байрот, по времето, когато носеше по себе си само мускул — ти, Байрот, не прекърши ли гръбнака на един бърид с голи ръце? Не свлече ли доземи един боен кон? Тази свирепа сила дреме в теб, но това пътуване отново ще я разбуди. Всеки други трима… да, ще се плъзгат и криволичат в тъмното, ще обръщат камъни в огнища, ще късат пера и ще прекършат няколко гръкляна на заспали воини. Достатъчно доблестна слава за всеки други трима воини. Но за нас? Не. Главатарят ви каза.

Байрот се ухили на Делъм.

— Я да зяпнем нагоре и да погледаме колелото, Делъм Торд, че малко такива дивни гледки ни остават.

Карса бавно се изправи.

— Човек следва главатаря си, Байрот Гилд. Не спори с него. Колебанията ти заплашват да ни отровят всички. Вярвай в победата или се връщай веднага.

Байрот сви рамене, отпусна се и изпружи увитите си в кожа крака.

— Велик главатар си, Карса Орлонг, но си сляп за хумора, за жалост. Имам вяра, че наистина ще намериш славата, която дириш, и че двамата с Делъм ще блестим като по-малки луни, но ще блестим все пак. На нас ни стига. Престани да се съмняваш, главатарю. Ние сме тук, с тебе…

— Оспорвате мъдростта ми!

— За мъдрост не сме си говорили досега — отвърна Байрот. — Ние сме воини, както сам каза, Карса. И сме млади. Мъдростта е за старите.

— Стареите, да! — сопна се Карса. — Които не пожелаха да благословят пътя ни!

Байрот се изсмя.

— Това си е наша истина и трябва да я носим със себе си, неизменна и горчива в сърцата ни. Но щом се върнем, главатарю, ще разберем, че тази истина се е променила, докато ни е нямало. Ще се окаже, че благословията в края на краищата е била дадена. Почакай и ще видиш.

Очите на Карса се разшириха.

— Стареите ще излъжат?

— Разбира се, че ще излъжат. И ще очакват от нас да приемем новите им истини, а ние ще ги приемем — да, ще трябва да ги приемем, Карса Орлонг. Славата на успеха ни ще трябва да сплоти народа — да я стискаме за себе си е не само егоистично, но може да се окаже гибелно. Помисли над това, главатарю. Ще се върнем в селото с твърденията си. Е да, и с няколко трофея, за доказателство на историята ни, но ако не споделим с тях славата си, стареите ще се погрижат твърденията ни да познаят отровата на неверието.

— Неверие?

— Тъй я. Ще повярват, но само ако могат да си припишат от нашата слава. Ще повярват, но само ако и ние на свой ред им повярваме — в тяхното пресътворяване на миналото, в благословията, която не е дадена, но вече е дадена, в селяните, всички струпали се край пътя при нашето тръгване. Всички са били там, или така поне ще ти кажат и рано или късно самите те ще започнат да го вярват, сами ще всекат в умовете си тези сцени. Още ли те обърква това, Карса? Ако е тъй, по-добре изобщо да не говорим за мъдрост.

— Теблорите не играят игри на заблуда — изръмжа Карса.

Байрот го изгледа за миг, после кимна.

— Не играят. Вярно.

Делъм срита в дупката пръст и камъни и каза:

— Време е за спане.

И стана да провери вързаните коне.

Карса изгледа Байрот изпод вежди.

„Умът му е като ланидска стрела в гората, но ще му помогне ли това, щом мечовете ни от кръвно дърво изсвистят от ножниците и отвсякъде заехтят бойни викове? Тъй става, когато мускулът стане на мас и слама полепне по гърба ти. Словесните двубои нищо не ще ти спечелят, Байрот Гилд. Освен най-много езикът ти да не изсъхне толкова бързо на колана на някой ратид.“

— Най-малко осем — каза Делъм. — С един младок може би. Всъщност огнищата са две. Убили са сив мечок, от ония, дето обитават пещерите, и носят трофей.

— Което значи, че са доволни. — Байрот кимна. — Това е добре.

Карса го изгледа намръщено.

— Защо?

— Вражеският начин на мислене, главатарю. Ще се чувстват непобедими и това ще ги направи непредпазливи. Имат ли коне, Делъм?

— Не. Сивите мечки познават много добре тропота на копитата. И да са водили кучета на лова, никое не е оцеляло.

— Още по-добре.

Бяха слезли от конете и стояха присвити в края на леса. Делъм се бе промъкнал напред да огледа бивака на ратидите. По пътя си през високата трева, пъновете и храсталаците не беше раздвижил един стрък или лист.

Слънцето висеше високо и въздухът бе сух, топъл и неподвижен.

— Осем — повтори Байрот и се ухили на Карса. — И младок. Трябва да бъде свален пръв.

„За да познаят срам оцелелите. Очаква да загубим.“

— Остави го на мен — каза Карса. — Атаката ми ще е бърза и ще ме отведе от другата страна на бивака им. Воините все още ще са обърнати всички с лице към мен. Тогава ще нападнете вие.

Делъм примига.

— Искаш да ги ударим в гръб?

— Да изравним броя, да. После ще продължим с единични двубои.

— Ще се промъкваш ли крадешком по пътя си? — попита Байрот и очите му блеснаха.

— Не. Ще ударя.

— Тогава ще те вържат, главатарю. Няма да успееш да стигнеш до другата страна.

— Няма да ме вържат, Байрот Гилд.

— Деветима са.

— Гледайте танца ми тогаз.

— Защо не използваме конете си, главатарю? — попита Делъм.

— Омръзнаха ми приказките. Последвайте ме, но по-бавно.

Байрот и Делъм се спогледаха, после Байрот сви рамене.

— Ще сме ти свидетели, тогаз.

Карса развърза меча си от кръвно дърво и дланите му се стегнаха около увитата с кожа дръжка. Дървото беше тъмночервено, почти черно, и изрисуваният боен полумесец сякаш се носеше на един пръст над стъклената гладкост на повърхността. Резецът беше почти прозрачен там, където кръвното масло, втрито в грапавините, се беше втвърдило, за да замести очуканото дърво. Никакви щръбки нямаше по резеца, само лека извивка на тънката линия, където повредата се бе оправила сама, защото кръвното масло се вкопчваше в паметта му и не търпеше очукано и нащърбено. Карса изпъна меча пред себе си, после се шмугна във високата трева и танцът му се ускори по пътя.

Щом стигна мечата диря, която му бе показал Делъм, се присви още по-ниско и продължи по отъпканата пътека, без да забавя. Изтъненият връх на меча сякаш го водеше, сякаш прорязваше собствения си, непогрешим път през сенките и слънчевите лъчи.

В центъра на ратидския бивак трима от осмината възрастни воини се бяха скупчили около мечешкия бут — току-що го бяха развили от еленовата кожа. Други двама седяха наблизо и втриваха кръвно масло в оръжията си. Последните трима стояха и си говореха на три крачки встрани. Младият беше на другия край.

Карса изскочи на поляната. На разстояния до сто крачки един теблор можеше да тича със скоростта на боен кон. Появата му бе като взрив. В един миг — осем отдъхващи си воини и един младок. В следващия — теметата на двама от стоящите воини бяха посечени с един-единствен хоризонтален замах. Разхвърчаха се коса и кости, кръв и мозък швирнаха и плиснаха в лицето на третия ратид. Той залитна назад, завъртя се наляво и видя как с обратния замах мечът на Карса изсвистя под брадичката му и изчезна. Видя с все така ококорени от изненада очи как сцената наоколо дивашки се завъртя, преди да разцъфти мракът.

Без да се спира, Карса скочи високо, за да отбегне главата на воина, щом тя тупна на земята и се затъркаля.

Ратидите, които смазваха мечовете си, вече бяха скочили, с готови за бой оръжия. Разпръснаха се и се втурнаха към Карса, за да го хванат от двете страни.

Той се изсмя, завъртя се и скочи между тях. Мечовете им бяха къси, направо касапски ножове. Карса придърпа меча си в плътен гард и се сниши. Трите остриета улучиха целта си, забиха се в него. Инерцията изтласка Карса през стената от мъжки тела; той отнесе ножовете със себе си, завъртя се вихрено и мечът му посече две ръце, после — нечия мишница, като откъсна рамото с лопатката — извита плочка кървава кост, нашарена с вени и провиснала от кълбо сухожилия за гърчещата се все още ръка, люшнала се в полета си да стигне небесата.

Нечие тяло се хвърли с ръмжене напред, за да стегне с яките си ръце краката на Карса. Все така със смях уридският главатар замахна надолу с меча и ефесът изхрущя в черепа на воина. Ръцете потръпнаха и се смъкнаха.

Отдясно към врата му изсвистя меч, Карса се извъртя да го посрещне със своя, сблъсъкът изкънтя със звучен, камбанен ек.

Чу пристъпването на ратида зад себе си, усети как се разцепи въздухът пред острието, замахнало към лявото му рамо, и мигновено се сниши вдясно. Собственият му меч се завъртя в колело в изпънатите му ръце. Острието се люшна нагоре и покрай свирепия замах на воина, посече двете китки и разпра корема, от пъпа и през него, между гръдния кош и върха на бедрото, след което изхвърча навън.

Без да спира въртежа, докато падаше, Карса изви рамене и поднови замаха си, затруднен от кости и плът. Посичащият удар изфуча над земята и улучи последния ратид в левия глезен. Земята се натресе в дясното рамо на Карса, той се превъртя, мечът блесна покрай тялото му и отклони, но не докрай, удара отгоре — огън разкъса дясното му бедро. Карса излезе от обхвата на воина, който вече ревеше и се тътреше назад.

Карса се надигна. От десния му крак шуртеше кръв; усети болезнено жегване в левия хълбок, в гърба, под дясната плешка и в лявото бедро — там все още бяха забити трите ножа.

И се озова лице в лице срещу младия.

Не повече от четиридесетгодишен, все още недостигнал пълния си ръст, с мършави крайници, каквито често биваха Неготовите. С очи, изпълнени с ужас.

Карса му намигна и се извъртя, за да довърши еднокракия воин.

Той крещеше. Байрот и Делъм се бяха добрали до него и се бяха включили в играта — мечовете им посичаха другия крак и двете ръце. Ратидът лежеше на земята между двамата, крайниците му се гърчеха, кръвта му швиртеше по отъпканата трева.

Младокът побягна в гората. Главатарят се усмихна.

Байрот и Делъм сечаха на парчета гърчещия се на земята ратидски воин; хвърчаха късове месо и кост.

Ядосани бяха, разбра Карса. Не им беше оставил нищо.

Заряза двамата си спътници с бруталното им изтезание, стисна зъби и изтръгна единия нож — този от бедрото си. Бликна кръв, но не силно, значи нямаше поразена главна артерия или вена. Ножът в левия му хълбок се бе плъзнал покрай ребрата плоско под кожата. Измъкна го и го хвърли встрани. Последният нож, забит дълбоко в гърба му, беше по-труден за достигане и му отне няколко опита, докато успее да стисне здраво оплесканата дръжка и да го изтръгне. По-дълго острие щеше да стигне до сърцето му. Тази сигурно щеше да се окаже най-дразнещата от трите незначителни рани. Последната — в бедрото и в задника — бе най-сериозната. Трябваше да се зашие и известно време щеше да го боли и при езда, и при ходене.

Загубата на кръв или фатален удар бяха усмирили ратида и Карса чу тежките стъпки на приближаващия се Байрот. Нов крясък му подсказа, че Делъм оглежда другите паднали.

— Главатарю. — Глас, стегнат от гняв.

Карса бавно се обърна.

— Да, Байрот Гилд?

Лицето на едрия воин беше мрачно.

— Остави младока да избяга. Трябва да го хванем веднага, а няма да е лесно, понеже тези земи са негови, не наши.

— Беше предвидено да избяга — отвърна Карса.

Байрот се навъси.

— Ти си умният — натърти Карса. — Защо това трябва да те озадачава толкова?

— Той ще стигне до селото си.

— Тъй.

— И ще разкаже за нападението. Трима уридски воини. Следва ярост и припряна подготовка. — Байрот леко кимна и продължи: — Ловът тръгва, търсят трима уридски воини. Пешаци. Младокът е сигурен в това. Ако уридите бяха имали коне, щяха да ги използват, разбира се. Трима срещу осем, да постъпят другояче е лудост. Така ловът се ограничава — в това, което търси, в рамките на мислене, във всички неща. Трима уридски воини, пешаци.

Делъм беше дошъл при тях. Гледаше безизразно Карса.

— Делъм Торд иска да говори — рече Карса.

— Искам, главатарю. Младокът. Ти всече образ в ума му. Ще се вкочани там, цветовете му няма да избледнеят, а ще се изострят. Ехото от писъците ще става все по-силно в черепа му. Познатите лица, замръзнали вечно в израз на болка. Този младок, Карса Орлонг, ще порасте. И няма да се примири да следва някого, ще предвожда. Ще трябва да води и никой не ще предизвика свирепата му ярост, бляскавото дърво на волята му, маслото на неговата стръв. Карса Орлонг, ти създаде враг за уридите, враг, пред когото ще бледнее всичко, което сме имали досега.

— Един ден този главатар на Ратид ще коленичи пред мен — каза Карса. — Така се заклевам. Тук, над кръвта на ближните му. Така се заклевам.

Въздухът изведнъж се смрази. Тишина надвисна над поляната, нарушавана само от бръмченето на мухите.

На лицето на Делъм се бе изписал страх.

Байрот извърна лице.

— Тази клетва ще те унищожи, Карса Орлонг. Никой ратид не коленичи пред урид. Освен ако не хвърлиш трупа му върху някой пън. Вече търсиш невъзможното, а това е пътят към лудостта.

— Една клетва от многото, които съм дал — рече Карса. — И всяка от тях ще се спази. Бъдете свидетели, ако смеете.

Байрот огледа кожата на сивия мечок и оголения от плътта череп — трофеите на ратидите — и пак се обърна към Карса.

— Имаме ли избор?

— Ако все още дишате, отговорът е „не“, Байрот Гилд.

— Напомни ми да ти кажа някой ден, Карса Орлонг.

— Какво да ми кажеш?

— Какво е животът за тия от нас, които сме в сянката ти.

Делъм пристъпи към Карса.

— Раните ти трябва да се зашият, главатарю.

— Да. Но само тази от меча засега. Трябва да се върнем при конете и да препуснем.

— Като ланидска стрела.

— Да. Точно така, Делъм Торд.

— Ще ти събера трофеите, Карса Орлонг — подвикна Байрот.

— Благодаря ти, Байрот Гилд. Ще вземем и кожата и черепа. Двамата с Делъм можете да ги задържите.

Делъм се обърна към Байрот.

— Вземи ги, братко. Сивият мечок ти отива повече, отколкото на мен.

Байрот кимна благодарно и махна към разчленения воин.

— Ушите и езикът му са твои, Делъм Торд.

— Тъй да е.

От всички племена на Теблор ратидите гледаха най-малко коне. При все това на всяка поляна, през които минаваха Карса и двамата му спътници, имаше стада. На една се натъкнаха на възрастен и двама младоци, които пасяха шест коня. Убиха ги и взеха трофеи и конете — всеки поведе по два. Час преди да падне нощната тъма, стигнаха до разклонение на пътеката. Продължиха още трийсет разтега по долното, пуснаха поводите и подкараха напред ратидските коне, след това се върнаха до разклона и продължиха по горната пътека. Делъм слезе и изостана, за да заличи дирите.

Щом звездното колело се завъртя в небето, отбиха от каменистата пътека и си намериха малка поляна, където да вдигнат бивака си. Ядоха — глиганско, после Делъм отиде да нагледа конете и да ги изтрие с влажен мъх. Животните бяха уморени и ги остави невързани, та да могат да походят по поляната.

Карса огледа раните си и забеляза, че са започнали да се слепват. Така ставаше при Теблор. Доволен, намери в дисагите шишенцето с кръвно масло и почна да оправя оръжието си. След малко Делъм се върна и двамата с Байрот последваха примера му.

— Утре оставяме тази пътека — рече Карса.

— И хващаме надолу по широките и по-леките в долината ли? — попита Байрот.

— Ако сме бързи, можем да прекосим земята на Ратид за един ден — рече Делъм.

— Не. Ще яздим нависоко, по козите и овчи пътеки — отвърна Карса. — После отново слизаме в долината. Байрот Гилд, щом ловът е тръгнал, кой ще остане в селото?

Тежкият мъж придърпа новия си мечи ямурлук и се загърна в него, преди да отговори:

— Младоци. Жени. Старите и недъгавите.

— Псета?

— Не, ловът ще ги е взел. Тъй че нападаме селото, главатарю.

— Да. После намираме дирята на лова.

Делъм вдиша дълбоко и бавно издиша.

— Карса Орлонг, селото на нашите жертви дотук не е единственото село. Само в първата долина има поне още три. Ще се разчуе. Всеки воин ще вдигне меча си. Всяко псе ще бъде отвързано и насъскано. Воините може и да не ни намерят, но псетата ще ни намерят.

— А имаме да прекосим още три долини — изръмжа Байрот.

— Малки — изтъкна Карса. — И ги прекосяваме в южните им краища, на ден или повече езда от северните входове и в средата на земите на Ратид.

— С такава кипнала ярост ще ни подгонят, главатарю, че ще ни последват и в долините на Сунид — намеси се Делъм.

Карса обърна меча, за да го изтърка и от другата страна.

— Така се надявам, Делъм Торд. Но ще те питам нещо. Кога за последен път суниди са видели урид?

— Дядо ти — рече Байрот.

Карса кимна.

— И знаем добре бойния вик на ратидите, нали?

— Искаш да предизвикаш война между Ратид и Сунид?

— Да, Байрот.

Воинът бавно поклати глава.

— Още не сме свършили с Ратид, Карса Орлонг. Много напред стига планът ти, главатарю.

— Само гледай какво иде, Байрот Гилд.

Байрот вдигна мечешкия череп. Долната челюст още висеше на една засъхнала жила. Той я откъсна и я хвърли настрана. После извади кълбо ремъчки и почна здраво да стяга костите, като оставяше дълги краища отдолу.

Карса го гледаше с любопитство. Черепът бе твърде тежък дори за Байрот, за да го носи като шлем. А трябваше и да откърши костта отдолу, където беше най-здрава, около дупката от гръбнака.

Делъм стана и каза:

— Ще легна да поспя.

— Имаш ли каишки, Карса Орлонг? — попита Байрот.

— Вземи колкото щеш — отвърна Карса и също се надигна. — И гледай да поспиш тая нощ, Байрот Гилд.

В първия час на утрото чуха лая на псета в обраслото с гора дъно на клисурата — заглъхна, когато поеха по пътеката високо покрай скалите. Щом слънцето се озова точно над тях, Делъм намери лъкатушеща пътека надолу и започнаха спускането.

Някъде по средата на следобеда излязоха на осеяни с пънове сечища и подушиха дима от селото. Делъм слезе и се промъкна напред.

Скоро се върна.

— Както предположи, главатарю. Видях единайсет старци, три пъти по толкова жени и тринайсет младоци — всички много млади. Мисля, че по-големите са тръгнали с лова. Няма коне. Нито псета. — Метна се на коня си.

Тримата уридски воини измъкнаха мечовете си, после извадиха шишенцата с кръвно масло и пръснаха по няколко капки по ноздрите на конете. Те рязко вирнаха глави и се напрегнаха.

— Аз съм отдясно — каза Байрот.

— А аз — в средата — заяви Карса.

— Аз съм отляво тогава — рече Делъм и се намръщи. — Ще ги попилееш, главатарю.

— Днес се чувствам щедър, Делъм Торд. Това село ще е за славата на теб и Байрот. Погрижете се никой да не се измъкне.

— Никой няма да се измъкне.

— И ако някоя жена се опита да подпали къща, за да върне лова, убийте я.

— Няма да са толкова глупави — рече Байрот. — Ако не се съпротивляват, ще получат нашето семе, но ще живеят.

Тримата свалиха юздите на конете и ги увиха около кръста. Наместиха се по-напред върху конските рамене и вдигнаха коленете си високо.

Карса пъхна десницата си през ремъка на меча и го завъртя веднъж във въздуха, за да го стегне. Двамата го последваха. Хавок под него потрепери.

— Поведи ни, главатарю — рече Делъм.

Лекият натиск подкара Хавок напред, три крачки и после тръс, бавно и на леки отскоци, докато прекосяваха осеяното с пънове сечище. Леко обръщане наляво и поеха към главния път. Щом го стигна, Карса вдигна меча си и конят се понесе в галоп.

Седем дълги скока и вече бяха в селото. Другарите на Карса вече се бяха разделили от двете му страни, за да излязат зад къщите; за него бе останала главната улица. Видя в края й, точно пред себе си, няколко души. Обърнаха глави и във въздуха прокънтя писък, пръснаха се деца.

Мечът изсвистя и посече с лекота крехката млада кост. Карса хвърли поглед надясно и Хавок зави, копитата изритаха напред и стъпкаха един старец. Започна гонитба — кървава сеч. Оттатък къщите, откъм боклучните ями, отекнаха нови писъци.

Карса стигна до другия край на улицата. Видя един младок да тича презглава към дърветата и препусна след него. Момъкът носеше тренировъчен меч. Чу тежкия тропот от копитата на бързо догонващия го Хавок — спасителната гора все още беше много далече пред него — и се обърна.

Замахът на Карса посече меча-играчка, после мина през шията и обезглавеното тяло на момчето се просна на земята.

„Така съм загубил братовчед. Посечен от ратид. Взели са му ушите и езика. Тялото му било увесено на клон за единия крак. Главата му била омазана с нечистотии. Това е отмъстено. Отмъстено.“

Хавок забави, след това обърна.

Карса огледа селото. Байрот и Делъм бяха довършили клането си и вече сбираха жените на стадо на поляната около селското огнище.

Подкара Хавок натам в лек галоп и щом го спря, каза:

— Тези на вожда са мои.

Байрот и Делъм кимнаха и той усети повишения им дух по лекотата, с която му отстъпиха привилегията. Байрот се обърна към жените и махна с меча. Една красива жена на средна възраст пристъпи напред, а след нея — по-младо нейно копие, девойка може би на годините на Дейлис. Двете го загледаха също толкова изпитателно, колкото Карса — тях.

— Байрот Гилд и Делъм Торд, вземете своите първи от останалите. Аз ще пазя.

Двамата воини се ухилиха, скочиха от конете и се хвърлиха между жените да си изберат по една. След малко се скриха в отделни къщи, повели плячката си за ръка.

— Воините ти не са слепи колко готови бяха тия двете — изсумтя жената на вожда.

— Техните бащи или мъже няма да останат доволни от тази готовност — рече Карса. „Уридски жени не биха…“

— Никога няма да го узнаят, главатарю — отвърна жената на вожда. — Освен ако ти не им го кажеш, а каква е вероятността за това? Няма да ти оставят време за подигравки, преди да те убият. Аха, вече разбирам — добави тя, пристъпи по-близо и го изгледа твърдо. — Мислил си, че уридските жени са различни, а сега разбираш, че това е лъжа. Всички мъже са глупци, но ти може би вече не си толкова голям глупак, щом истината се промъква в сърцето ти. Как ти е името, главатарю?

— Много говориш — изръмжа Карса. — Аз съм Карса Орлонг, внукът на Палк…

— Палк?

— Да. — Карса се ухили. — Виждам, че го помниш.

— Дете бях. Но да, знаем го много добре.

— Още е жив и сънят му е спокоен, въпреки проклятията, които сте струпали на името му.

Тя се изсмя.

— Проклятия ли? Няма проклятия. Палк склони глава да ни помоли да мине през земите ни…

— Лъжеш!

Тя го изгледа съсредоточено и вдигна рамене.

— Щом казваш.

Една от жените в къщите извика, ала викът бе повече от страст, отколкото от болка.

Жената на вожда извърна глава.

— Колко от нас ще вземат семето ви, главатарю?

Карса се отпусна.

— Всички. По единайсет пъти всяка.

— А колко дни ще отнеме това? Сигурно ще искате и да ви готвим?

— Дни ли? Разсъждаваш като старица. Ние сме млади. Пък ако се наложи, имаме си кръвно масло.

Очите й се разшириха. Другите зад нея зашепнаха и замърмориха. Жената на вожда се обърна, усмири ги с поглед и отново погледна Карса.

— Никога досега не си използвал кръвно масло за това, нали? Вярно е, ще ти пламнат слабините. Твърд ще си дни наред. Но, главатарю, не знаеш какво ще причини то на нас, жените. Аз знам, защото и аз бях някога млада и глупава. Дори силата на съпруга ми не можа да задържи зъбите ми от гърлото му и той още си носи белезите. Има и още. Това, което ще продължи у вас по-малко от седмица, нас ни мъчи с месеци.

— Тъй че ако ние не избием мъжете ви, щом се върнат, ще го сторите вие — отвърна Карса. — Това ме радва.

— Вие тримата няма да преживеете до заранта.

— Много ще е интересно, не мислиш ли? — усмихна се Карса. — На кого от трима ни първо ще му потрябва. — Обърна се към всички жени. — Съветвам ви да сте по-страстни, за да не сте първите, които ще ни провалят.

Байрот се появи и кимна на Карса.

Жената на вожда въздъхна и махна с ръка на щерка си да излезе напред.

— Не — рече Карса.

Жената спря объркана.

— Но… няма ли да искаш дете от това дете? Първата ти ще получи най-много семе…

— Така е. Ти обаче да не си минала родилната възраст?

След дълго мълчание тя поклати глава и прошепна:

— Карса Орлонг… искаш съпругът ми да те прокълне… кръв ще изгори върху каменните устни на самия Имрот.

— Сигурно. — Карса слезе от коня и пристъпи към нея. — Хайде, заведи ме в къщата си.

Тя се дръпна.

— Къщата на моя съпруг? Главатарю… не, моля те, да изберем друга…

— Къщата на мъжа ти — изръмжа Карса. — Свърших с приказките. Ти също.

Час оставаше до мръкване, а Карса вече водеше към къщата последната от наградите си — щерката на вожда. Не им беше дотрябвало кръвното масло на тримата с Байрот и Делъм. Байрот твърдеше, че това е доказателство за уридското мъжество, макар Карса да подозираше, че честта по-скоро се пада на усърдието и отчаяната изобретателност на ратидските жени. Последните няколко бяха направо безмилостни с тримата воини.

Вкара младата жена в сумрачната къща, тръшна вратата и пусна мандалото. Тя се обърна към него, килнала с любопитство брадичка.

— Мама каза, че си бил удивително нежен.

Той я изгледа. „Като Дейлис е, но и не е. Няма я тъмната жилка у тая. Това е… разлика.“

— Смъквай си дрехите.

Тя бързо се измъкна от кожената риза.

— Ако бях първата, Карса Орлонг, семето ти щеше да хване корен. Такъв е този ден в колелото на времето ми.

— Щеше ли да се гордееш?

Тя замълча, изгледа го стъписано и поклати глава.

— Вие избихте всички наши деца, всички старци. Векове ще изтекат, докато селото ни се съвземе, а може и да не се съвземе. Гневът на воините ни може да ги обърне един срещу друг и срещу нас, жените… ако избягаш.

— Бягство? Лягай там долу, където легна майка ти. Карса Орлонг не се интересува от бягство. — Пристъпи и застана над нея. — Воините ви няма да се върнат. Животът на това село свърши и в много от вас семето на Урид ще хване корен. Идете там, всички, да живеете при моя народ. А ти и майка ти идете в селото, в което съм роден. Чакайте ме. Гледайте децата си, моите деца, като уриди.

— Дръзки са ти претенциите, Карса Орлонг.

Той започна да смъква кожените си дрехи.

— Виждам, не са само претенции. Значи няма да ни трябва кръвно масло.

— Ще си го спестим двамата с теб кръвното масло. За връщането ми.

Очите й се разшириха. Тя се отпусна на постелята и го попита тихо:

— Не искаш ли да знаеш името ми?

— Не — изръмжа той. — Ще те наричам Дейлис.

И не видя срама, залял младото красиво лице. Нито усети чернилката, която вляха думите му в душата й.

В нея, както и в майка й, семето на Карса Орлонг хвана корен.

Късна буря се беше спуснала от планинските висини и бе погълнала звездите. Короните на дърветата се тресяха от вятъра, който ревеше бясно над главите им, но между стволовете цареше странен покой. Проблясваха мълнии, но тътенът на гръмотевицата се бавеше.

Яздиха около час в тъмнина, после намериха стар бивак близо до дирята, оставена от лова. Ратидските воини бяха станали непредпазливи в яростта си, твърде много следи от преминаването си бяха оставили. Делъм прецени, че точно в тази група има дванадесет възрастни и четирима младоци на коне, може би третина от цялата воинска сила на селото. Кучетата им вече се бяха пръснали, обикаляха сами на глутници и нито едно не вървеше с групата, вече преследвана от уридите.

Карса беше доволен. Осите бяха излезли от гнездото си, ала хвърчаха слепи.

Ядоха от вече позавонялото мечешко, после Байрот отново разви мечешкия череп и продължи да заплита каишки, този път около челюстите — стягаше ги здраво между зъбите. Оставените да висят краища бяха дълги ръка и половина. Карса разбра какво тъкми Байрот. Често пъти за такова оръжие се влагаха два, че и до три вълчи черепа — само мъж със силата на Байрот можеше да направи същото с черепа на сива мечка.

— Байрот Гилд, това, което правиш, ще вплете ярка нишка в легендата, която изтъкаваме.

— Не ме интересуват легенди, главатарю — изсумтя Байрот. — Но скоро ще се озовем срещу ратиди на коне.

Карса се усмихна в тъмното, без да отвърне нищо.

Надолу по склона лъхна тих вятър и Делъм изведнъж вдигна глава и прошепна:

— Надушвам мокра козина.

Карса извади меча си и го сложи на земята.

— Байрот. Стой тука. Делъм, вземи си ножовете — меча го остави. — Стана и махна с ръка. — Води.

— Главатарю — измърмори Делъм. — Глутница е. Бурята я е подкарала. Не са ни надушили, но слухът им е остър.

— Не мислиш ли, че щяха да завият, ако ни бяха чули? — попита Карса.

— Делъм, при тия гръмове и рев нищо не са чули — изсумтя Байрот.

Делъм поклати глава.

— Има високи звуци и ниски звуци, Байрот Гилд, и всеки от тях си върви по свое течение. — Обърна се към Карса. — На въпроса ти, главатарю, отговорът е този: сигурно не, ако не са сигурни дали сме уриди, или ратиди.

Карса се ухили.

— Още по-добре. Заведи ме при тях, Делъм Торд. Отдавна го мисля това за ратидските псета. Заведи ме при тях и си дръж ножовете подръка.

Хавок и другите два коня бяха вдигнали глави и гледаха нагоре по склона, наострили уши.

След миг колебание Делъм сви рамене, присви се и тръгна през дърветата. Карса го последва.

Двайсетина крачки нагоре склонът стана по-стръмен. Нямаше пътека, нападалите дървета затрудняваха и забавяха крачките им, но пък дебелият влажен мъх правеше придвижването на двамата воини на Теблор съвсем безшумно. Излязоха на равна полянка, около петнайсет крачки широка и десет в дълбочина, с висока напукана канара от другата страна. Няколко дървета се бяха облегнали на скалата, посивели и изсъхнали. Делъм ги огледа и понечи да тръгне към запълнения от сипей процеп в левия край, през който беше минавал дивеч, но Карса го хвана за ръката и се наведе към него.

— Колко напред са?

— Петдесет удара на сърцето. Още имаме време да се изкатерим…

— Не. Заставаме тук. Вземи издатината вдясно и си приготви ножовете.

Делъм го погледна объркано, но направи каквото му казаха. Издатината беше тесен корниз по средата на скалата. След няколко мига младият воин се озова там.

Карса тръгна към пътеката на дивеча. Отгоре беше паднал изсъхнал бор и той го бутна силно. Дървото не помръдна. Карса бързо се качи на него, опря стъпала в клоните и се завъртя към равното; пътеката на дивеча бе на ръка разстояние вляво, дънерът и канарата бяха зад гърба му.

Зачака. От позицията си не можеше да види Делъм, освен ако не се наведеше напред, което като нищо можеше да наруши равновесието на дървото и то да го понесе надолу с оглушително и сигурно фатално търкаляне. Тъй че трябваше да разчита, че Делъм ще схване намерението му и ще направи каквото трябва в подходящия момент.

По сипея затрополиха камъни.

Кучетата слизаха.

Водачът на глутницата нямаше да е първи. Най-вероятно втори, на безопасни една-две крачки зад съгледвача.

Първото псе се свлече покрай позицията на Карса сред порой от камъни, клони и пръст, инерцията го отнесе на пет-шест крачки долу на равното и то спря и вдигна муцуна да подуши въздуха. С настръхнала козина, запристъпва предпазливо към ръба на равното.

Друго куче заслиза по пътеката, по-едър звяр; трошлякът, който смъкваше, беше повече. Щом нашарената му с белези глава и рамене се показаха, Карса разбра, че е водачът на глутницата.

Животното стигна на равното.

Точно когато съгледвачът започна да обръща глава.

Карса скочи.

Сграбчи водача за врата, смъкна го долу, извъртя го на гръб; лявата му ръка го стисна за гърлото, дясната хвана здраво ритащите предни крака точно над лапите.

Кучето се замята отчаяно, но Карса го държеше здраво.

Още кучета се изсипаха от процепа, после се пръснаха настрана, обзети от внезапна тревога и объркване.

Ръмженето на водача премина в жално квичене.

Свирепите зъби се бяха впили в китката на Карса, но той успя да измести задавящата хватка по-нависоко под челюстта на кучето. Животното се загърчи, но вече беше загубило и двамата го знаеха.

Както и останалите от глутницата.

Най-сетне Карса вдигна глава да огледа обкръжилите го псета. И щом вдигна глава, всички отстъпиха назад. Всички освен едно. Млад рунтав мъжкар, който се приведе ниско и запристъпва напред.

Два от ножовете на Делъм изсвистяха и се забиха в звяра — един в гърлото, друг в дясното му рамо. Другите от глутницата се отдръпнаха още.

Водачът им беше замрял под Карса. Оголил зъби, воинът бавно се наведе, докато бузата му не опря в челюстта на псето. И зашепна в ухото на звяра:

— Чу ли смъртния му вик, приятелю? Беше твоят съперник. Трябва да си доволен, нали? Сега ти и глутницата ти сте мои. — Докато говореше, тихо и успокояващо, бавно отпусна хватката си на гърлото на кучето. След миг се отпусна назад, премести тежестта си встрани, издърпа съвсем ръката си и пусна краката на псето.

Звярът бавно се надигна.

Карса се изправи, пристъпи до кучето и се усмихна, като видя, че е подвило опашка.

Делъм слезе от издатината и се приближи.

— Главатарю, свидетел съм на това. — И си прибра ножовете.

— Делъм Торд, ти си и свидетел, и участник. Ножовете ти излетяха навреме.

— Съперникът на водача видя своя миг.

— И ти го разбра.

— Вече имаме глутница, която да се бие за нас.

— Да, Делъм Торд.

— Ще тръгна пред вас при Байрот. Конете трябва да се успокоят.

— Ще ти дадем малко време.

При ръба на равното Делъм спря и погледна през рамо към Карса.

— Вече не се боя от ратидите, Карса Орлонг. Нито от сунидите. Вече вярвам, че Уругал наистина върви с теб в това пътуване.

— Щом е тъй, знай следното, Делъм Торд. Не ми стига да бъда герой сред уридите. Един ден всички Теблор ще коленичат пред мен. Нашето пътуване до чуждите земи е само оглед на врага, пред който един ден ще се изправим. Твърде дълго спа народът ни.

— Карса Орлонг, не се съмнявам в теб.

Усмивката на Карса беше хладна.

— Но някога се съмняваше.

Делъм само сви рамене, обърна се и закрачи надолу по склона. Карса огледа нахапаната си китка, после погледна кучето в краката си и се засмя.

— Вкусът на кръвта ми е в устата ти, звяр. Уругал вече тича да сграбчи сърцето ти, тъй че двамата с теб сме свързани. Хайде, тръгни до мен. Наричам те Захапката.

В глутницата имаше единайсет големи псета и три недорасли. Застъпваха едно след друго след Карса и Захапката, и оставиха падналия си брат — неоспорим владетел на полянката под канарата. Докато дойдат мухите.

Към обед тримата уридски воини и глутницата се спуснаха още по на югоизток в земите на ратидите. Ловната група, по чиито дири вървяха, явно беше обзета от отчаяние, за да стигне толкова далече. Също така беше явно, че воините пред тях бяха отбягвали други села в района. Проточилият им се толкова дълго провал се беше превърнал в позор, който ги терзаеше.

Карса беше малко разочарован от това, но се утешаваше с мисълта, че разказът за подвизите им ще се разчуе и пътят им на връщане през територията на ратидите ще е много по-опасна и по-интересна задача.

Делъм прецени, че ловът е на не повече от една трета ден пред тях. Бяха забавили скоростта си, пращаха ездачи от двете страни да търсят следа — каквато не съществуваше. Карса обаче не можеше да си позволи злорадство от това. В края на краищата от селото на ратидите имаше други две групи. Те вероятно се движеха пеш и бяха по-предпазливи, оставяха малко следи и се движеха крадешком. Във всеки момент можеха да пресекат дирята на уридите.

Глутницата тичаше откъм вятъра — кучетата подскачаха с лекота покрай конете. Байрот само беше поклатил глава, като чу разказа на Делъм за подвига на Карса. Но — любопитно — не каза нищо за амбициите му.

Стигнаха дъното на долината — място, затрупано с камънак между брези, черен смърч, трепетлика и елша. През мъха и гниещите пънове бавно течеше вода и образуваше езерца и вирове с неизвестна дълбочина между канарите и нападалите дървета. Тримата спътници забавиха ход, докато си пробираха предпазливо пътя навътре в леса.

Излязоха на първата покрита с кал дървена пътека, която ратидите бяха построили преди много време и все още я поддържаха, макар и немарливо — острата трева, израсла между стволовете, го показваше. Посоката й устройваше уридските воини, тъй че те слязоха от конете и ги поведоха по издигнатия над мочурището път.

Пътеката скърцаше и се огъваше под тежестта на тримата мъже, конете и псетата.

— По-добре ще е да се разпръснем и да продължим пеш — каза Байрот.

Карса се наведе и огледа грубо одяланите трупи.

— Дървото е здраво.

— Но коловете са в тинята, главатарю.

— Не е тиня. В кожа са увити, Байрот Гилд.

— Карса Орлонг е прав — каза Делъм и се метна на коня си. — Пътят може да се клати, но кръстосаните греди отдолу няма да му позволят да се огъне. Яздим в средата, един по един.

— Нямаше смисъл изобщо да тръгваме на поход, ако ще пълзим като охлюви — каза Карса.

— Рискът е, че могат да ни видят много по-лесно, главатарю — възрази Байрот.

— Но пък ще се движим много по-бързо.

— Както кажеш, Карса Орлонг. — Байрот се намръщи.

Продължиха в бавен тръс по средата на пътеката. Делъм водеше. Глутницата ги следваше. От двете им страни се редяха изсъхнали брези с почернели клони, отрупани с гъсеници. Ниският храсталак — трепетлика, елша и бряст — бе на височината на гърдите им: тръпнещ килим от прашни зелени листа. В далечината се мяркаха и по-високи черни смърчове, повечето изсъхнали.

— Старата река се връща — подхвърли Делъм. — Гората потъва.

— Тази долина стига до други — изсумтя Карса. — И всички водят на север, чак до Буридския процеп. Палк е бил там със стареите на Теблор преди шейсет години. Ледената река, запълваща Процепа, умряла изведнъж и почнала да се топи.

— Така и не научихме какво са открили там стареите на всички племена — обади се Байрот зад Карса. — Нито дали са намерили онова, което са търсили.

— Не знаех да са търсили нещо — изхъмка Делъм. — За смъртта на ледената река се чу в сто долини, дори и в нашата. Дали не са отишли до Процепа само за да разберат какво е станало?

Карса сви рамене.

— Палк ми е разправял за безчет зверове, останали замръзнали в леда безчет столетия. Виждали се между натрошените блокове. Козина и гниеща плът. Небето било черно от врани и планински лешояди. И слонова кост имало, но била толкова натрошена, че не ставала за нищо. Черно сърце имала реката, така поне показвала смъртта й, но каквото и да се криело в това сърце, или било изчезнало, или било унищожено. Имало и следи от древна битка. Кости на деца. Каменни оръжия, всичките потрошени.

— Това не съм го… — почна Байрот и изведнъж млъкна.

Пътеката, която досега беше отеквала само от стъпките им, изведнъж затътна с по-дълбок, отсечен ритъм.

Псетата от глутницата се озъбиха в безмълвно предупреждение. Карса се извърна рязко и видя на двеста крачки назад десетина ратидски воини-пешаци. Бяха вдигнали оръжията си в мълчалива закана.

Но тропотът на копита… Той отново погледна напред и видя шестима ездачи да се показват иззад завоя. Във въздуха проехтяха бойни викове.

— Дай път! — изрева Байрот и препусна покрай Карса, подмина и Делъм. Мечешкият череп литна във въздуха, каишките се изпънаха и Байрот го завъртя с две ръце. Черепът глухо забръмча и конят се понесе напред.

Ратидските конници препуснаха напред. Яздеха по двама, понтонът беше тесен и не можеха да нападнат вкупом.

Щом се приближиха на двайсетина крачки, Байрот метна черепа.

Когато използваха вълчи черепи, целта бе да се оплетат или счупят краката на конете. Но сега Байрот се беше прицелил по-високо. Черепът удари коня отдясно с такава сила, че му счупи гърдите. От носа и устата на животното бликна кръв, то рухна и блъсна животното до себе си — не силно, но достатъчно, за да го накара да се дръпне в паника и да падне от понтона. Краката му изпращяха и ратидът излетя над главата му.

Ездачът на първия кон рухна върху понтона с кършещ костите трясък и копитата на жребеца на Байрот направиха главата му на кървава каша.

Падна още един кон, налетял с дивашко цвилене в ритащото обезумяло животно, преградило понтона, и атаката спря.

Байрот нададе уридския боен вик, препусна в галоп и прескочи първия паднал кон. Ратидският воин зад него тъкмо се надигаше и едва успя да се дръпне от меча на Байрот.

Делъм вече беше до приятеля си. Два ножа изсвистяха покрай дясното рамо на Байрот. Чу се трясък, щом тежкият меч на ратида блокира единия, а след него — хриплив стон, когато вторият се заби в гърлото му.

Останаха двама врагове, по един за Делъм и Байрот, тъй че двубоите можеше да започнат.

Щом видя резултата от щурма на Байрот, Карса обърна коня си, вдигна меча над главата на Хавок и препусна назад по дървената пътека, към пешаците.

Осем възрастни и четирима младоци.

Водачът им изрева и младите скочиха в мочурището. На големите им трябваше място. Като видя явната увереност, с която се престроиха в обърнато „V“, с готови за бой оръжия, Карса се изсмя.

Искаха да влезе в центъра на „чувала“ — тактика, която щеше да осигури бясна скорост за Хавок, но също така щеше да изложи и него, и ездача му на удари отстрани. Скоростта значеше много в предстоящия сблъсък. Очакванията на ратидите съвпадаха напълно с намерението на атакуващия… стига атакуващият да беше някой друг, а не Карса Орлонг.

— Уругал! — изрева той и почти коленичи на гърба на Хавок. — Гледай!

Изпъна меча напред над главата на коня и прикова поглед в ратидския воин най-вдясно от себе си.

Хавок го разбра и отскочи встрани миг преди сблъсъка; копитата му зачаткаха по самия ръб на понтона.

Ратидът успя да направи крачка назад и размаха двуръчния меч над главата си, за да посече муцуната му.

Карса отби удара, изви се и протегна десния си крак напред, а левия прибра назад. Хавок се завъртя и се хвърли към центъра на понтона.

„Чувалът“ се срина и всички ратидски воини се озоваха от лявата страна на Карса.

Хавок го понесе косо през понтона. Викът на Карса отекна пронизително и той започна да сече, мечът му удряше оръжия, забиваше се в плът и кости. Хавок пак се завъртя и изрита със задните крака. Един ратид изхвърча от понтона със счупени ребра.

И тогава дойде глутницата. Настръхналите озъбени зверове се хвърлиха срещу ратидските воини — при атаката на Карса повечето бяха обърнали гръб на озверелите псета. Писъци изпълниха въздуха.

Карса обърна Хавок и отново се хвърли в кипналата гмеж. Двама ратиди бяха успели с бой да се измъкнат от псетата, кръв плискаше от мечовете им; и отстъпваха по гредите.

Карса изрева и препусна към тях.

И видя стъписан как скочиха във водата.

— Жалки страхливци! Виждам! Младоците ви виждат! Проклетите псета виждат!

Двамата изплуваха, без оръжия. Затътриха се през тресавището.

Делъм и Байрот се върнаха, скочиха от конете и мечовете им заиграха с безумната ярост на оцелелите псета, късащи и ръфащи падналите ратиди.

Карса отведе Хавок настрана, без да откъсва очи от бягащите воини и четиримата младоци с тях.

— Виждам! Вижда Уругал!

Захапката — черно-сивата му козина едва се виждаше под петната кръв — застана задъхан до Хавок. Трепереше, но рани нямаше. Карса погледна през рамо и видя, че са останали още четири кучета. Пето, кучка, изгубила преден крак, куцукаше сред кървавия кръг.

— Делъм, вържи й крака. После ще го обгорим.

— Каква полза от трикрако куче, главатарю? — попита Байрот задъхано.

— Дори едно трикрако псе има уши и нос, Байрот Гилд. Един ден тази кучка ще клечи с посивяла муцуна пред огнището и ще се тъпче до пръсване. Някой от вас ранен ли е?

— Драскотини. — Байрот сви рамене и се обърна.

— Аз загубих един пръст — отвърна Делъм, докато вадеше ремък да стегне крака на кучката. — Но не е палец. Още мога да въртя меча.

Карса отново погледна бягащите ратиди. Почти се бяха добрали до черните смърчове. Озъби им се за последен път и потупа Хавок по челото.

— Баща ми каза истината, Хавок. Не бях яздил кон като тебе.

Конят вирна ухо, сякаш го разбираше. Карса опря устни до челото му.

— Легенда ставаме двамата с теб. Легенда, Хавок. — Огледа проснатите по понтона тела и се усмихна. — Време е за трофеи, братя мои. Байрот, твоят мечешки череп оцеля ли?

— Така мисля, главатарю.

— Твоят подвиг бе нашата победа, Байрот Гилд.

Едрият мъж се обърна и изгледа Карса с присвити очи.

— Винаги ме изненадваш, Карса Орлонг.

— Както твоята сила мен, Байрот Гилд.

Байрот се поколеба, после кимна.

— Доволен съм, че те следвам, главатарю.

„Винаги си бил доволен, Байрот Гилд. И в това е разликата между нас.“

2.

Има податки, стига човек да огледа повърхността с ясен и остър взор, че тази Джагътска война, която е била седемнадесетата или осемнадесетата за Крон Т’лан Имасс, ужасно се е объркала. Вещият, който придружаваше експедицията ни, не изрази никакво съмнение, че в ледника на Ледерон е останал един жив Джагът. Много тежко ранен, но при все това с огромна чародейна сила. Далече отвъд пределите на ледената река (предели, които вече са се смалили) се намират разнебитени останки от Т’лан Имасс, със странно увредени кости, по които и до ден-днешен се долавя мириса на свирепия и гибелен Омтоуз Феллак.

От омагьосаните каменни оръжия на воините Крон са останали само строшените по време на сблъсъка, от което човек може да заключи, че или по тези места са минавали плячкаджии, или оцелелите Т’лан Имасс (стига да е имало такива) са ги взели…

„Натийската експедиция от 1012 г.“

Кенемас Трибанос

— Мисля, че последната група от лова се е прибрала — рече Делъм, докато извеждаха конете от дървения понтон.

— Напастта на страха се усилва — изръмжа Карса.

— Отначало помислиха, че само минаваме през земите им — избоботи Байрот. — Че първата ни атака е била само набег. Тъй че ще чакат завръщането ни и сигурно ще призоват воините на други села.

— Това не ме тревожи, Байрот Гилд.

— Знам, Карса Орлонг. Коя част от пътуването ни не си предвидил още? Все пак пред нас има още две ратидски долини. Бих искал да знам. Ще има села — заобикаляме ли ги, или сбираме още трофеи?

— Много ще сме натоварени с толкова трофеи, като стигнем земите на равнинците при Силвърлейк — подхвърли Делъм.

Карса се засмя, но после помисли и каза:

— Байрот Гилд, ще се плъзнем през тези долини като змии в нощта, чак до най-последното село. Все пак искам да привлека след нас ловци в земите на сунидите.

Погледна куцащата след тях кучка. Захапката вървеше до нея и той си помисли, че може да е самката му. Доволен бе от решението си да не я убият.

Леденият въздух потвърждаваше, че се изкачват по-нависоко. Сунидската територия бе още по-високо и отвеждаше до източния край на стръмнината. Палк беше казал, че само един проход пресича стръмнината, белязан от поток, вливащ се в Силвърлейк. Спускането било коварно. Палк го беше нарекъл Прохода на костите.

Пътеката започна да лъкатуши като змия между пропуканите от зимите скални грамади и нападали дървета. Не можеха да видят върха, на шестстотин стръмни крачки нагоре.

Слязоха от конете. Карса вдигна трикраката кучка, нагласи я върху широкия гръб на Хавок и я върза. Конят не възрази дори когато Захапката се приближи и тръгна до него.

Слънцето къпеше склона в златна светлина. Стигнаха на стотина крачки от билото, до широка скална издатина, която сякаш минаваше — през рехава гора от чворести, огънати от ветровете дъбове — покрай цялата долина. Делъм огледа терасата вдясно и каза:

— Виждам някаква пещера. Ей там, зад ония нападали дървета, където скалата се издува.

Байрот кимна и рече:

— Изглежда достатъчно голяма да подслони конете, Карса Орлонг, ако ще почваме да яздим нощем.

— Съгласен.

Делъм поведе по терасата. Захапката затича покрай него, забави пред входа на пещерата, присви се и запристъпва предпазливо напред.

Уридските воини спряха и зачакаха да видят дали псето ще настръхне — сигнал за присъствието на сива мечка или друг хищник. След дълга пауза — Захапката почти лежеше на земята — кучето най-сетне се изправи, хвърли им един поглед и заситни навътре.

Нападалите дървета осигуряваха естествена преграда, скриваща пещерата от долината долу. Част от скалата беше рухнала и грамадата камъни също отчасти затулваше входа.

Байрот започна да разчиства пътеката, за да преведе конете. Делъм и Карса тръгнаха навътре след кучето.

Зад купчината срутили се камъни подът се изравняваше, покрит с килим от сухи листа. Светлината на залязващото слънце нашарваше с жълти петна едната стена и плътните редове всечени в нея глифове. В центъра на пещерата имаше струпани на пирамида камъни.

Захапката не се виждаше никакъв, но кучешките следи прекосяваха пода и се губеха в мрака отзад.

Делъм пристъпи напред, примижа срещу един глиф и каза:

— Този кръвен знак не е ратидски. Нито сунидски.

— Но думите под него са на Теблор — каза Карса.

— Стилът е много… натруфен — намръщи се Делъм.

Карса започна да чете на глас:

— „Аз изведох семействата, що оцеляха. Надолу от горните земи. През скършените жили, що кървяха под слънцето…“ Скършени жили?

— Лед — каза Делъм.

— Който „кърви“ под слънцето, аха. „Бяхме съвсем малко. Кръвта ни бе мътна и щеше да помътнее още. Разбрах нуждата да разбия това, което бе останало. Защото Т’лан Имасс все още бяха близо, разярени и озверели от безжалостното си клане.“ — Карса се навъси. — Т’лан Имасс? Не ги знам тия две думи.

— И аз — отвърна Делъм. — Някое вражеско племе навярно. Продължи да четеш, Карса Орлонг. Твоето око е по-бързо от моето.

— „И тъй, откъснах мъж от жена. Дете от родител. Брат от сестра. Нови семейства създадох и ги отпратих. Всяко в различна посока. Провъзгласих Законите на изолацията, както ни бяха дадени от Икариум, когото бяхме подслонили веднъж и чието сърце се изпълни със скръб, като гледаше какво е останало от нас. Законите на изолацията щяха да са нашето спасение, да прочистят кръвта и да укрепят чедата ни. Към всички, които ще дойдат след нас, и към всички, които ще прочетат тези слова — това е моето оправдание…“

— Тревожат ме тези думи, Карса Орлонг.

Карса му хвърли поглед през рамо.

— Защо? Те нищо не означават за нас. Бълнувания на някакъв си старец. Толкова много думи — да изсече всички тези букви са му трябвали години, а само луд би направил такова нещо. Луд, който се е заровил тук, прогонен от хората си…

Делъм го изгледа с присвити очи.

— Прогонен ли? Може би си прав, главатарю. Чети още — да чуем какво му е оправданието и сами да отсъдим.

Карса сви рамене и пак се обърна към каменната стена.

— „За да оцелеем, трябва да забравим. Тъй ни рече Икариум. Онези неща, които са ни сполетели, онези неща, които ни размекнаха. Трябва да ги изоставим. Трябва да разрушим своите…“ — не я знам тази дума — „… да строшим всеки камък, та да не остане доказателство какво сме били. Трябва да изгорим своята…“ — и тази не я знам — „… и нищо освен пепел да не оставим. Трябва да забравим своята история и да подирим само най-древните си легенди. Легенди, разказващи за време, когато сме живели просто. В горите. С лов, с вадене на риба от реките, с гледане на коне. Когато законите ни са били закони на разбойника, на убиеца, когато всичко се е измервало със замаха на меча. Легенди, мълвящи за кръвни вражди, за убийства и насилия на жени. Трябва да се върнем към онези ужасни времена. Да изолираме кръвните си потоци, да изтъчем нови, по-малки мрежи на родство. Нови нишки трябва да се родят от насилие, че само с насилие те ще са редки и случайни. За да пречистим кръвта си, трябва да забравим всичко, което бяхме, и да преоткрием какво сме били…“

— Тук, долу — каза приклекнал Делъм. — Още по-долу. Чети тук, Карса Орлонг.

— Тъмно е, Делъм Торд, но ще се опитам. А, да. Това са… имена. „Дадох тези нови племенни имена, имена, дадени от моя баща за синовете му.“ Има списък. „Барид, Санид, Фалид, Урад, Гелад, Манид, Ратид и Ланид. Това ще са новите племена…“ Много тъмно стана вече за четене, Делъм Торд… А и нямам желание — добави той, изведнъж смразен. — От паяк са нахапани тези мисли. От треска са изкривени в лъжи.

— Фалид и Ланид са…

Карса се изправи.

— Стига, Делъм Торд.

— Името на Икариум е съхранено в нашите…

— Престани! — изръмжа Карса. — Капка смисъл няма в тези думи!

— Щом казваш, Карса Орлонг.

Захапката се появи откъм някаква още по-тъмна цепнатина.

Делъм я посочи.

— Тялото на онзи, който е издълбал това, лежи вътре.

— Където е допълзял, за да умре — изсмя се презрително Карса. — Да се връщаме при Байрот. Конете може да се подслонят тук. Ние ще спим навън.

Двамата се обърнаха и закрачиха към изхода. Захапката се задържа още миг до купчината камъни. Очите му блестяха в тъмното.

След две нощи тримата спряха конете над долината на Сунид. Планът да подмамят след себе си ратидски преследвачи се бе провалил, защото последните две села, на които се натъкнаха, отдавна бяха изоставени. Пътеките бяха обрасли, а дъждовете бяха отмили въглените от дупките на огнищата и в земята бяха останали само черни, обрамчени с червено кръгове.

А сега нашир и длъж по сунидската долина не се виждаха огньове.

— Избягали са — промълви Байрот.

— Но не от нас — отвърна Делъм. — Сунидските села май са същите като ратидските. Това бягство е старо.

— Къде са се дянали? — изсумтя Байрот.

Карса сви рамене.

— На север има други долини на Сунид. Над десет. И на юг също. Това не ни засяга. Освен че няма да съберем повече трофеи, докато не стигнем Силвърлейк.

Байрот размърда рамене.

— Главатарю, като стигнем Силвърлейк, набегът ни под колелото ли ще е, или под слънцето? Тия пътеки са непознати. Принуждават ни да вървим бавно в тъмното.

— Истина е, Байрот Гилд. Набегът ни ще е денем. Е, да слезем в долината и да си намерим място за бивак.

Когато стигнаха на равното и си намериха удобно място за бивак, звездното колело бе извървяло четвъртина от пътя си. Псетата бяха хванали няколко скални заека и Делъм ги одра и ги набучи на шишове, докато Байрот палеше огън.

Карса се погрижи за конете и се върна при двамата си спътници край огнището. Седяха и мълчаливо чакаха месото да се опече; то цвърчеше и миришеше вкусно — странно непозната след толкова дни сурова храна миризма. Карса едва сега осъзна колко е уморен.

Щом зайците се опекоха, тримата започнаха да ядат, все така мълчаливо.

— Делъм ми каза за думите, написани в пещерата — рече Байрот, когато свършиха.

Карса изгледа Делъм с яд.

— Делъм Торд ти е рекъл неща, които не е трябвало. Онова в пещерата са брътвежи на луд. Нищо повече.

— Премислих ги — настоя Байрот. — И вярвам, че в тези брътвежи се крие истина, Карса Орлонг.

— Нелепа вяра, Байрот Гилд.

— Не мисля така, главатарю. Имената на племената — съгласен съм с Делъм, че между тях има имена на наши племена. „Урад“ е твърде близо до „Урид“, за да е случайно, особено след като други три са непроменени. Вярно, едно от тези племена вече е изчезнало, но дори нашите легенди шептят за времена, когато племената са били повече. А ония думи, които не си знаел, Карса Орлонг? „Големи села“ и „жълта кора“…

— Не тези бяха думите!

— Вярно. Но това е най-близкото, до което стигна Делъм. Карса Орлонг, ръката, изписала онези думи, е била от място и време, когато езикът на Теблор е бил, ако не друго, по-сложен от сега.

Карса се изплю в огъня.

— Байрот Гилд, дори това да е истина, все пак трябва да попитам: каква стойност има тя за нас сега? Да не би да сме паднал народ? Това не е откровение. Всички наши легенди говорят за век на слава, отдавна отминал век, когато сто герои са крачили сред Теблор, герои, пред които дори дядо ми Палк би приличал на момче пред мъже…

Лицето на Делъм, осветено от пламъците на огъня, беше намръщено.

— И точно това ме тревожи, Карса Орлонг — каза той. — Легендите и техните приказки за слава — те описват век не много по-различен от нашия. Да, повече герои. По-велики подвизи. Но същината е една. В начина, по който сме живели. Всъщност често изглежда, че самата цел на тези приказки е да дадат указание. Начин на поведение, правилния начин да бъдеш Теблор.

Байрот кимна.

— А там, в онези думи, изсечени в пещерата, ни е предложено обяснение.

— Описание как можем да сме — добави Делъм. — Не как сме.

— Не е важно това — изръмжа Карса.

— Били сме победен народ — продължи Делъм, все едно че не го чу. — Шепа изгнаници. — Вдигна глава и срещна очите на Карса над огъня. — Колко от нашите братя и сестри, които сме поднасяли на Ликовете в Скалата — колко от тях бяха родени с един или друг недъг? Повече пръсти на ръка или крак, уста без небце, лица без очи. Същото сме го виждали и сред нашите псета и коне, главатарю. Недъзите идат от кръвосмешение. Това е истина. Стареят в пещерата е знаел какво застрашава народа ни, затова е измислил начин да ни раздели, та омърсената ни кръв бавно да се пречисти — и Теблор са го отлъчили като изменник. В пещерата бяхме свидетели на древно престъпление…

— Ние сме паднали — рече Байрот и се изсмя.

Очите на Делъм рязко се извърнаха към него.

— И какво толкова смешно намираш, Байрот Гилд?

— Ако трябва да го обяснявам, Делъм Торд, значи няма смисъл.

Смехът на Байрот смрази Карса.

— Двамата не сте успели да схванете истинското значение на всичко това…

— Значението, за което каза, че го няма ли, Карса Орлонг? — изсумтя Байрот.

— Пред падналите има само едно предизвикателство — продължи Карса. — И то е да се вдигнат отново. Теблор някога са били малко, били са победени. Така да бъде. Вече не сме малко. Нито сме познали поражение оттогава. Кой от равнините дръзва да стъпи в нашите земи? Заявявам: дойде времето да се изправим пред това предизвикателство. Теблор трябва да се вдигнат отново.

— И кой ще ни поведе? — ухили се с насмешка Байрот. — Кой ще обедини племената ни?

— Замълчи — изръмжа Делъм и очите му блеснаха. — Байрот Гилд, от устата ти чувам непристойна завист. С това, което извършихме тримата, с това, което нашият главатар вече постигна… кажи ми, Байрот Гилд, нима все още ни поглъщат сенките на древните герои? Аз казвам — не. Карса Орлонг вече крачи сред онези герои. И ние крачим с него.

Байрот се излегна и изпружи крака до огнището.

— Както кажеш, Делъм Торд. — Треперливата светлина разкри широката му усмивка, насочена уж към пламъците. — „Кой от равнините дръзва да стъпи в нашите земи?“ Карса Орлонг, ние вървим през пуста долина. Опразнена от Теблор, да. Но какво ги е прогонило? Може пък страховитите Теблор отново да са заплашени от поражение.

Дълго никой не проговори. Накрая Делъм хвърли една клонка в огъня и промълви:

— Може пък между сунидите да няма герои.

Байрот се изсмя.

— Да бе. Сред всички Теблор има само трима герои. Ще стигнат ли, как мислиш?

— Трима е по-добре от двама — отсече Карса. — Но ако потрябва, ще стигнат и двама.

— Моля се на Седмината умът ти никога да не познае червея на съмнението, Карса Орлонг.

Карса стисна дръжката на меча.

— А, това ли било. Синът като бащата. Обвиняваш ме в слабостта на Сънъг?

Байрот го изгледа и бавно поклати глава.

— Баща ти не е слаб, Карса Орлонг. Ако тук и сега ще говорим за съмнения, те засягат Палк и неговия геройски набег до Силвърлейк.

Карса скочи и измъкна кръвния меч.

Байрот не помръдна.

— Не виждаш това, което виждам аз — кротко заговори той. — В тебе има скрита сила, Карса Орлонг. В това, че си син на баща си. Преди малко излъгах, като казах, че се моля да не познаеш никога съмнението. Точно за обратното се моля, главатарю. Моля се съмнението да те споходи, да те закали с мъдростта си. Героите от нашите легенди, Карса Орлонг, са били ужасни, били са чудовища, защото им е била чужда несигурността.

— Изправи се пред мен, Байрот Гилд, защото не мога да те убия, докато мечът ти не е изваден.

— Няма, Карса Орлонг. Ти не си мой враг.

Делъм загреба пръст с шепи и я пусна върху огъня между двамата.

— Късно е. И може би е така, както предполага Байрот — че не сме толкова сами в тази долина, колкото вярвахме. Най-малкото може да има съгледвачи на отсрещния скат. Главатарю, тази нощ имаше само думи. Да оставим леенето на кръв за истинските си врагове.

Карса остана прав. Гледаше гневно Байрот Гилд.

— Думи — изръмжа той. — Да. За думите, които изрече Байрот Гилд, трябва да се извини.

— Аз, Байрот Гилд, моля за прошка за думите си. Е, Карса Орлонг, ще прибереш ли вече меча си?

— Предупреден си — рече Карса. — Следващия път няма да се смиря така лесно.

— Предупреден съм.

Сунидското село беше затънало в трева и млади дръвчета. Пътеките почти се бяха скрили сред трънаците, но тук-там между каменните основи на кръглите домове се виждаха следи от пожари и насилие.

Делъм слезе от коня си и заровичка из развалините. Само след няколко мига намери първите кости.

— Набег — изсумтя Байрот. — Не са оставили оцелели.

Делъм се изправи: държеше счупена стрела.

— Мъже от низините. Сунидите не държат много кучета, иначе нямаше да ги сварят неподготвени.

— Сега започваме ние — рече Карса. — Не набег, а война. Тръгваме за Силвърлейк не като уриди, а като Теблор. И ще нанасяме мъст. — Слезе, извади от торбата си четири корави парчета кожа и започна да ги стяга на краката на Хавок, за да го опази от тръните. Другите двама воини последваха примера му.

— Води ни, главатарю — каза Делъм, щом свърши и се метна на коня си.

Карса вдигна трикраката кучка и я постави отново на гърба на Хавок. После го яхна и погледна Байрот.

Плещестият воин също се метна на коня си. Лицето му беше свъсено.

— Води ни, главатарю.

— Ще яздим толкова бързо, колкото позволява земята — рече Карса и намести трикракото псе върху бедрата си. — Щом излезем от тази долина, тръгваме на север, после отново на изток. До утре вечер трябва да сме близо до Прохода на костите, най-южния път, който ще ни отведе до Силвърлейк.

— А ако по пътя се натъкнем на хора от равнините?

— Тогава, Байрот Гилд, ще започнем да събираме трофеи. Но не трябва да допускаме никой да избяга. Нападенията ни над всяка ферма трябва да са пълна изненада, та да не избягат децата.

Заобиколиха селото и навлязоха в гората. Храстите под дърветата бяха по-рехави, което им позволяваше да продължат в лек галоп. Скоро пътеката се закатери по склона. По здрач стигнаха билото и дръпнаха юздите на запотените коне.

На север и изток хоризонтът представляваше нащърбена черта от планини с върхове, покрити със сняг, и реки от бяло, проснали се по склоновете. Точно пред тях, след стръмния пропад от триста или повече стъпки, се простираше широко, обрасло с гора дефиле.

— Не виждам огньове — каза Делъм, след като огледа загърнатата в сянка долина.

— Трябва да заобиколим този ръб на север — каза Карса. — Няма пътеки, които минават през скалата.

— Конете трябва да си починат — рече Делъм. — Но тук на високото ще се виждаме, главатарю.

— Ще ги водим тогава — отвърна Карса и слезе.

Смъкна трикраката кучка на земята и Захапката се примъкна до нея. Карса хвана юздата на Хавок.

Пътеката продължаваше трийсетина крачки покрай скалния ръб, след което леко се спускаше надолу — достатъчно, за да се скрие очертанието на фигурите им на фона на небето.

Продължиха, докато звездният кръг не измина една пета от пътя си, и намериха оградена с високи скали падина, където да си направят бивака. Делъм се залови да приготви яденето, докато Байрот изтърка конете.

Карса взе Захапката и самката му и тръгна да огледа пътя напред. Дотук единствените пътеки, които срещаха, бяха от планински кози и диви овце. Той знаеше, че напред и надолу има река, носеща оттичащите се води от северните склонове на планините, врязала тесен проход в скалите.

Двете кучета изведнъж се подплашиха и се блъснаха в краката му — отскочиха от някаква тъмна дупка вляво. Карса посегна да успокои Захапката и усети, че песът трепери. Извади меча си и подуши въздуха, но не можа да помирише нищо опасно, нито се чу някакъв звук откъм загърнатата в мрак скална ниша — а беше достатъчно близо, за да чуе дишането, ако някой се криеше вътре.

Пристъпи предпазливо напред.

На каменния под лежеше масивна плоча, с не повече от лакът празно място от трите й страни, където се издигаха скалните стени. Повърхността й беше необработена, но от самия камък като че ли струеше смътна сива светлина. Карса се приближи още малко, после бавно се наведе и се взря в неподвижната ръка, която стърчеше изпод едната страна на плочата. Беше мършава, но цяла, кожата беше добила млечно синкавозелен цвят; ноктите бяха изпочупени, пръстите — с полепнал по тях бял прах.

Всичко в обсега на ръката беше изподрано с жлебове, врязани дълбоко в камъка, докъдето можеха да стигнат пръстите, в хаотични, безредни шарки.

Ръката не беше нито на теблор, нито на човек от равнините, а с големина някъде по средата. Костите изпъкваха, пръстите бяха тесни, дълги и като че ли с прекалено много стави.

Нещо от присъствието му — може би дъхът му, щом се наведе да я огледа — бе усетено, защото ръката изведнъж се сви, потръпна и се отпусна с изпънати пръсти върху камъка. И сега Карса видя непогрешимите белези, че в миналото животни са нападали тази ръка — планински вълци и още по-свирепи зверове. Беше дъвкана, драскана и хапана, но както изглеждаше — така и не беше пострадала. Ръката отново потръпна и пак се отпусна.

Карса чу зад себе си стъпки и се обърна. Делъм и Байрот идваха с извадени оръжия.

— Кучетата се върнаха изплашени — избоботи Байрот.

— Какво намери, главатарю? — прошепна Делъм.

— Демон — отвърна Карса. — Затиснат за цяла вечност под камъка. Още е жив.

— Форкассала.

— Много истина има в легендите ни, изглежда.

Байрот го подмина и се приближи до плочата. Наведе се към ръката, огледа я, после се изправи и се върна при двамата.

— Форкассала. Демонът на планините — Оня, що търсеше мир.

— Във времената на Войните на духа, когато старите ни богове все още са били млади — рече Делъм. — Какво помниш от това сказание, Карса Орлонг? То е толкова кратко, само накъсани парчетии. Самите стареи признават, че повечето от него е изгубено отдавна, преди да се пробудят Седмината.

— Парчетии — съгласи се Карса. — Войните на духа са били две или три нашествия и не са имали почти нищо общо с Теблор. Чужди богове и демони. Битките им разтърсвали планините, а сетне останала само една сила…

— Икариум се споменава единствено в това сказание — прекъсна го Делъм. — Карса Орлонг, може Т’лан Имасс — споменатите в пещерата на онзи старей — да са участвали във Войните на духа и да са били победителите… а сетне са си отишли и не са се върнали. Може би тъкмо Войните на духа са разбили нашия народ.

Погледът на Байрот остана прикован в плочата. Изведнъж той промълви:

— Демонът трябва да се освободи.

Карса и Делъм се обърнаха към него, онемели от думите му.

— Нищо не казвайте, преди да съм свършил — продължи Байрот. — За Форкассала е казано, че дошъл на мястото на Войните на духа в стремежа си да постигне мир между враждуващите. Това е едно от парчетата на сказанието. Заради този негов стремеж демонът бил унищожен. Това е друго парче. Икариум също се е стремял да спре войната, но пристигнал твърде късно, а победителите са знаели, че не могат да го победят, тъй че не се и опитали. Трето парче. Делъм Торд, думите в пещерата също говореха за Икариум, нали?

— Да, Байрот Гилд. Икариум дал на Теблор законите, осигурили оцеляването ни.

— Все пак, ако са могли, Т’лан Имасс щяха и него да затиснат с камък.

Карса се обърна и пристъпи към плочата. Сиянието й глъхнеше на места, подсказваше, че магията е древна, че силата, вложена в нея, бавно се изчерпва. Стареите на Теблор правеха магия, ала много рядко. След пробуждането на Ликовете чародейството се явяваше като божие благоволение, в границите на съня или транса. Старите легенди разправяха за злокобни магии, правени наяве, за гибелни оръжия, закалени с проклятия, ала Карса подозираше, че всичко това са само измислици, за да се втъкат повече ярки цветове в сказанията. Той се намръщи и каза:

— Не я разбирам тази магия.

Байрот и Делъм застанаха до него. Ръката продължаваше да лежи отпусната, неподвижна.

— Дали демонът може да чува думите ни? — каза Делъм.

— И да може, защо трябва да ни разбира? — изсумтя Байрот. — Ония долу говорят на друга реч. Демоните също трябва да си имат своя.

— Все пак е дошъл да сключва мир…

— Не може да ни чуе — увери ги Карса. — Може само да усеща присъствието на някого… или нещо.

Байрот сви рамене и приклекна до плочата. Посегна, поколеба се, след това опря длан в камъка.

— Нито е горещ, нито студен. Тая магия не е за нас.

— Значи не е за да пази, само да съхрани — предположи Делъм.

— Тримата би трябвало да можем да вдигнем плочата.

Карса го изгледа.

— Какво искаш да пробудиш, Байрот Гилд?

Байрот го погледна и присви очи. После лицето му се отпусна и той се усмихна.

— Носител на мир?

— Няма полза от мир.

— Мир трябва да има между Теблор. Инак никога не ще се обединят.

Карса килна глава да премисли думите на Байрот.

— Тоя демон може да е полудял — измърмори Делъм. — От колко ли време стои затиснат под тоя камък?

— Трима сме — рече Байрот.

— Но този демон е от време, когато сме били надвити, и ако ония Т’лан Имасс са го затиснали, направили са го, защото не са могли да го убият. Байрот Гилд, може да излезе, че тримата сме едно нищо пред това същество.

— Ще сме спечелили благодарността му.

— Треската на лудостта не познава приятели.

Двамата воини погледнаха Карса.

— Не можем да знаем ума на един демон — рече той. — Но едно нещо можем да видим, и то е как все още се стреми да се защити. Тази единствена ръка го е предпазвала от какви ли не зверове. Виждам в това настойчивост, свързана с цел.

— Търпението на безсмъртен. — Байрот кимна. — Виждам същото като теб, Карса Орлонг.

Карса се обърна към Делъм.

— Делъм Торд, все още ли храниш съмнения?

— Да, главатарю. Но ще ти дам силата си, защото виждам решимост в очите ти. Тъй да бъде.

Без повече думи, тримата уриди се наредиха от едната страна на каменната плоча, клекнаха и изпънаха ръце да хванат ръба.

— На четвъртия дъх — заповяда Карса.

Камъкът се повдигна със стържещ звук и облак прах. Напрегнаха се, обърнаха го и той избумтя в скалната стена.

Демонът беше затиснат на една страна. Огромната тежест на плочата би трябвало да е разместила кости и премазала мускули, но се оказа, че не е могла да надвие съществото. За хиляди и хиляди години то бе успяло да изрови груба, неравна яма за половината от странно издълженото си тяло. Ръката, затисната под тялото, беше изровила място най-напред за себе си, после бавно беше направила жлебове за едното бедро и едното рамо. Двете боси стъпала също бяха направили нещо подобно. Прах покриваше фигурата като тъмносив саван. Застоялият въздух, който се вдигна от ямата, видимо се завихри, натежал от странна, напомняща за насекоми воня.

Тримата воини стояха и гледаха демона.

Съществото все още не се беше раздвижило, ала при все това виждаха колко странно е. Издължени крайници с повече стави, кожата — изпъната и бледа като лунна светлина. Водопад синьо-черна коса се спускаше от обърнатата по очи към пода глава като тънки корени, образуващи плетеница върху каменния под. Демонът беше гол. И женски.

Крайниците се сгърчиха.

Байрот пристъпи напред и заговори с тих, утешителен глас:

— Ти си свободен, демоне. Ние сме Теблор, от племето Урид. Ако желаеш, сме решили да ти помогнем. Кажи ни какво искаш.

Крайниците бяха спрели гърча си и вече само потръпваха. Ръката, която бе стояла цяла вечност в мрак, се измъкна изпод тялото и заопипва плоския каменен под. Върховете на пръстите закъсаха кичури коса — те се разпадаха на прах. После ръката спря и замря като другата. По врата и раменете се изопнаха мускули, по ръцете също, и демонът се надигна с бавни, отсечени напъни. Заскуба черните, разпадащи се на прах кичури, докато не се откри темето — гладко и бяло.

Байрот пристъпи да помогне, но Карса изпъна ръка и го спря.

— Не, Байрот Гилд. Предостатъчно натиск е познала. Не мисля, че иска да бъде докосвана за дълго време, може би завинаги.

Байрот прикова свъсен поглед в Карса, но после въздъхна и рече:

— Карса Орлонг, чувам мъдрост в думите ти. За стотен път ме изненадваш — не, не исках да те обидя. На път съм да изпитам възхита — забрави острите ми думи.

Карса сви рамене и се обърна към демона.

— Сега можем само да чакаме. Познава ли жажда един демон? Глад? Гърлото й не е вкусило вода от поколения, стомахът е забравил за какво служи, дробовете не са вдишвали пълно, откак е била затисната с плочата. Добре поне, че е нощ, защото слънцето можеше да е като огън за очите й…

И спря, защото демонът, изправен на ръце и колене, вдигна глава. Едва сега можаха да видят лицето й.

По кожата, лъскава като мрамор, нямаше ни една бръчка; широкото чело лъщеше над огромни, тъмни като полунощ очи, които изглеждаха сухи и плоски, като оникс под пластове прах. Високи скули, пресъхнала и покрита с кристалчета уста.

Жената бавно клекна, после се напрегна да стане.

Трудно беше дори да гледат, но се насилиха да не й помогнат.

Тя като че ли го забеляза и едната страна на устата й леко се кривна нагоре.

Това едничко трепване преобрази лицето й и Карса усети как изтупка сърцето му. „Надсмива се на собственото си окаяно състояние. И това е първото й чувство, след като е освободена. Смут, но и иронията съзира в това. Чуй ме, Уругал Втъкани, ще накарам онези, които са я затворили, да съжалят за деянието си, ако те или потомците им все още живеят. Тези Т’лан Имасс — те ме превърнаха в свой враг. Аз, Карса Орлонг, така се заклевам.“

Делъм донесе мях с вода — стъпките му се забавиха, като видя, че жената се изправя.

Беше мършава, с ъгловато тяло. Гърдите й бяха високи и раздалечени, гръдната кост изпъкваше. Ребрата й сякаш бяха повече от обичайното. На ръст бе не по-висока от дете.

Видя меха в ръцете на Делъм, но не посегна към него, а се обърна и се вторачи в мястото, където беше лежала.

Ако не се броеше повдигането и отпускането на гърдите й от дишането, бе съвсем неподвижна.

— Ти ли си Форкассала? — попита Байрот.

Тя го погледна, отново с полуусмивка.

— Ние сме Теблор — продължи Байрот, при което усмивката й леко се разшири: според Карса със странен привкус на насмешка, като че ли знаеше кои са и какви са.

— Разбира ни — каза той.

Делъм пристъпи към нея с меха. Тя го погледна и поклати глава.

Прахта като че ли се беше махнала от очите й и устните й като че ли вече бяха малко по-пълни.

— Съвзема се — каза Карса.

— Свобода само й е трябвала — каза Байрот.

— Както изсъхналият от слънцето лишей омеква нощем — рече Карса. — Жаждата й се утолява само от въздуха…

Тя рязко се обърна към него и тялото й се стегна.

— Ако съм те обидил…

Преди да успее да си поеме дъх, вече се бе нахвърлила върху него. Пет съкрушителни удара и той се намери проснат на гръб, а коравият каменен под бръмчеше, все едно че е легнал в гнездо на огнени мравки. В дробовете му нямаше въздух. Болка кънтеше в тялото му. Не можеше да помръдне.

Чу бойния вик на Делъм — прекъснат от приглушено хриптене, — после още едно тяло тупна на пода. Байрот извика от другата страна:

— Форкассала! Стой! Остави го…

Карса примига да махне сълзите в очите си. Лицето й се надвеси над неговото. Приближи се още, очите й вече блестяха като черни езера, устните й бяха пълни и почти пурпурни на звездната светлина. Зашепна му дрезгаво на езика на Теблор:

— Няма да те оставят, нали? Тези нявгашни мои врагове. Май не им стига да им потроша кокалите. — Нещо в очите й изведнъж омекна. — Видът ви заслужава по-добро. — Лицето й бавно се отдръпна. — Ще трябва да чакам. Да чакам и да видя какво ще стане от теб, преди да реша дали да ти донеса своя вечен мир.

— Форкассала! — обади се Байрот. Гласът му отекна в пещерата.

Тя се изправи и се обърна с невероятна плавност.

— Толкова сте паднали! Да изкривите така името на моя вид, да не говорим за собственото ви. Аз съм Форкрул Ассаил, което значи Връхлитащите. Млад воин, не демон. Наречена съм Покой, Носителката на мир, и ви предупреждавам, страстта да нося това име е много силна у мен в този миг, тъй че махни ръката си от това оръжие.

— Но ние те освободихме — извика Байрот. — А ти нападна Карса и Делъм!

Тя се изсмя.

— Икариум и проклетите Т’лан Имасс няма да са доволни, че развалихте работата им. Но пък Икариум сигурно не помни, че го е направил, а Т’лан Имасс са далече. Е, втори шанс няма да им дам. Но познавам благодарността, воине, и ви казвам ето какво. Карса е избран. Ако ти кажа дори и малкото, което предусещам за висшето му предназначение, ще поискаш да го убиеш. Но ти казвам, че без полза ще е това, защото ония, които го използват, просто ще изберат друг. Бъди до приятеля си. Пази го. Ще дойде време и той ще промени света. И дойде ли това време, аз ще съм там. За да донеса мир. Когато дойде този миг, спри да го браниш. Отстъпи, както го стори сега.

Карса вдиша и изохка. Прилоша му и той се извърна на една страна и повърна. Закашля се и чу стъпките на отдалечаващата се Форкрул Ассаил — жената, наречена Покой.

Миг след това Байрот коленичи до него.

— Делъм пострада лошо, главатарю. Главата му е пукната. Карса Орлонг, съжалявам, че освободихме това… това същество. Делъм имаше съмнения. И все пак той…

Карса се закашля, изплю, надви вълната от болка, изправи се и измърмори:

— Не можеше да знаеш, Байрот Гилд. — И изтри сълзите от очите си.

— Не извадих оръжието си, главатарю. Не се опитах да те защитя като Делъм Торд…

— С което поне един от нас остана читав — изръмжа Карса и се затътри към Делъм. Младият воин беше отхвърлен до стената като че ли с един-единствен удар. На челото му се виждаха четири дълбоки кръстосани отпечатъка, кожата беше разцепена, от спуканата кост струеше жълтеникава течност. „Нейните пръсти.“ Очите на Делъм бяха широко отворени, но замъглени. Лицето му беше отпуснато, сякаш никаква мисъл не можеше да му придаде изражение.

Байрот се наведе.

— Виж, течността е бистра. Мисъл-кръв е това. Няма да може да се освети с такава рана.

— Няма — промълви Карса. — Никой, изгубил толкова мисъл-кръв, не е издържал.

— Вината е моя.

— Не. Делъм сгреши, Байрот Гилд. Мене убиха ли ме? Форкассала реши да не ме убива. Делъм трябваше да постъпи като теб — да не прави нищо.

Байрот потръпна.

— Тя ти говори, Карса Орлонг. Чух, че ти шепнеше. Какво ти каза?

— Почти нищо не разбрах. Освен че мирът, който носи, е смърт.

— Легендите ни са се изопачили с времето.

— Така е, Байрот Гилд. Хайде, трябва да превържем раните на Делъм. Мисълта-кръв ще се сбере в превръзките и ще засъхне, ще се съсири и ще затвори дупките. Може би няма да изтече толкова много и той ще успее поне донякъде да се върне при нас.

Двамата тръгнаха към бивака. Завариха кучетата скупчени — трепереха. През средата на поляната се виждаха дирите на Покой. Водеха на юг.

Виеше леден вятър. Карса Орлонг седеше, опрял гръб на скалната стена, и гледаше как Делъм Торд обикаля на четири крака сред кучетата. Посягаше да ги придърпа към себе си, да ги погали и да ги гушне. Тихи, монотонни звуци излизаха от устата му, усмивка бе застинала на половината му лице — невкочанената половина.

Кучетата бяха ловци. Понасяха ласките с отчаяни изражения, преминаващи понякога в свирепо тихо ръмжене, подсилвано от предупредително озъбване… към което Делъм Торд оставаше безразличен.

Захапката лежеше в нозете на Карса и следеше със сънени очи пълзенето на Делъм сред глутницата.

Почти цял ден беше потрябвал на Делъм Торд, за да се върне поне толкова при тях — пътуване, в което се бе изгубило много от Делъм воина. Още един ден беше изтекъл, докато Карса и Байрот чакаха да видят дали ще се върне още от него, поне колкото да докара светлина в очите му, достатъчно, за да го дари със способността отново да погледне приятелите си. Ала промяна нямаше. Той изобщо не ги виждаше. Виждаше само кучетата.

Байрот беше отишъл на лов, но докато денят се точеше, Карса усети, че е решил да се махне от бивака по други причини. Освобождаването на демона им беше отнело Делъм и думите на самия Байрот бяха най-горчивата цена. Карса малко разбираше от такива чувства, от тази потребност да се самоуязвиш с подобно наказание. Грешката си беше на Делъм, с това, че извади меча си срещу демона. Натъртените ребра на Карса свидетелстваха за бойната сила на Форкрул Ассаил — беше нападнала с впечатляваща скорост, по-бързо от всичко, което Карса бе виждал. Тримата бяха като деца пред нея. Делъм трябваше да го разбере веднага, трябваше да си задържи ръката, както бе направил Байрот.

Но се беше оказал глупав и ето, че сега пълзеше между псетата. Ликовете в Скалата не изпитваха жал към глупави воини — защо да го прави Карса Орлонг тогава? Угаждаше си Байрот Гилд, сладки нектари си правеше от съжалението, жалостта и угризението и обикаляше като пиян, измъчен и унил.

Карса губеше търпение. Трябваше да продължат. Ако нещо можеше да върне Делъм Торд при него самия, това щеше да е битката, свирепата жажда за кръв, яростта, раздираща душата, за да я пробуди.

По пътеката се чуха стъпки и за миг Захапката обърна глава натам.

Беше Байрот Гилд — носеше дива коза на рамо. Спря да погледне Делъм Торд, после пусна козата — копитата й изчаткаха на камъните. Извади ножа си и клекна до нея.

— Още един ден загубихме — каза Карса.

— Дивечът е малко — отвърна Байрот, докато разпаряше корема на козата.

Кучетата се наредиха в полукръг в очакване на пая си и Делъм се дотътри и си намери място между тях. Байрот започна да им подхвърля плувналите в кръв вътрешности. Но никое от кучетата не помръдна.

Карса потупа Захапката и той стана и тръгна напред, трикраката му самка го последва.

Захапката подуши късовете и се спря на черния дроб, а самката му си избра сърцето. Двамата се изнизаха настрана с плячката си. Чак тогава другите се струпаха над останалото и почнаха да ръмжат и да се дърлят. Делъм се заборичка за белия дроб с едно от псетата и му изръмжа заканително. То се дръпна и той отнесе дроба настрана и го заръфа.

Захапката стана и притича при него. Делъм изхлипа жално, пусна дроба и се сви с глава, наведена доземи. Захапката пооблиза кръвта от белия дроб и се върна при трикраката кучка.

— Глутницата на Захапката стана с един повече — изсумтя Карса. Отговор не последва и той погледна Байрот, който зяпаше с ужас приятеля им. — Виждаш ли усмивката му, Байрот Гилд? Делъм Торд е щастлив, а това значи, че няма да се върне. За какво му е?

Байрот погледна кървавите си ръце и ножа, лъснал червен на гаснещата светлина.

— Не изпитваш ли скръб, главатарю? — попита шепнешком.

— Не. Не е умрял.

— По-добре да беше! — сопна се Байрот.

— Тогава го убий.

В очите на Байрот блесна омраза.

— Какво ти каза тя, Карса Орлонг?

Карса се намръщи на неочаквания въпрос, после сви рамене.

— Прокле ме заради невежеството ми. Думи, които не можаха да ме наранят, защото бях безразличен към всичко, което изговори.

Байрот присви очи.

— Шегуваш се с това, което стана? Главатарю, ти не ме водиш повече. Няма да ти пазя гърба в тази твоя проклета война. Твърде много загубихме…

— Слабост има у теб, Байрот Гилд. Знам го открай време. От години го знам. Не си по-различен от това, в което се превърна Делъм, и точно тази истина те гложди толкова. Нима наистина вярваше, че всички ще се върнем от този път без рани? Нима си мислил, че сме неуязвими?

— Значи наистина мислиш…

Грубият смях на Карса го прекъсна.

— Ти си глупак, Байрот Гилд. Как успяхме да стигнем толкова далече? През земите на ратиди и суниди? През битките, които водихме? Победата ни не е дар на Седмината. Успехът бе изсечен от умението ни в боравенето с мечовете и от моето водачество. Ала ти виждаше у мен само перчене, като у някой младок, неопитен още във воинските неща. Заблуждаваше се и това ти даваше утешение. Ти не ме превъзхождаш, Байрот Гилд. В нищо.

Байрот Гилд го гледаше, кървавите му ръце трепереха.

— А сега, ако искаш да оцелееш — изръмжа Карса. — Да останеш жив. Да преживееш мен. Ако го искаш, съветвам те да се научиш отново да цениш ползата да си втори. Животът ти е в ръцете на твоя водач. Следвай ме до победа, Байрот Гилд, или се дръпни като страхливец от пътя ми. Тъй или инак, ще разкажа историята ни с верни думи. Е, кое от двете избираш?

Като див пожар лумнаха чувствата по широкото, пребледняло лице на Байрот и той вдиша хрипливо.

— Аз водя тази глутница — тихо каза Карса. — И никой друг. Предизвикваш ли ме?

Байрот бавно се смъкна на земята и седна, премести ножа в другата си ръка и гневът в погледа му стихна. Не го гледаше вече на кръв.

— Любовници сме от дълго време с Дейлис — каза Байрот. — Ти не знаеше нищо, а ние се смеехме на непохватните ти опити да я ухажваш. Всеки ден ни се пречкаше, пълен с дръзки слова, все ме предизвикваше, винаги се стремеше да ме унизиш в очите й. Но вътрешно ти се смеехме двамата с Дейлис, а нощите прекарвахме в прегръдките си. Карса Орлонг, може да се окажеш единственият, който ще се върне в селото ни — всъщност убеден съм, че ще се постараеш да стане така, тъй че животът ми все едно, че вече е свършил, но не от това се боя. А че когато се върнеш в селото, главатарю, ще направиш Дейлис своя жена. Но една истина ще остане с теб до края на дните ти и тя е: за Дейлис не аз бях втори — ти ще си вторият. И нищо не може да промени това.

Карса бавно оголи зъби.

— Дейлис? Моя жена? Не мисля. По-скоро ще я изоблича пред племето. Че е лягала с мъж, който не й е съпруг. Ще бъде отлъчена и тогава ще я взема — за робиня…

Байрот се хвърли към него и ножът му блесна в тъмното. С гръб към каменната стена, Карса можа само да се претърколи встрани и не му остана време да скочи, преди Байрот да го стисне за врата. Острието се стрелна нагоре към гърлото му.

И тогава псетата се хвърлиха върху тях, заблъскаха ги, ръмжаха, зъбите им се впиваха през кожените дрехи.

Байрот изкрещя, залитна и пусна Карса.

Захапката беше забил зъбите си в бедрото на Байрот, други псета налитаха и търсеха място да се вкопчат в него.

— Куш! — изрева Карса.

Кучетата трепнаха уплашени, пуснаха Байрот и се заотдръпваха с ръмжене. Докато се надигаше, Карса видя присвития отстрани Делъм. Лицето му се бе изкривило в дива усмивка, очите му блестяха, ръцете му висяха почти доземи и посягаха да се вкопчат в нищото. После погледът му подмина Делъм и той се вкочани. Изшътка и псетата онемяха.

Байрот се надигна на четири крака.

Карса посочи.

По пътеката примигваше светлина от факли. На стотина крачки, но се приближаваше.

Забравил за Байрот, Карса извади меча си и тръгна към светлината. Ако бяха суниди, приближаващите се проявяваха безгрижие и той реши да го направи фатално за тях. Но по-вероятно бяха хора от равнината. Докато се придвижваше от една сянка към друга по пътеката, видя, че факлите са поне седем — значи идваше доста голяма група. Успя да чуе и гласове — объркания език на народа от низините.

Байрот застана до него. Беше извадил меча си. Кръв капеше от раните по ръцете му, стичаше се по бедрото му. Карса го изгледа навъсено и му махна да остане назад.

Байрот се отдръпна намръщен.

Мъжете от равнината стигнаха до завоя на пътеката, при доскорошния затвор на демона. Светлината на факлите играеше по високите каменни стени. Гласовете се усилиха, възбудени и тревожни.

Карса се плъзна безшумно напред. Видя девет души — бяха се струпали и оглеждаха празната вече яма на демона. Двама бяха добре въоръжени и с шлемове, стискаха тежки арбалети и на кръстовете им висяха дълги мечове. Стояха на входа на пещерата и наблюдаваха пътеката. До тях имаше четирима, облечени в халати със землист цвят; косата им беше сплетена на плитки, преметнати отпред на гърдите. Никой от четиримата не носеше оръжие.

Останалите трима приличаха на съгледвачи — бяха с кожени дрехи и носеха къси лъкове и ловджийски ножове. Челата им бяха татуирани с родови символи. Тъкмо един от тях като че ли беше водачът им, защото говореше твърдо, все едно че им заповядваше. Другите двама съгледвачи се бяха навели над дупката и я оглеждаха.

Двамата стражи бяха в светлия кръг, съвсем слепи за околната тъмнина. Не изглеждаха особено бдителни.

Карса стисна здраво кръвния меч в двете си ръце, без да откъсва очи от най-близкия.

И връхлетя.

Главата на първата му жертва отхвърча от раменете, швирна кръв. Стремглавият му устрем го отнесе до мястото, на което допреди миг стоеше другият страж, но воинът от равнината вече го нямаше там. Теблорът изруга, извъртя се и се хвърли към тримата съгледвачи.

Те вече се бяха пръснали. Черните железни остриета изсъскаха от ножниците.

Карса се изсмя. Полянката беше тясна и единствената възможност да се измъкнат беше през трупа му.

Един от съгледвачите извика нещо и затича напред.

Дървеният меч на Карса го посече, разцепи жили и кост. Воинът от равнината изкрещя, теблорът подмина рухващото тяло и изтръгна меча си.

Другите двама се бяха отдръпнали един от друг и го нападнаха отстрани. Без да обръща внимание на единия, чийто ловен нож прониза кожената му броня и се заби в ребрата му, Карса отби атаката на другия и с дивашки смях пръсна черепа му с меча си. Обратният замах посече другия съгледвач, той отхвърча назад и се блъсна в каменната стена.

Четиримата в халатите стояха невъзмутимо. Бяха се скупчили един до друг — и замълвиха тихо и монотонно.

Въздухът около тях заискри странно, сетне изведнъж блъвнаха пламъци и огънят се понесе към него, за да го погълне.

Закипя яростно като хиляда ноктести ръце, дращеше и дереше тялото, лицето, очите му.

Карса се присви и закрачи през него.

Огънят се пръсна, пламъците се разлетяха в нощния въздух. Карса изръмжа да надделее болката и продължи напред.

На лицата на четиримата, допреди миг спокойни и самоуверени, се изписа изумление, което премина в ужас, щом мечът му засвистя.

Загинаха също толкова лесно като другите и след няколко мига теблорът стоеше между гърчещи се тела, а кръвта лъщеше тъмна по острието на меча. По земята се търкаляха факли и мятаха треперлива светлина по каменните стени.

Байрот Гилд се появи на входа.

— Вторият пазач избяга по пътеката, главатарю. Кучетата го гонят.

— Карса Орлонг, ти изби първите деца — изсумтя Карса. — Трофеите са твои.

Карса се пресегна, ръката му се вкопчи в халата на тялото, лежащо в нозете му. Вдигна го без усилие във въздуха и огледа хилавите крайници и малката глава с чудатите плитки. Лицето бе набръчкано като на теблор, преживял стотици и стотици години — и в същото време с черти като на новородено.

— Пищяха като бебета — каза Байрот Гилд. — Приказките са верни значи. Тези от равнината наистина са като деца.

— Но и не са — отвърна Карса, загледан в старото, вкочанено в смъртта лице.

— Умряха лесно.

— Да. — Карса пусна жертвата си и тялото се свлече на пода. — Байрот Гилд, това са нашите врагове. Ще ме следваш ли като твой главатар?

— За тази война — да — отвърна Байрот. — Карса Орлонг, повече няма да говорим за… нашето село. Това, което е между нас, трябва да изчака, докато се върнем.

— Така да бъде.

Две кучета от глутницата не се върнаха и в походката на Захапката и останалите нямаше и намек за гордост от победа, когато се дотътриха призори в бивака. Изненадващо, стражът беше успял някак да избяга. Делъм Торд, прегърнал самката на Захапката — както бяха през цялата нощ, — изскимтя.

Байрот премести торбите с храна и зоб на коня на Делъм — той бе загубил умението си да язди и щеше да тича с кучетата.

Когато бяха готови за тръгване, Байрот рече:

— Стражът може да е от Силвърлейк. Ще ги предупреди, че идваме.

— Ще го хванем — изръмжа Карса, наведен над поредния труп. Нанизваше трофеите си на една каишка. — Ако е продължил да бяга през нощта, ще е уморен. Ако не, ще е наблизо.

Карса се изправи, огледа още веднъж дългия наниз с отрязани уши и езици и дребните обезобразени тела пред себе си, после уви каишката около врата си.

Метна се на гърба на Хавок и хвана юздата.

Глутницата на Захапката пое напред да огледа пътя. Делъм тичаше с кучетата, вдигнал трикракото псе до гърдите си.

Някъде към пладне се натъкнаха на следите на самотния воин от равнината, на трийсетина крачки след труповете на двете липсващи псета — с по една желязна стрела, забита в тях. Малко по-нататък видяха захвърлена желязна броня. Беглецът се беше отървал от тежестта й.

— Умно е детето — отбеляза Байрот Гилд. — Ще ни чуе, преди да сме го видели, и ще се приготви за засада. — Хвърли навъсен поглед към Делъм — Още кучета ще умрат.

Карса поклати глава.

— Няма да ни направи засада. Това ще го убие и той го знае. Догоним ли го, ще се опита да се скрие. Криенето е единствената му надежда. Горе по чукарите, а после ще сме го подминали и няма да успее да стигне до Силвърлейк преди нас.

— Няма ли да го гоним? — попита изненадано Байрот.

— Не. Продължаваме към Прохода на костите.

— Но тогава той ще върви по дирите ни. Главатарю, един дебнещ зад гърба ни враг…

— Дете. Тези стрелички могат да убият псе, но за нас, теблорите, са като вейки. Дори само бронята ни ще спре тия пръчици…

— За да убие в нощта две кучета, значи има остро око, Карса Орлонг. Ще се цели там, където бронята не ни покрива.

Карса само сви рамене.

Продължиха нагоре. Пътеката се разширяваше, скалните грамади ставаха все по-високи. Оставяха левга след левга зад себе си в бърз тръс. Късно следобед се озоваха сред облаци сива мъгла и чуха напред грохот.

Карса дръпна юздата, слезе и тръгна между скупчилите се псета.

Ръбът беше стръмен. Реката беше прорязала жлеб с дълбочина хиляда разтега и повече в скалния склон надолу през нещо като тераса, до загърнатото в мъгли дъно на клисурата. Десетина тънки като нишки водопади се спускаха от двете страни на жлеба и се изливаха в скалното корито долу. Всичко пред очите му беше сбъркано, осъзна Карса. Реката, прорязала пътя си към низините, беше съвсем не на мястото си. Още по-странно, водопадите се изливаха от двете страни през цепнатините на различни нива, все едно че двата склона на планината бяха пълни с вода.

— Карса Орлонг! — Байрот трябваше да вика, за да надмогне грохота. — Някой… някой древен бог може би… е разсякъл планината на две. Този жлеб не е издълбан от вода. Не, все едно изсечен от гигантска брадва. И раната… кърви.

Карса се огледа, без да отвръща на думите му. Точно вдясно по скалния склон се спускаше лъкатушеща пътека, стръмна и покрита с лъснали от влага сипеи.

— Това ли е пътят ни надолу? — Байрот пристъпи до Карса и се вторачи изумен в главатаря. — Не можем! Това ще се срине под краката ни! Под копитата на конете!

Карса се наведе и изтръгна една скала от земята. Хвърли я надолу по пътеката. Там където падна, шистите се раздвижиха, затрепериха и се хлъзнаха надолу в усилваща се лавина, която догони отскачащия камък и изчезна в мъглите.

И разкри широки груби стъпала.

Изцяло от кости.

— Точно както каза Палк — промълви Карса и се обърна към Байрот. — Хайде. Пътят ни чака.

Байрот свъси вежди.

— Спор няма, Карса Орлонг. Под нозете ни ще се открие истина.

Карса се намръщи.

— Това е единственият път надолу от планината. Нищо друго няма, Байрот Гилд.

Воинът сви рамене.

— Както кажеш, главатарю.

Заслизаха. Карса водеше.

На големина костите бяха като на хора от равнините, ала по-тежки и по-здрави, станали на камък от времето. Тук-там се мяркаха еленови рога и бивни, а също и изваяни изкусно шлемове от черепите на едри зверове. Цяла армия беше избита тук, а след това от костите бяха съградени тези злокобни стъпала. Мъглите ги бяха покрили с влага, но всяко стъпало беше здраво и леко извито назад, за да намали риска от подхлъзване. Скоростта на двамата воини на Теблор се забавяше само от предпазливото стъпване на конете.

Каменната лавина, предизвикана от Карса, като че ли беше разчистила пътя чак до каменната тераса, където реката се събираше, преди да се хвърли в долината. Воините се спуснаха още хиляда крачки. Грохотът на водата отляво се усилваше, отекваше все по-гръмко в назъбените скали отдясно. С всяка стъпка сумракът около тях се сгъстяваше.

Над терасата властваше бледа призрачна светлина, накъсана от непроницаеми пелени мъгла. Костите се изравниха в нещо като под, изникващ от скалната стена, за да продължи под реката, която вече тътнеше, гигантска и чудовищна, на двайсетина крачки вляво от двамата.

Конете трябваше да отдъхнат. Карса погледа тръгналия към реката Байрот, после се обърна към Делъм, който се беше свил сред разтрепераните кучета. Смътното сияние, излъчващо се от костите, сякаш носеше със себе си неестествено мразовито дихание. Гледката бе някак странно безцветна, мъртва. Дори неизмеримата мощ на стичащата се вода изглеждаше безжизнена.

Байрот се върна.

— Главатарю, тези кости… Продължават под водата до другия бряг. На дълбочина почти колкото ръста ми, докъдето можах да видя. Десетки хиляди са умрели, за да се направи това. Десетки пъти по десетки хиляди. Цялото корито…

— Достатъчно отдъхнахме, Байрот Гилд. Отгоре се свличат камъни — или стражът се спуска, или ще има ново свлачище, за да зарови онова, което открихме. Много такива свлачища трябва да има, защото тия от равнините са се изкачили оттук, а това е било само преди няколко дни. Но ние заварихме склона отново заровен.

На лицето на Байрот се изписа тревога и той хвърли поглед през рамо към плоските камъчета, хлъзгащи се от пътеката над тях. Бяха повече, отколкото допреди миг.

Поведоха конете към ръба на терасата. Склонът бе твърде стръмен, за да задържи свлачище, стъпалата се виеха надолу, докъдето стигаше поглед. Конете се запънаха.

— Много ще сме уязвими по този път, Карса Орлонг.

— Бяхме уязвими по целия път дотук, Байрот Гилд. Онзи зад нас вече изтърва най-добрата си възможност. Точно затова съм убеден, че сме го задминали и че камъните, които сега падат отгоре, предвещават поредното свлачище и нищо друго.

И Карса поведе Хавок надолу.

След трийсетина крачки чуха отгоре смътен тътен, по-дълбок от рева на реката. Към тях се понесе порой камъни, ала мина встрани. Последва го дъжд от кал.

Продължаваха все надолу и надолу, докато умората не се просмука в крайниците им. Мъглите като че ли оредяха, но може би беше само защото очите им привикваха към сумрака. Колелата на слънцето и звездите минаваха над тях невидими и невиждащи. Единствените средства, с които можеха да измерят времето, бяха гладът и умората. Спиране нямаше да има, докато спускането не свършеше. Карса беше изгубил броя на завоите надолу и надолу — онова, което приличаше на хиляда крачки, се оказа много повече. Реката до тях все така ревеше в облаците мъгла, скриващи долината под тях и небето над главите им. Светът се беше стеснил до безкрайните костени стъпала под кожените им обуща.

Стигнаха до още една тераса и костите изчезнаха под мляскаща под нозете им кал и туфи яркозелена трева. Земята беше осеяна с нападали клони, обрасли с мъх. Мъглите скриваха всичко.

Най-сетне изведоха конете на равно и те замятаха глави. Делъм и псетата се скупчиха встрани, мокри и разтреперани.

— Смутен съм, главатарю — каза Байрот.

Карса се намръщи. Краката му трепереха и не можеше да го скрие.

— Защо, Байрот Гилд? Приключихме. Спуснахме се по Прохода на костите.

— Така си е. — Байрот се окашля. — Но скоро пак ще трябва да дойдем тук. Да се катерим нагоре.

Карса кимна замислено.

— Мислил съм за това, Байрот Гилд. Низините възвиват около нашето плато. Има и други проходи, право на юг от нашите уридски земи… трябва да има, инак народът от равнините никога нямаше да се появи между нас. Пътят ни обратно ще ни отведе покрай масива, на запад, и ще ги намерим тия скрити проходи.

— През територии на равнинците през цялото време! Та ние сме само двама, Карса Орлонг! Набег срещу някоя ферма до Силвърлейк е едно, но да поведем война с цяло племе е безумие! Ще ни гонят и преследват по целия път… невъзможно е!

— Ще ни гонят и преследват? — Карса се изсмя. — Какво ново има в това? Хайде, Байрот Гилд, трябва да стигнем някъде на сухо, по-далече от тази река. Ей там, наляво, виждам върхове на дървета. Ще напалим огън. Ще си спомним какво е да се сгрееш и коремът ти да е пълен.

Склонът, заровен под мъхове, лишеи и тучна черна пръст, ги изведе до гора от стари секвои и кедри. Небето отгоре се оголваше на сини кръпки, сред които тук-там проблясваха лъчите на слънцето. След като навлязоха в гората, мъглата изтъня до влажна пелена. Замириса на гнило дърво. Продължиха още петдесетина крачки и излязоха на огряна от слънцето поляна, с рухнал на земята кедър. В златистия въздух танцуваха пеперуди. Под грамадната плетеница на корените се виждаше скалата, в която бе расло дървото. Камъните бяха сухи, затоплени от слънцето.

Карса започна да развързва торбите с храна, а Байрот се зае да събере сухи клони от падналия кедър. Делъм си намери обрасло с мъх място, затоплено от слънцето, и се сгуши да подремне. Карса помисли дали да не му смъкне влажните дрехи, но като видя как останалите от глутницата се скупчиха около него, сви рамене и продължи да разтоварва конете.

Скоро дрехите им висяха на корените до огъня. Двамата воини седяха голи на камъка и студът бавно напускаше мускулите и кокалите им.

— В другия край на тази долина реката се разширява и оформя плоско корито, преди да стигне езерото — заговори Карса. — Страната, на която сме, е южната. Близо до устието има скална издатина, която ще скрие гледката ни вдясно. Веднага след нея, на южния бряг на езерото, има ферма на хора от равнината. Много сме близо дотам, Байрот Гилд.

Воинът разкърши рамене.

— Кажи ми, че ще нападнем денем, главатарю. Много я намразих тази тъмнина. Проходът на костите съсухри сърцето ми.

— Денем ще е, Байрот Гилд. — Карса реши да пренебрегне последните думи на Байрот, защото от тях нещо в душата му потръпна и остави горчив вкус в устата му. — Децата ще се трудят по нивите и няма да могат да стигнат навреме до твърдината на къщата. Ще ги връхлетим и ще познаят ужас и отчаяние.

— Това ми харесва, главатарю.

Гората от секвои и кедри загръщаше цялата долина — нямаше никакви поляни и сечища. Малко дивеч се намираше под гъстия дървесен покров и дните отминаваха в сивкав полумрак. Запасите на двамата теблори бързо се стапяха, конете измършавяваха от оскъдната паша синкави листа, мъх и горчиви лози, кучетата се примиряваха с глог и горски буболечки.

На четвъртия ден към обед долината се стесни и се принудиха да продължат още по-близо до реката. Вървенето през гъстия лес, далече от единствената пътека покрай речния бряг, им беше гарантирало, че ще останат незабелязани, но сега най-сетне се приближаваха към Силвърлейк.

На свечеряване стигнаха до устието. Звездното колело се пробуждаше в небето над тях. По пътеката покрай осеяния с канари бряг личаха следи от скорошно преминаване. Водеха на северозапад, но нямаше знаци, които да говорят, че някой се е върнал обратно. Въздухът беше хладен. Широка ивица пясък и чакъл оформяше отрупан с наноси остров там, където реката се вливаше в езерото. Над водата бяха надвиснали пелени мъгла и далечните езерни брегове на север и изток едва се виждаха. Планините се спускаха ниско, сякаш коленичеха пред разлюлените от вятъра вълни.

Карса и Байрот спряха за почивка. Тази нощ огън нямаше да се пали.

— Онези дири — заговори Байрот. — Те са на воините от равнината, дето ги изби. Какво ли искаха да направят в пещерата, дето беше затворен демонът?

Карса сви пренебрежително рамене.

— Сигурно са искали да го освободят.

— Едва ли, Карса Орлонг. Чародейството, с което те нападнаха, имаше божествен аспект. Мисля, че бяха дошли да почетат демона, или навярно душата му може да се извлича от тялото, като е с Ликовете. За равнинния народ пещерата сигурно е прорицалище, дори обиталище на техния бог.

Карса изгледа продължително спътника си и рече:

— Отрова има в думите ти, Байрот Гилд. Демонът не беше бог. Беше затворник под камъка. Ликовете в Скалата са истински богове. Сравнение не може да се прави.

Веждите на Байрот се вдигнаха.

— Аз не правя сравнение, Карса Орлонг. Равнинците са глупави същества, а Теблор не са. Тия от низината са деца и са податливи на самозаблуда. Защо да не го почитат онзи демон? Кажи ми, усети ли живо присъствие в магията, когато те удари?

Карса помисли.

— Имаше… нещо. Драскаше, съскаше и плюеше. Отблъснах го и то избяга. Тъй че не беше силата на демона.

— Не беше, защото тя се махна. Може да са почитали камъка, който я беше затиснал — в него също имаше магия.

— Но не жива, Байрот Гилд. Не хващам дирята на мислите ти и тези безсмислени думи взеха да ми омръзват.

— Мисля, че кокалите в Прохода на костите са на народа, който е затворил демона — настоя Байрот. — И точно това ме тревожи, Карса Орлонг, защото костите бяха също като на равнинните хора — по-здрави, да, но все пак като на деца. Всъщност равнинното племе може да са потомци на онзи древен народ.

— Какво от това? — Карса стана. — Не искам да слушам повече. Сега единствената ни задача е да си починем, да станем по изгрев-слънце и да си приготвим оръжията. Утре избиваме деца.

Тръгна към конете, вързани под дърветата. Делъм седеше сред кучетата, прегърнал трикраката самка на Захапката. Едната му ръка я галеше унесено по главата. Карса го погледа малко, въздъхна и се обърна да си приготви постелята.

Ромонът на реката беше единственият звук. Звездното колело се търкаляше по небето. Някъде през нощта вятърът смени посоката си и донесе миризма на дим и добитък, а също и далечен кучешки лай. Карса лежеше буден на дебелия мъх и се молеше на Уругал дано вятърът призори да не се обърне. Във фермите в равнината винаги имаше кучета — гледаха ги по същата причина като в племето на Теблор: заради острия им слух и чувствителното обоняние, та да известяват бързо за появата на непознати. Но тези щяха да са от равнинната порода — по-дребни от теблорската. Захапката и глутницата му бързо щяха да се справят с тях. И предупреждаване нямаше да има… стига вятърът да не се променеше.

Чу как Байрот стана и тръгна към спящите псета.

Обърна глава и видя, че Байрот е коленичил до Делъм. Кучетата гледаха с любопитство как го гали по челото и страните.

Карса със закъснение осъзна на какво е свидетел. Байрот рисуваше на лицето на Делъм бойната маска — с черно, сиво и бяло, цветовете на Урид. Бойната маска се пазеше за воини, които съзнателно избират смъртта; възвестяваше, че мечът няма повече да се прибере в ножницата. Но беше ритуал, който по традиция се полагаше на състарени воини, избрали да тръгнат в последен набег и по тази начин да избегнат смъртта със слама, полепнала по гърба. Карса се надигна.

И да беше усетил приближаването му, Байрот не го показа с нищо. По широкото му обрулено лице се стичаха сълзи. Делъм лежеше замрял и се взираше в него с широко отворени, немигащи очи.

— Той не разбира, но аз разбирам — изръмжа Карса. — Байрот Гилд, ти позориш всеки уридски воин, който е носил бойната маска.

— Нима, Карса Орлонг? Престарелите воини, тръгнали на последната си битка — нищо славно няма в деянието им, нищо славно няма в тяхната бойна маска. Сляп си, ако си въобразяваш нещо друго. Боята не скрива нищо — отчаянието си остава неприкрито в очите им. Стигнали са до заника на живота си и са открили, че този живот е бил безсмислен. Точно това осъзнаване ги пропъжда от селото, кара ги да подирят бърза смърт. — Байрот приключи с черната боя и се зае с бялата: размаза я с три пръста по широкото чело на Делъм. — Погледни в очите на нашия приятел, Карса Орлонг. Вгледай се внимателно.

— Нищо не виждам — промълви Карса, стъписан от думите на Байрот.

— Делъм вижда същото, главатарю. Взира се в… нищото. Ала за разлика от теб, не извръща очи. За разлика от теб, го вижда с пълно разбиране. Вижда го и е ужасен.

— Говориш безсмислици, Байрот Гилд.

— Не. Двамата с теб сме Теблор. Воини сме. Не можем да предложим утеха на Делъм, затова той се е вкопчил в това псе, в звяра, в чиито очи се чете мъка. Защото сега той търси утеха. Всъщност това е единственото, което търси. Защо му дарявам бойната маска ли? Днес той ще умре, Карса Орлонг, и това може би ще му донесе достатъчна утеха. Моля се на Уругал да е така.

Карса погледна небето и каза:

— Колелото почти се е претърколило. Трябва да се приготвяме.

— Почти приключих, главатарю.

Докато Карса натриваше кръвно масло в острието на дървения си меч, конете се размърдаха. Кучетата вече бяха станали и пристъпваха неспокойно. Байрот привърши с маската на лицето на Делъм и също почна да приготвя оръжията си. Трикраката кучка зарита в ръцете на Делъм, за да се освободи, и той я притисна още по-силно към гърдите си, но тихото ръмжене на Захапката го накара да изхлипа и да я пусне.

Карса нахлузи кожената броня на гърдите, врата и краката на Хавок. Обърна се и видя, че Байрот вече е яхнал коня си. Конят на Делъм също беше с бойна сбруя, но без юзда. Животните трепереха.

— Описанията на дядо ти бяха безпогрешни дотук, главатарю. Кажи ми как изглежда фермата.

— Дървена къща, голяма колкото уридските, с горен етаж под стръмен покрив. Тежки кепенци с отвори за стрелба с лък, здрава, бързо залостваща се врата, всъщност две, отпред и отзад. Има три пристройки. Далечната до къщата прислонява добитъка. Другата е паянтова, а последната е от кирпич и сигурно е била първият им дом, преди да построят дървената къща. На брега на езерото има пристан, с колове за връзване на лодките. Има и оградено място за дребните коне от равнината.

Байрот се беше намръщил.

— Главатарю, колко поколения равнинци са се изредили след набега на Палк?

Карса се метна на гърба на Хавок и сви рамене.

— Колкото — толкова. Готов ли си, Байрот Гилд?

— Води ме, главатарю.

Карса подкара Хавок по пътеката покрай реката. Устието се падаше вляво. От дясната му страна се издигаше висока груба скална грамада, обрасла отгоре с дървета и килната към езерния бряг. Между езерото и скалния масив се извиваше широк бряг, осеян с едри кръгли камъни.

Вятърът не се беше променил. Въздухът миришеше на пушек и тор. Кучетата на фермата мълчаха.

Карса извади меча си и го тикна пред ноздрите на Хавок. Конят вирна глава. От ходом — в тръс по каменистия бряг; езерото им беше отляво, скалната стена се плъзгаше вдясно. Чу зад себе си коня на Байрот: копитата чаткаха по камъните, още по-назад чу ръмженето на кучетата. Конят на Делъм забави ход, за да тича редом с доскорошния си господар.

Щом подминеха скалата, щяха да завият надясно и след няколко мига щяха да връхлетят върху нищо неподозиращите деца във фермата.

От тръс — в галоп.

Скалната скала изчезна и пред тях се ширнаха ниви.

От галоп — в щурм.

Фермата — почернели от сажди и пушек развалини, едва видими през високите редове царевица… и точно зад нея имаше град, проснал се покрай езерния бряг чак до планинското подножие.

Високи каменни сгради, каменни стълбове и дървени кейове, с лодки и кораби, струпани покрай брега. Каменен зид обкръжаваше повечето постройки, висок може би колкото ръста на човек от равнината. Главен път, с врата, с ниски кули с плоски покриви от двете страни. Дим се издигаше на гъста пелена над каменните плочи на покривите.

По кулите имаше стражи.

Десетки, стотици равнинци — повече, отколкото можеше да преброи — хукнаха през полята, щом от града закънтя камбана. Затичаха през редовете царевица, като захвърляха сечивата си.

Байрот ревеше нещо зад Карса. Не беше боен вик. Гласът му беше изпълнен с тревога. Карса не го слушаше — вече се приближаваше към първите селяци. Щеше да помете няколко по пътя си, но нямаше да забави скоростта си. Щеше да остави тези деца на глутницата. Искаше онези в града, свитите страхливо зад вече затварящата се порта, зад жалкия зид.

Мечът изсвистя и първата селяшка глава падна. Хавок скочи и стъпка с копитата си следващото дете — беше женско.

Портата изтътна и се затръшна пред Карса.

Той дръпна Хавок вляво, без да откъсва очи от стената. Стрела от арбалет изсвистя пред очите му и се заби на десетина крачки вдясно. Друга изсвири над главата му.

Кон от равнината не можеше да прескочи тази стена, но Хавок беше почти два пъти по-едър от равнинната порода. Карса го срита и грамадният жребец с лекота преодоля ниския зид.

Предните му копита изтрещяха върху някакъв покрив. Каменните плочи се пръснаха, изпращяха греди, малката постройка се срина, разхвърчаха се пилци. Хавок се олюля, краката му заритаха, намериха опора, след това той се понесе по калната улица.

Пред тях се извиси друга сграда, с каменен зид. Хавок свърна надясно. Пред входа на сградата се появи човешка фигура, с кръгло лице с ококорени очи. Мечът на Карса разцепи черепа на мъжа от равнината и той се завъртя на място, преди краката му да се огънат.

Копитата тътнеха. Хавок понесе Карса по улицата право към портата. До ушите му стигаше шумът от клането по пътя оттатък стената — явно повечето работници по нивите бяха останали извън защитата на крепостната стена. Пазачите бяха успели да пуснат лоста и се бяха разгърнали на ветрило да се бранят. Карса ги връхлетя.

Един железен шлем изпращя, откъсна се от детската глава, все едно че бе захапал дървения меч, и отхвърча настрани. Замахът назад отпра ръката и рамото на друго дете от тялото му. Хавок стъпка трети страж, завъртя се, изрита със задните си крака, за да порази четвърто дете, натресе го в дървената врата, а мечът се завъртя във въздуха.

Дълъг меч — дълъг само колкото нож в очите на Карса — посече бронираното му с кожа бедро, преряза два или три пласта от твърдата кожа и отскочи. Карса натресе ефеса на меча си в лицето на дребосъка от равнината и усети как костта изпука. Ритникът му отпрати детето назад; другите се пръснаха в паника. Карса се изсмя и подкара Хавок напред.

Посече още един страж. Останалите побягнаха презглава.

Нещо се заби в гърба на теблора и за миг разцъфналата болка го жегна. Карса се пресегна, изтръгна желязната пръчка и я захвърли с презрение. Смъкна се от коня, без да откъсва очи от залостената порта. Металните скоби бяха стегнали здраво дебелата греда.

Карса отстъпи три крачки назад, наведе рамо и се засили.

Железните болтове, държащи пантите в каменните зидове, изхвърчаха и портата рухна навън. Кулата вдясно от Карса изскърца и изведнъж хлътна, отвътре се чуха писъци. Каменната стена се заогъва. Карса изруга и отскочи назад. Цялата кула рухна с грохот сред облаци прах.

Байрот се появи на коня си, нишки съсирена кръв изплющяха от острието на кръвния му меч, конят му скочи над руините. След него връхлетяха кучетата и с тях — Делъм и конят му. Устата на Делъм Торд бе оцапана с кръв и Карса стъписан разбра, че воинът е разкъсал нечие гърло като псе — със зъби.

Конските копита пръснаха кал — Байрот дръпна юздите.

Карса се метна на гърба на Хавок и го обърна към улицата.

Приближаваше се каре пиконосци; дългите копия се поклащаха, остриетата проблясваха под утринните лъчи. Все още бяха на трийсет разтега.

От близкия прозорец на горния етаж излетя метална стрела и отскочи от задницата на коня на Байрот. Някъде отвъд стената доехтя тропот на препускащи в галоп коне.

— Изтеглянето ни ще бъде оспорено, главатарю — викна Байрот.

— Изтегляне? — Карса се изсмя и посочи с брадичка настъпващите пиконосци. — Не са повече от трийсет, а деца с дълги копия все пак са си деца, Байрот Гилд. Хайде, да ги разпръснем!

Байрот изруга и развърза костения си боздуган.

— Подкарай пред мен, Карса Орлонг, да не видят какво им готвя.

Карса оголи зъби в свирепа наслада и смуши Хавок. Псетата се развърнаха от двете му страни, Делъм бе най-вдясно от водача.

Пиките пред тях бавно се снишиха на височина на гърдите и карето спря.

Прозорците по горните етажи се отвориха, хора занадничаха да видят какво ще последва.

— Уругал! — изрева Карса и смуши Хавок. — Гледайте!

Чу как Байрот зад него също препусна. Сред грохота на копитата се извиси и друг звук — от въртящия се огромен сив мечи череп.

На десет разтега от чакащите ги пики Байрот ревна, Карса се сниши, изви Хавок вляво и забави бесния му щурм.

Нещо грамадно и съскащо изхвърча покрай него и Карса се извърна, за да види как гигантският боздуган ще удари войнишкото каре.

Ужасен хаос. Три от четирите реда — на земята. Разкъсващи ушите писъци.

И тогава псетата се нахвърлиха върху децата, последвани от коня на Делъм.

Карса обърна Хавок, подкара го срещу разбитото каре до Байрот и двамата навлязоха в гъмжилото. За двайсет удара на сърцето изклаха до крак децата, все още несъборени от псетата, като отбиваха по някоя изпречила се на пътя им пика.

— Главатарю!

Карса измъкна кръвния меч от плътта на последната жертва и се обърна.

Ново каре войници, този път със стрелци с арбалети на двата фланга. Петдесет-шестдесет всичко, в другия край на улицата.

Карса се намръщи и погледна през рамо към портата. Двайсет деца на коне бавно излизаха от прахта, тежко бронирани с плочести брони и плетени ризници. След тях още — пешаци с къси копия, брадви, мечове и копия.

— Води, главатарю! — викна Байрот.

Карса го погледна свирепо.

— Ще те водя, Байрот Гилд! — Обърна Хавок. — По този страничен проход и към брега — ще заобиколим преследвачите си. Кажи ми, Байрот Гилд, стигат ли за теб децата, които избихме?

— Да, Карса Орлонг.

— Тогава след мен!

„Страничният проход“ всъщност беше улица, широка колкото главната, и водеше право към езерото. С жилища, дюкяни и складове от двете страни. По прозорците, праговете и в задънените улички се мяркаха уплашени хора. Теблорските воини препускаха с тътен. Улицата свършваше на двайсет разтега от брега. Пространството до езерото, през което до близкия кей минаваше широк, застлан с талпи път, беше покрито с плавеи, а сред тях се издигаше грамада от избелели кости, от която стърчаха колове с побити на върховете им черепи.

Черепи на теблори.

Порутени колиби и мръсни шатри изпълваха всяко място сред този боклук и от тях се заизсипваха десетки деца с вдигнати оръжия. Парцаливите им дрехи бяха отрупани с теблорски талисмани и скалпове. Гледаха твърдо приближаващите се воини, стиснали в ръце брадви с дълги дръжки, двуръчни мечове и алебарди; други заизпъваха лъкове.

С вик на ужас и гняв, Байрот подкара с все сила коня си срещу безмълвните, готови за бой деца.

Изсвистяха стрели.

Конят на Байрот изцвили, залитна и рухна. Байрот падна, мечът му литна във въздуха и се заби в една колиба. Излетяха още стрели.

Карса свърна рязко настрани, чу как една от стрелите изсъска покрай бедрото му и след миг връхлетя върху първите воини от равнината. Кръвният меч посече обкованата с бронз дръжка на брадва — ударът изтръгна оръжието от ръцете на дребния мъж. С лявата си ръка Карса спря друга секира, замахнала към главата на Хавок. Изтръгна я от мъжа, изхвърли я настрана, след това посегна надолу, стисна равнинеца за гърлото, вдигна го във въздуха и продължи напред. Едно стискане и главата клюмна, а тялото се загърчи и запръска пикня. Карса пусна трупа на земята.

Щурмът на Хавок внезапно спря. Конят изцвили, прободен в хълбока, от устата и ноздрите му швирна кръв.

Хавок залитна, олюля се като пиян и краката му се подгънаха.

Карса изкрещя от ярост и скочи от гърба на издъхващия кон. Меч щръкна пред него да го посрещне, но теблорът го отби и скочи върху три деца; чу как изпращяха кости, докато се претъркулваше през тях.

След миг отново беше на крака, кръвният меч посече лицето на един равнинец и отпра обраслата му с черна брада челюст. Някакво острие се заби дълбоко в гърба на Карса и той се завъртя мигновено, замахна с меча си под изпънатите ръце на нападателя, заби го дълбоко в ребрата и посече гръдната кост.

Дръпна свирепо да изтръгне оръжието си и тялото на издъхващия равнинец се свлече в нозете му.

Обкръжиха го тежки оръжия с теблорски фетиши, навързани по тях — всичките жадни да пият уридска кръв. Повечето си пречеха, но все пак Карса едва смогваше да ги отбие и уби още двама равнинци, докато си пробиваше път с бой.

Откъм мястото, където беше паднал Байрот, се чуха трясъци от друга битка, чуваше се и лаят и ръмженето на псетата.

Допреди миг нападателите бяха мълчали. Сега всички закрещяха на неразбраната си реч. Карса завъртя меча си и ги нападна. Те обаче се пръснаха и той видя полукръг от равнинци с лъкове и арбалети.

Тетивите иззвънтяха.

Болка разкъса шията на Карса, други две стрели пронизаха гърдите му, четвърта се заби в бедрото му. Без да им обръща внимание, главатарят връхлетя в центъра на полумесеца.

Мечът му засече като вихрушка. Децата се обръщаха и бягаха. Рухваха сред фонтани от кръв и издъхваха. Пръскаха се черепи. Карса си отвори път през тях, като остави зад себе си диря от осем трупа, и тогава го догониха. Той се обърна да ги посрещне и се изсмя, щом видя страха по мъничките им мръсни лица.

Те се пръснаха. Захвърляха оръжия, препъваха се и бягаха в паника. Карса ги избиваше, докато в обхвата на кръвния му меч не остана никой. Чак тогава спря — и застина.

Там, където се беше сражавал Байрот, лежаха в кръг седем тела на равнинци, но от воина теблор нямаше и следа. Лаят на псетата продължаваше да кънти по-нататък по улицата и Карса затича натам.

Подмина няколко убити от глутницата, но не видя Захапката сред тях. Бяха избили много равнинци, преди да паднат. Вдигна глава и видя на трийсет крачки по улицата Делъм Торд до падналия му кон, а още по-нататък, на петнайсет крачки — група селяци.

Делъм виеше. От тялото му стърчаха десетина метални и дървени стрели, едно копие се беше забило малко над лявото му бедро. Оставяше зад себе си криволичеща диря от кръв, но продължаваше да се влачи напред… натам, където селяците бяха обкръжили трикраката кучка и я пребиваха със сопи, лопати и мотики.

Делъм плачеше и се влачеше напред, копието стържеше в пръстта и по дръжката му се стичаше кръв.

Карса затича напред. От една уличка изскочи дете и вдигна високо една лопата с дълга дръжка над Делъм.

Карса извика.

Делъм дори не се обърна, вперил очи в мъртвото вече трикрако псе. Лопатата се стовари върху тила му.

Чу се пукот. Лопатата се вдигна и се видяха бели кости и кичури сплъстена от кръв коса.

Делъм рухна.

Убиецът му се обърна към Карса. Старец с беззъба уста, зяпнала във внезапен ужас.

Ударът отгоре го посече до бедрата.

Главатарят изтръгна кръвния меч и се хвърли напред към селяците, струпани около премазания труп на трикраката кучка. Те се пръснаха.

На десет крачки встрани лежеше Захапката, и той оставил кървава диря. Черните му крака дращеха към тялото на самката му. Щом видя Карса, вдигна глава и очите му се впиха в него в безмълвна молба.

Карса изрева, догони две деца и остави гърчещите им се тела проснати на разкаляната улица. Трето дете, въоръжено с ръждясала мотика, пробяга между две от къщите. Теблорът се поколеба, изруга, обърна се и коленичи до Захапката.

Към тях тичаха войници с копия. След тях препускаха трима конници и крещяха заповеди.

Главатарят вдигна Захапката под лявата си мишница.

И се затича да догони селяка с мотиката.

Тесният проход между двете къщи беше затрупан с отпадъци, в другия му край имаше някакви огради. Щом влезе в пътеката между тях, видя бягащия мъж на двайсетина крачки пред себе си. Детето прегази един ров, отнасящ нечистотиите в езерото, и се хвърли сред горичка млади елши — зад тях имаше други постройки, обори или складове.

Карса затича по-бързо и прескочи рова, без да пуска псето. Знаеше, че от друсането го боли много, и за миг помисли дали да не пререже гърлото му.

Детето се шмугна в един обор, без да пуска мотиката.

Карса се наведе и се хвърли през вратата след него. Внезапен сумрак. Животни нямаше; сламата, струпана нависоко, беше стара и влажна. В широкия проход имаше голяма лодка, обърната върху дървени магарета. Вляво видя двойна врата; едното крило беше открехнато.

Карса спря до последната, най-тъмна ясла, сложи Захапката на сламата и прошепна:

— Ще се върна при тебе, приятелю. Ако не — гледай да се изцериш и се върни у дома. У дома, при уридите. — Теблорът сряза една кожена ивица от бронята си, извади от кесията на колана си шепа бронзови печати с племенните знаци по тях и ги наниза на нея. После върза импровизирания нашийник на мускулестия врат на Захапка, положи длан върху строшения крак на кучето и затвори очи. — Дарявам този звяр с душата на Теблор, със сърцето на Урид. Чуй ме, Уругал. Изцери този велик боец. И го върни у дома. Засега го крий, храбри Уругал.

Отдръпна ръката си и отвори очи. Кучето го гледаше кротко.

— Направи своя дълъг живот свиреп, Захапко. Ще се срещнем отново, в това се кълна над кръвта на всички деца, които избих днес.

Намести кръвния меч в ръката си и тръгна, без да се обръща.

Пристъпи до вратата и надникна навън.

Отсреща се издигаше склад с висок покрив и рампа под покритата с каменни плочи стряха. Отвътре се чуваше дрънчене на лостове и мандала. Карса затича към висящите от скрипците вериги, без да откъсва очи от високия отвор на платформата.

Докато прибираше меча си, стъписано забеляза, че е пронизан със стрели от лъкове и арбалети. Едва сега осъзна, че повечето кръв, лъснала по тялото му, е негова. Заизмъква намръщено стрелите. Потече още кръв, най-много от дясното бедро и от двете рани в гърдите му. Дългата стрела в гърба му се беше забила дълбоко. Опита се да изтръгне и нея, но насмалко не припадна от болка. Счупи я точно зад железния връх и дори само от това усилие се изпоти.

Викове го предупредиха, че преследвачите му го наближават. Карса стисна здраво веригите и се закатери. При всяко повдигане на лявата ръка ужасна болка пронизваше гърба му. Но Захапката беше премазан с плоското на мотика, с удар отзад — удар на страхливец. И само това беше важно.

Покатери се на прашните дъски, запристъпва безшумно навътре и извади меча.

Чу отдолу накъсано хрипливо дишане. Тих хленч, глас, който се молеше на каквито там богове почиташе детето от равнината.

Карса застъпва предпазливо към зейналата между дъските дупка. Стигна до ръба и погледна долу.

Глупакът беше точно под него, присвит, разтреперан, стискаше мотиката и не откъсваше очи от залостената врата. Беше се попикал от страх.

Карса насочи меча с върха надолу и скочи.

Мечът прониза темето, острието се вряза през кост и мозък. Щом цялата тежест на Карса се срина върху пода на склада, последва трясък на потрошено дърво и теблорът и жертвата му се срутиха надолу в някакво мазе. Изтрещяха счупени дъски. Мазето беше дълбоко, почти колкото ръста на Карса, и вонеше на осолена риба. Но беше празно.

Зашеметен от падането, Карса затърси с ръка меча си, ала не го намери. Вдигна глава и видя, че нещо стърчи от гърдите му — червен връх на греда. Изумен разбра, че се е приковал сам. Ръката му продължаваше да шари за меча, но напипваше само парчета дърво и рибешки люспи, хлъзгави от солта и лепнещи по пръстите му.

Чу горе тропот на ботуши, примига, погледна и в полезрението му бавно изплува кръг от лица с шлемове. После се появи лицето на още едно дете, без шлем, с племенна татуировка на челото и със странно съчувствена физиономия. Дълъг разговор, нажежени от гняв гласове, после татуираното дете махна с ръка и всички се смълчаха. Мъжът заговори на сунидския диалект на Теблор:

— Воин, ако ще мреш там долу, изтрай малко поне.

Карса отново се опита да се надигне, но дървото го държеше здраво. Зъбите му се оголиха в гримаса.

— Как се казваш, теблор? — попита детето.

— Карса Орлонг, внук на Палк…

— Палк? Уридът, дето ни е навестил преди няколко века?

— За да избие пълчища дечица…

Мъжът кимна сериозно и го прекъсна:

— Деца. Мда, логично е вашият вид да ни нарича така. Но Палк не е убил никого. Поне в началото. Слязъл от прохода ни жив, ни мъртъв от глад и треска. Първите фермери, заселили се тук, го прибрали, хранили го и го гледали, докато не се възстановил. Чак тогава ги избил всички и избягал. Е, не всичките. Едно момиче се спасило, избягало по южния бряг на езерото до Орбс и казало за него на тамошните заселници — казало им всичко, което трябвало да знаят за расата ви. След това, разбира се, сунидските роби ни казаха много повече. Ти си урид. Не сме стигнали още до вашето племе, няма ловци на плячка в земите ви, но ще има. След век, бих се обзаложил, че в твърдините на Ледеронското плато няма да има повече теблори. Единствените теблори ще са окованите във вериги. Да теглят мрежите на рибарските ни лодки, както правят сега сунидите. Кажи ми, Карса, позна ли ме?

— Ти си оня, дето ни избяга над прохода. Дето закъсня да предупреди децата, своите съплеменници. Чиято уста, вече знам, е пълна с лъжи. Тънкото ти гласче оскърбява речта на Теблор. Дразни ушите ми.

Мъжът се усмихна.

— Много лошо. Все едно, ще трябва да премислиш. Защото аз съм всичко, което стои между твоя живот и смъртта ти. Стига да не издъхнеш от раните си преди това. Разбира се, вие, теблорите, сте необичайно издръжливи, както току-що бе напомнено на спътниците ми, за тяхна почуда. Не виждам кръв да блика от устата ти, което е добър знак. А най-удивителното е, че имате по четири бели дроба, докато ние — само по два.

Появи се друг мъж и заговори високо. Татуираният само сви рамене и извика:

— Карса Орлонг, сега при тебе ще слязат войници, за да вържат въжета за ръцете и краката ти и да те вдигнат. Изглежда, си съсипал имуществото на тукашния управител, което донякъде е понамалило гнева тук горе, защото не го обичат много. Бих ти предложил, ако искаш да живееш, да не се съпротивляваш на… ъъъ… поизнервените доброволци на нашия главатар.

Четирима войници бавно се спуснаха по въжетата. Карса не направи никакво усилие да им се възпротиви, докато стягаха грубо китките и глезените му — истината беше, че не можеше.

Войниците бързо се покатериха, след това въжетата се изпънаха и дръпнаха Карса. Гредата бавно излезе от гърдите му. Беше го пронизала високо, малко над дясната плешка, през мускулите и беше излязла под ключицата. Болката беше ужасна.

Някой му биеше шамари, за да го събуди. Карса отвори очи. Лежеше на пода на склада и отвсякъде го бяха обкръжили лица. Всички като че ли му говореха едновременно на своята тънка писклива реч и макар да не можеше да разбере думите им, в тона се долавяше сурова омраза и Карса разбра, че го проклинат в името на десетките богове на равнината, на духовете и на гниещите им в земята предци.

Тази мисъл го зарадва и той се усмихна.

Татуираният равнинец, чиято ръка го беше събудила, се наведе и възкликна:

— Дъх на Гуглата! Всички ли уриди са като тебе? Или си този, за когото говорят жреците ни? Този, който се прокрадва в сънищата им като Рицаря на самата Гугла? Е, добре. Все едно е, предполагам, защото страховете им, изглежда, са били без основание. Погледни се. Полужив, с цяло селище, жадно да види теб и приятеля ти живи одрани — заради вас няма и едно семейство, което да не е в траур. Ще сграбчиш света за гърлото? Едва ли. Късметът на Опонн ще ти е нужен дори само за да преживееш този час.

Острието на стрелата се беше забило още по-дълбоко в гърба на Карса, беше се вкопало в костта на рамото му. По дъските под него течеше кръв.

Появи се още един равнинец, висок за расата си, мършав и със свирепо лице. Дрехите му бяха лъскави — тъмносини и обшити със златни нишки, на заплетени шарки. Пазачът на Карса му говори дълго, въпреки че самият мъж не казваше нищо, нито пък се промени изражението му. Когато пазачът млъкна, високият кимна, махна с ръка и се обърна. Пазачът отново погледна Карса.

— Това беше господарят Силгар, за когото работя. Убеден е, че ще преживееш раните си, Карса Орлонг, и затова ти е приготвил… нещо като урок.

Изправи се и каза нещо на войниците. Последва кратък спор, завършил с безразлично свиване на рамене.

Отново хванаха Карса, по двама равнинци на всеки крайник, напънаха се и го понесоха към вратите на склада.

Кръвта, капеща от раните му, намаля, болката се върна, надделяла изтощението, затъпило ума му. Карса се вторачи в синьото небе. Войниците го носеха по улицата, тълпата крещеше. Подпряха го на колелото на един фургон и Карса видя пред себе си Байрот Гилд.

Бяха го вързали за още по-голямо колело, подпряно на няколко дебели стълба. Плещестият воин беше неузнаваем. Бяха забили копие в устата му — стърчеше малко под лявото му ухо, долната му челюст беше потрошена и костта лъщеше червена между раздраната плът. От тялото му стърчаха железни стрели.

Но очите му бяха живи и срещнаха очите на Карса.

Улицата беше пълна с хора, войнишкият кордон едва ги сдържаше. Гневни викове и проклятия изпълваха въздуха, накъсвани от скръбен вой и плач.

Пазачът дойде пак, с насмешливо умислено лице. После почна:

— Другарят ти нищо няма да ни каже за Урид. Искаме да научим броя на вашите воини, броя и разположението на селата ви. Бихме искали да научим повече и за Фалид, за които разправят, че не ви отстъпвали по жестокост. Но той не казва нищо.

Карса се озъби.

— Аз, Карса Орлонг, ви каня да пратите хиляда свои воини на война през уридите. Никой не ще се върне, а трофеите ще останат при нас. Две хиляди пратете. Все едно.

Мъжът се усмихна.

— Значи ще отговориш на въпросите ни, Карса Орлонг.

— Ще отговоря, защото думите няма да ви донесат нищо…

— Чудесно.

Мъжът махна с ръка и един равнинец пристъпи към Байрот Гилд и извади меча си.

Байрот се изсмя с презрение на Карса — изръмжа с разпраното си гърло, — но Карса все пак разбра думите:

— Води ме, главатарю!

Мечът изсвистя. Швирна кръв и главата на плещестия воин падна с тежък тътен в калта.

Селяците изреваха ликуващо.

Пазачът пак се приближи до Карса.

— Радвам се да чуя, че ще ни сътрудничиш. Така ще откупиш живота си. Господарят Силгар ще те прибере в робското си стадо, след като ни кажеш всичко, което знаеш. Ала не си мисли, че ще идеш при сунидите на езерото. Боя се, че за теб няма да има теглене на мрежи, Карса Орлонг. — Появи се воин с тежка метална броня и той се обърна. — А, ето го и малазанския капитан. Лош късмет, Карса Орлонг, че часът на атаката ти съвпадна с пристигането на малазанска рота на път за Бетрис. Е, стига капитанът да няма възражения, дали да не започнем разпита?

Двата изкопа за робските ями бяха под пода на един голям склад близо до езерото, с достъп през дървен капак и оцапано с нечистотии стълбище. В единия засега имаше неколцина равнинци, оковани с тежки вериги за гредата, минаваща по цялата дължина на изкопа, но още пранги очакваха завръщането на сунидите, влекачи на мрежи. В другия изкоп бяха болните и умиращите — равнинци, оплескани в собствените си нечистотии. Едни стенеха, други седяха смълчани и неподвижни.

След като Карса описа Урид и земите на племето си, го довлякоха тук и го оковаха във втория изкоп. Страните му бяха полегати, от отъпкана мокра глина. Гредата минаваше по тясното плоско дъно, полузаровена в мръсотия и кръв. Отведоха го в другия край, по-далече от останалите роби, и оковаха китките му с железни пранги. За всички други стигаше и една.

След това го оставиха сам.

Налетяха рояци мухи. Той легна на една страна и опря гръб в глината. Раната, в която беше останал железният връх на стрелата, заплашваше да се затвори, а той не биваше да го позволи. Стисна очи и започна да се съсредоточава, докато не започна да усеща всеки мускул, срязан, раздран и гноясващ, здраво стегнат около железния връх. После започна да раздвижва мускулите — леки свивания и отпускания, за да провери положението на върха на стрелата, като се мъчеше да надвие пулсиращата болка от всяко стягане. След малко спря, остави тялото си да се отпусне и вдиша дълбоко няколко пъти, за да се съвземе. Желязното острие лежеше почти плоско върху лопатката. Върхът му беше изровил жлеб в кокала. Имаше и зъбци, огънати и закривени.

Оставеше ли това нещо в плътта си, лявата му ръка щеше да изсъхне. Трябваше да го извади.

Започна да се съсредоточава отново. Раздрани мускули и тъкан, пътека навътре в разкъсаната плът.

Стегна мускули и от гърлото му се изтръгна хриплив рев. Кръвта бликна отново и го прониза безмилостната болка. Мускулите му се загърчиха на вълна, върхът на стрелата изскочи и се хлъзна по глината в канала.

Карса се разтрепери. Кръвта, потекла по гърба му, намаля, после спря.

„Води ме, главатарю!“

Байрот Гилд бе превърнал тези думи в проклятие, с жест и мисъл, непонятни за Карса. А и безсмислено беше умрял Байрот Гилд. Каквото и да направеха равнинците, не можеха да застрашат Урид, защото уридите не бяха суниди. Байрот беше предал своя шанс да отмъсти — толкова объркващ жест за Карса, че го беше стъписал.

Никога нямаше да забрави свирепия и изпълнен с гняв поглед на Байрот, прикован в него миг преди мечът да изсвисти към врата му. Нищо не бе казал на равнинците Байрот, ала това предизвикателство беше безсмислено… не, имаше смисъл… „Защото Байрот реши да ме изостави.“

Потръпна. „Нима моите братя ме предадоха, Уругал? Лудостта на Делъм Торд, смъртта на Байрот Гилд — все така ли ще се сблъсквам с измяната? А уридите, които чакат завръщането ми? Дали и те ще откажат да ме последват, когато обявя война на народа от равнините?“

Сигурно да, в началото. Не, щеше да има спорове, мнения, а стареите, насядали край лагерните огньове, щяха да разбутват жаравата с полуизтлели главни и да клатят глави.

Докато не дойдеше вестта за настъпващите пълчища на равнинците.

„И тогава няма да имат избор. Нима ще побегнем да се скрием в скута на фалидите? Не. Няма да има друг избор освен бой и те ще дойдат при мен, Карса Орлонг, за да ги поведа.“

Тази мисъл го успокои.

Той бавно се надигна и примига. Около лицето му забръмчаха мухи.

Трябваха му няколко мига ровене в лепкавата мръсотия, докато намери върха на стрелата. После се наведе над тежката греда, за да огледа веригите.

Бяха две: една за ръцете и една за краката, и двете стегнати за дълги железни пръчки, набити през ствола и заклепани в другия край. Брънките бяха големи и здрави, изковани да издържат теблорска сила. Но дървото беше започнало да гние.

С върха на стрелата Карса започна да чегърта омекналото от мръсната вода дърво.

Байрот го беше предал, беше предал уридите. Никаква храброст нямаше в това негово последно предизвикателство. Всъщност — точно обратното. Бяха открили врагове на Теблор. Ловци, събиращи теблорски трофеи. Тези истини трябваше да се чуят от воините на всички племена. И да отнесе тези истини на народа си беше единствената задача на Карса.

Не беше сунид, както скоро щяха да разберат дребосъците от равнините.

Гнилото беше плъзнало нагоре по дупката. Карса го изчегърта, докъдето можеше да стигне върхът на стрелата. След това се премести на втората пръчка — тази на краката му.

Не можеше да се разбере дали отвън е ден, или нощ. Понякога по талпите над главата му се чуваше тропот на тежки ботуши, но твърде случайно, за да пресметне по тях изтичането на времето. Карса стържеше неуморно, заслушан в кашлянето и стоновете на равнинците, оковани за гредата. Не можеше да си представи какво бяха направили тези нещастни деца, че да си докарат такова наказание от своите ближни. Прокуждането беше най-жестоката присъда, налагана от Теблор на онези от племето, чиито преднамерени действия застрашаваха живота на селото, от невнимание до братоубийство. Прокуждането обикновено водеше до смърт, но тя идеше от духовния глад на наказания. Изтезанието не беше в нрава на Теблор, нито дългото затворничество.

Разбира се, може би тези равнинци боледуваха, защото душите им умираха. В легендите се срещаха откъси, намекващи, че Теблор някога са имали роби — думата, понятието му беше познато. Притежанието на чужд живот, за да правиш с него каквото пожелаеш. Нищо не оставаше за роба, освен да умре от глад.

Карса нямаше намерение да умира от глад. Сянката на Уругал закриляше духа му.

Напъха върха на стрелата в колана си, опря крака в гредата от двете страни на пръчката и натисна. Веригата се изопна и долният й край влезе в дървото с пращене.

Прангите се впиха в увитите му с кожа глезени.

Карса напъна още по-силно. Чу се силен пукот, после пръчката се заклещи. Карса бавно се отпусна, изрита я и тя се охлаби. Той си почина няколко мига и започна отново.

Отгоре отново се чу тропот на ботуши и капакът се вдигна. Светлина на фенер и Карса видя безименния си пазач.

— Още ли дишаш, урид? — подвикна той.

— Ела ми по-близо — изръмжа предизвикателно Карса. — Да ти покажа колко съм отпаднал.

Равнинецът се засмя.

— Господарят Силгар май позна. Като гледам, ще ни трябват доста усилия, докато сломим духа ти. — Спря на средата на стълбите. — Твоите сунидски приятелчета ще се върнат след ден-два.

— Нямам приятели, които приемат робския живот.

— Странно, след като ти самият явно го приемаш. Иначе вече щеше да си успял да се самоубиеш.

— Смяташ, че съм роб, защото съм във вериги ли? Тогава ми ела по-близо, дете.

— „Дете“, да. Упорит си в това свое пренебрежение, нищо, че ние, децата, те държим в ръцете си. Е, все едно. Веригите са само началото, Карса Орлонг. Ти наистина ще бъдеш сломен, и ако те бяха пленили ловците на плячка горе на платото, докато те докарат в това селище, нищо нямаше да е останало от теблорската ти гордост, да не говорим за язвителността ти. Сунидите ще те почитат, Карса Орлонг, затова, че изби цял лагер ловци на роби.

— Как ти е името? — попита Карса.

— Защо?

Уридският воин се усмихна в тъмното.

— Все още се страхуваш от мен.

— Едва ли.

Но Карса долови напрежение в гласа му и усмивката му се разшири.

— Кажи ми името си тогава.

— Дамиск. Казвам се Дамиск. Бях съгледвач по време на малазанското нашествие.

— Нашествие. Значи сте загубили. Чий дух е сломен тогава, моят или твоят, Дамиск? Когато нападнах отряда ви горе, ти избяга. Остави онези, които те бяха наели, на съдбата им. Избяга като страхливец. И точно затова си тук сега. Защото съм окован и не мога да те хвана. Дошъл си не за да ми разправяш глупости, а защото не си могъл да устоиш. Търсиш наслада в злорадството, ала отвътре те гложди и не можеш да намериш удовлетворение. Ала и двамата го знаем: ще дойдеш пак. И пак.

— Ще посъветвам господаря си да те даде на оцелелите ловци на роби — каза прегракнало Дамиск. — Да правят с теб каквото щат. И ще гледам.

— Разбира се, че ще гледаш, Дамиск.

Дамиск тръгна нагоре по стъпалата, светлината на фенера се разлюля бясно. Карса се изсмя.

Миг след това капакът изтрещя и се възцари тъмнина.

Теблорският воин помълча, после опря отново стъпала в гредата.

От другия край на изкопа се чу немощен глас:

— Великане…

Речта беше сунидска. Гласът — детски.

— Нямам приказка с теб, равнинецо — изръмжа Карса.

— Не ти искам приказки. Усещам, че се трудиш над това проклето от Гуглата дърво. Ще успееш ли?

— Нищо не правя.

— Е, добре. Значи просто си въобразявам. Ние тука издъхваме, последните сме. Умираме по най-ужасен, недостоен начин.

— Сигурно сте направили голямо зло…

Смехът, който се чу, беше хриплив и накъсан от кашлица.

— И още как, великане. И още как. Ние сме тези, които не приеха малазанската власт, задържахме си оръжията и се изпокрихме в хълмовете и горите. Набези, засади, търсехме си белята. Много беше забавно. Докато не ни спипаха кучите му синове.

— Непредпазлив си бил.

— Само трима — и няколкото ви проклети кучета — да нападнете цяло градче? И ти наричаш мен непредпазлив? Хм, май и двамата сме били непредпазливи, щом сме тук.

Карса се намръщи, осъзнал истината в думите му.

— Какво искаш, равнинецо?

— Силата ти, великане. Останахме само четирима живи, макар че само аз съм в съзнание… и със здрав разсъдък, общо взето. Поне достатъчно здрав, за да осъзнавам позорната си съдба.

— Много говориш.

— Няма да е задълго, уверявам те. Можеш ли да повдигнеш тази греда, великане? Или да я преобърнеш няколко пъти?

Карса помълча, после попита:

— Защо?

— За да скъсиш веригите.

— Защо?

— Завърти я тая проклета греда, великане. За да се увият нашите вериги няколко пъти. Тъй че с последното завъртане да ни затиснеш тука, нещастните глупци. Да се удавим.

— Искаш да те убия?

— Бързо схващаш, великане. Още души да се струпат на сянката ти. Така вижда нещата вашият вид, нали? Убий ме и ще крача с чест в твоята сянка.

— Не си падам по милостта, равнинецо.

— А за трофеи какво ще кажеш?

— Не мога да стигна до вас, за да взема трофеи.

— Добре ли виждаш в тая тъмница? Чувал съм, че Теблор…

— Виждам. Достатъчно, за да знам, че ръката ти е свита в юмрук. Какво държиш?

— Зъб. Преди малко падна. Третият, откакто съм окован тука.

— Хвърли ми го.

— Ще опитам. Боя се, че е малко… позахабен. Готов ли си?

— Хвърляй.

Мъжът замахна.

Зъбът изхвърча високо и настрани, но Карса бързо вдигна ръка — веригата му издрънча — и го сграбчи във въздуха. Вдигна го към очите си, огледа го и изсумтя:

— Изгнил е.

— Е, нали затова падна. Помисли си и за друго. Ако вкараш още вода в дървото, то ще омекне още повече. Не че се каниш да правиш нещо, нали?

Карса кимна и каза:

— Харесваш ми, равнинецо.

— Добре. А сега ме удави.

— Готово.

Карса се смъкна надолу и мръсната тиня го покри до коленете. Раните по глезените му пареха.

— Видях как те свалиха, великане — каза мъжът. — Никой от сунидите не е толкова голям като тебе.

— Сунидите са най-дребните сред Теблор.

— Сигурно ще да е от кръв на равнинци в жилите им.

— Наистина са паднали много.

Карса пъхна ръце под гредата.

— Имаш благодарностите ми, теблор.

Карса се напъна, после пусна дънера и каза задъхано:

— Няма да стане бързо, равнинецо. Съжалявам.

— Разбирам. Карай полека. Билтар бездруго вече се хлъзна отдолу, а Алрут май ще потъне следващия път. Добре се справяш.

Карса надигна отново гредата и я превъртя наполовина. От другия край се чу плясък и гъргорене. После — задъхано дишане.

— Още малко, теблор. Аз съм последният. Още веднъж — и ще се превъртя отдолу, че да ме затисне.

— Тогава ще си смазан, а не удавен.

— В тази тиня и говна? Не се безпокой, теблор. Поне няма да ме заболи много.

— Лъжеш.

— И какво? Не са важни средствата, а резултатът.

— Всичко е важно — отвърна Карса и се приготви за ново усилие. — Този път ще го завъртя докрай, равнинецо. Ще е по-лесно сега, веригите ми са скъсени. Готов ли си?

— Един момент — изломоти мъжът.

Карса надигна гредата и изпъшка от огромната тежест.

— Май си промених жела…

— Аз — не.

Карса превъртя гредата. И я пусна.

Откъм другия край се чуха дивашки плясъци, издрънчаха вериги, после се разнесе паническо кашляне.

Изумен, Карса вдигна глава. Едно оплескано в кафява мръсотия дете пляскаше с ръце, плюеше и риташе в тинята.

Карса бавно се отпусна и изчака човекът да се съвземе. Няколко мига чуваше само тежко, задъхано дишане.

— Успя да се изхлузиш, отдолу и после навън. Впечатлен съм, равнинецо. Изглежда, не си страхливец в края на краищата. Не вярвах, че се срещат такива сред децата.

— Самият кураж — изхриптя мъжът. — Това съм аз.

— Чий беше зъбът?

— На Алрут. И стига вече въртене, моля.

— Съжалявам, равнинецо. Но трябва да го превъртя обратно, както си беше.

— Проклета да е мрачната ти логика, теблор.

— Как те викат?

— Торвалд Ном. Макар че на малазанските ми врагове съм известен като Ашика.

— И как си научил сунидската реч?

— Всъщност тя е древният език на търговците. Преди да се появят ловци на плячка е имало натийски търговци. Взаимноизгодна размяна между тях и сунидите. Истината е, че вашият език е близък до натийския.

— Войниците ломотеха безсмислици.

— Естествено. Те са войници. — Замълча. — Добре, добре, такъв хумор е непонятен за теб. Така да е. Ония май бяха малазанци.

— Реших, че малазанците са ми врагове.

— Значи вече имаме нещо общо, теблор.

— Нищо общо нямаме освен тази греда, равнинецо.

— Както кажеш. Макар че се чувствам задължен да те поправя в едно. Колкото и да заслужават омраза малазанците, натийците напоследък не са по-добри. Нямаш съюзници при равнинците, теблор, бъди сигурен в това.

— Ти натиец ли си?

— Не. Аз съм дару. От един град далече на юг. Домът Ном е огромен и някои фамилии от него може да се нарекат почти богати. Имаме си дори един Ном в Съвета в Даруджистан. Така и не съм се срещал с него. Уви, имотите на моята фамилия са по-… по-скромни. Оттам и дългите ми пътувания и нечестивите ми деяния…

— Много говориш, Торвалд Ном. Вече съм готов отново да завъртя тази греда.

— Проклятие! Надявах се да си забравил.

Желязната пръчка се беше измъкнала до средата на гредата, но заклепаната глава още я държеше. Карса не можеше да надвие болката и да накара краката си да спрат да треперят, колкото и да удължаваше паузите за отдих. По-големите рани по гърдите и гърба му отново се бяха отворили и струйките кръв се смесваха с щипещата пот, просмукала кожените му дрехи. Глезените му бяха изподрани.

Торвалд се беше отпуснал изтощен и стенеше тихо в съня си. Карса се напъна за поредното си усилие.

След малко, докато уридът лежеше отпуснат на глинената стена, отгоре се чу тропот на ботуши. Прекосиха най-напред в едната посока, после обратно и заглъхнаха.

Карса се надигна отново и рязко завъртя глава.

— Отдъхни си още, теблор.

— Няма време за това, Торвалд Ном…

— А, има то. Робовладелецът, чиято собственост си сега, ще поизчака, за да може керванът му да тръгне с ротата малазански войници. Чак до Малибридж поне. Много разбойнически банди вилнеят от леса Фул и Йелоумарк, заради което изпитвам известна лична гордост. Нали точно аз обединих тази пъстра сган от планинци и резачи на гърла. Щяха даже да дойдат и да ме спасят, ако не бяха малазанците.

— Ще го убия този робовладелец — изръмжа Карса.

— Ти с него внимавай, великане. Силгар не е никак приятен, а и е свикнал да се разправя с воини като тебе…

— Аз съм урид, не съм сунид.

— Все го повтаряш това и не се съмнявам, че си по-зъл и със сигурност си по-едър. Казах само да внимаваш със Силгар.

Карса отново се надигна над гредата.

— Имаш предостатъчно време, теблор. Няма смисъл да се освободиш, ако няма да можеш да ходиш. Не за първи път ме оковават и ти го казвам от опит: не бързай. Полека и ще се появи възможност, стига да не отпаднеш и да умреш преди това.

— Или да се удавиш.

— Разбрах те. И, да, разбирам какво имаше предвид, когато спомена за куража. Признавам, че бях изпаднал в отчаяние.

— Знаеш ли от колко време си окован тук?

— Ами, по земята още имаше сняг и ледът на езерото едва се беше пропукал.

Карса бавно погледна към едва видимия в сумрака мъж.

— Торвалд Ном, дори един равнинец не бива да бъде осъждан на такава орис.

Мъжът се изсмя хрипливо.

— И вие наричате нас деца. Вие, теблорите, колите хората като палачи, но при моя вид екзекуцията е акт на милост. За един обикновен кучи син дългото изтезание е много по-вероятно. Натийците са превърнали нанасянето на страдание в изкуство — сигурно заради дългите им зими или нещо такова. Все едно, ако Силгар не беше настоял да те вземе — и малазанските войници не бяха в градчето, — сега местните щяха да те дерат ивица по ивица. Щяха да те заключат в някой кафез и да те оставят да се изцериш. Знаят, че вашият вид е неуязвим на възпаления, а това значи, че могат да те накарат да страдаш много, много дълго. А в момента тука има много озверели хора.

Карса отново започна да дърпа желязото.

Прекъснаха го гласове отгоре, после — тежко тропане като от много боси крака. След малко звукът се смеси с дрънчене на вериги, влачещи се по пода на склада.

Карса отново се свлече до стената на изкопа.

Капакът се отвори. Едно дете отпред, с фенер в ръката, а след него суниди — облечени само в грубо тъкани къси ризи. Заслизаха бавно, левите им глезени бяха оковани в общ синджир. Равнинецът тръгна по пътеката. Сунидите, всичко единайсет на брой, шестима мъже и пет жени, се затътриха след него.

Бяха навели глави. Никой нямаше да срещне коравия, студен поглед на Карса.

По жест на детето, което спря на четири крачки от мястото на Карса, сунидите се обърнаха и се спуснаха в своя изкоп. Бяха се появили още трима равнинци и слязоха след тях, за да стегнат прангите на другия глезен на теблорите. Никаква съпротива от страна на сунидите.

След няколко мига равнинците тръгнаха към стъпалата. Пантите изскърцаха, капакът се затръшна и в тъмното се посипа прах.

— Значи е вярно. Урид — прошепна някой.

— Гласът на теблор ли беше това? — изръмжа Карса. — Не, не може да бъде. Теблорите не стават роби. Един теблор по-скоро ще умре, но не ще коленичи пред равнинец.

— Урид… във вериги. Също като нас…

— Като сунидите? Позволили сте на тези мръсни деца да ви приближат и да стегнат пранги на краката ви! Не. Аз съм пленник, но никакви окови не ще ме задържат задълго. На сунидите трябва да се напомни какво е да си теблор.

Откъм сунидите се чу нов глас, този път на жена.

— Видяхме мъртвите, наредени на земята пред стана на ловците. Видяхме колите, пълни с мъртви малазанци. Селяните виеха от скръб. Но разправят, че сте били само трима…

— Не, не трима. Спътникът ни Делъм Торд беше ранен в главата и изгуби ума си. Тичаше с псетата. Ако умът му си беше цял, с кръвния меч в ръцете…

Сунидите замърмориха с благоговение. Кръвен меч…

Карса се навъси.

— Що за лудост е това? Нима сунидите са забравили всички стари нрави на Теблор?

Жената въздъхна.

— Забравили? Да, много отдавна. Децата ни се измъкваха в нощта, за да заскитат надолу, в низините, жадни за проклетите пари на равнинците — късчетата метал, покрай които сякаш се върти целият живот. Жестоко бяха използвани тези наши деца — някои дори се връщаха в долините ни като съгледвачи на ловците. Тайните дъбрави с кръвно дърво бяха изгорени, конете ни — избити. Предадени бяхме от собствените си деца, урид. Това прекърши сунидите.

— Трябвало е да избиете децата си — каза Карса. — Много меки са били сърцата на вашите воини. Кръвната връзка се скъсва, щом е извършена измяна. Вашите деца са престанали да бъдат суниди. Ще ги избия до крак, заради вас.

— Ще ти е трудно да ги намериш, урид. Пръснали са се. Много от тях са изгинали, мнозина са продадени в робство, за да изплатят дълговете си. А някои са заминали надалече, в големите градове на Натилог и Дженабарис. Няма го вече племето ни.

Първият сунид, който бе проговорил, добави:

— Пък и ти си в окови, урид. Собственост си вече на господаря Силгар, а от него нито един роб не е могъл да избяга. Никого повече няма да убиеш. И ще те принудят да паднеш на колене, като нас. Празни са думите ти.

Карса отново се изправи, сграбчи синджирите и ги уви около китките си.

След което се изпъна назад. Издуха се мускулите му, краката натиснаха гредата, гърбът му се изправи. Чу се стържене, скърцане, след това изведнъж — силен пукот.

Карса политна назад и се блъсна в глинения склон, веригите дрънчаха около него. Примигна да махне потта от очите си и се взря в гредата.

Беше се разцепила по цялата си дължина.

От другата страна се чу тих съсък и подрънкване на освободени вериги.

— Гуглата да ме вземе дано, Карса Орлонг — прошепна Торвалд. — Не понасяш обидите, а?

Макар китките и глезените на Карса вече да не бяха вързани за гредата, все още бяха приковани за железните пръчки. Воинът ги смъкна от ожулените си до кръв ръце и вдигна един от клиновете. Опря синджира на глезена до дървото, напъха острия край на дебелата пръчка в една от брънките и напъна с две ръце.

— Какво стана? — попита един сунид. — Какъв беше този звук?

— Волята на урида се прекърши — обади се първият проговорил.

Торвалд се изкикоти хладно.

— Боя се, че си докара беля на главата, Ганал.

— Какво искаш да кажеш, Ном?

Брънката изпращя, металното парче изсвистя във въздуха и тупна в глинената стена.

Карса измъкна синджира от прангата на глезена си. И се захвана да скъса другия, който стягаше китките му. Още едно изпукване. Освободи и ръцете си.

— Какво става?

Трето изпукване, щом измъкна синджира от клина. Карса се изкатери от изкопа и изръмжа:

— Къде е този Ганал?

Сунидите, налягали в другия изкоп, се присвиха боязливо. Всички освен един.

— Аз съм Ганал — отвърна единственият, който не беше трепнал. — Не е прекършена воля, явно. Е, добре, воине. Убий ме за това, че се усъмних в теб.

— Ще го направя.

Карса закрачи между двата рова, стиснал железния клин.

— Ако го направиш, другите сигурно ще се развикат — заговори припряно Торвалд.

Карса се поколеба. Ганал се усмихна.

— Ако ме пощадиш, няма да се вдигне тревога, урид. Нощ е, една камбана има още до разсъмване. Ще можеш да избягаш…

— А затова, че сте мълчали, ще ви накажат — рече Карса.

— Няма. Всички сме спали.

Жената заговори:

— Доведи уридите, цялото ви войнство. Като избиете всички в това село, ще е в правото ви да съдите нас, сунидите.

Карса се поколеба за миг и кимна.

— Ганал, давам ти още от този окаян живот. Но знай, че ще се върна и ще те помня.

— Не се съмнявам, урид — отвърна Ганал. — Вече не.

— Карса — заговори Торвалд. — Може да съм равнинец и прочие…

— Ще те освободя, дете — отвърна уридът и обърна гръб на изкопа на сунидите. Смъкна се долу до дребния мъж и го огледа. — Много си мършав, за да вървиш. Не можеш да тичаш. Още ли искаш да те освободя?

— Мършав ли? Не съм изгубил силите си, Карса Орлонг. Мога да тичам.

— Жалко прозвуча преди малко за…

— Съчувствие.

— Потърси съчувствие от един урид?

Кокалестите рамене на дребосъка се свиха равнодушно.

— Струваше си да се опита.

Карса се напъна и скъса синджира.

Торвалд издърпа ръцете си.

— Беру да те благослови, момко.

— Боговете на равнинците си ги дръж за себе си.

— Разбира се. Моите извинения. Както кажеш.

Торвалд изпълзя по склона и спря на пътеката.

— А капакът, Карса Орлонг?

— Какво капакът? — изръмжа Карса и тръгна напред.

Докато го подминаваше, Торвалд се поклони ниско и размаха костеливата си ръка в пищен жест.

— Само след теб, разбира се. Води.

Карса спря на първото стъпало, изгледа детето през рамо и избоботи:

— Аз съм боен главатар. Искаш ли да те водя, равнинецо?

Ганал подвикна от другия изкоп:

— Внимавай с отговора, дару. При теблорите няма празни думи.

— Ъ, хм, това беше само учтивост. Да тръгне пред мен по стъпалата…

Карса продължи нагоре.

Спря под капака и огледа ръбовете му. Помнеше, че отгоре има железен лост, който се пъхаше в скоби на съседните дъски. Заби клина в основата на едната скоба, натика го нагоре колкото можа и напрегна цялата си сила.

Дървото изпращя и капакът леко подскочи. Карса подпря отдолу с рамене и го надигна. Пантите изскърцаха.

Воинът замръзна. Изчака, след което продължи, този път по-бавно.

Щом главата му се показа над отвора, видя смътна светлина от фенер в другия край на склада и насядалите около малка кръгла маса трима равнинци. Не бяха войници — Карса ги беше видял с робовладелеца, Силгар. От масата се чуваше приглушено тропане на зарове.

Това, че равнинците не бяха чули изскърцването на пантите, учуди Карса. Но после ушите му доловиха нов звук — хор от скърцания и пукот, и воя на вятъра отвън. Беше се надигнала буря и дъждът пердашеше по северната стена на склада.

— Благодаря ти, Уругал — прошепна Карса. — А сега гледай…

Като придържаше капака с една ръка, воинът бавно се измъкна, изчака Торвалд и после бавно смъкна капака и го намести. Махна на Торвалд да остане на място и той кимна да го увери, че е разбрал. Карса внимателно премести желязната пръчка от лявата си ръка в дясната и запълзя напред.

Само един от тримата пазачи може би го видя с крайчеца на окото си, но беше насочил цялото си внимание към заровете, които тъкмо се търкаляха на масата пред него. Другите двама бяха с гръб.

Карса стигна на три крачки от тях и безшумно се надигна.

Хвърли се напред, желязото изсвистя водоравно и се натресе в първата глава без шлем, после — във втората. Третият пазач зяпна стъписан. Карса довърши замаха си, лявата му ръка сграбчи окървавения край на дългия клин и го заби в гърлото на равнинеца. Мъжът изхвърча от стола си, блъсна се във вратата на склада и рухна.

Карса остави желязото на масата, наведе се над една от жертвите и започна да сваля колана с оръжието.

— Кошмарът на самата Гугла — измърмори Торвалд. — Това си ти, урид.

— Вземи си оръжие — нареди му Карса и пристъпи до втория труп.

— Добре. Сега накъде ще бягаме, Карса? Те ще очакват да е на северозапад, откъдето дойдохте. Ще препуснат с все сила към подножието на прохода. Имам приятели…

— Нямам намерение да бягам — изръмжа главатарят, докато стягаше двата колана през рамото си. Прибраните в ножниците дълги мечове приличаха на детски играчки на широкия му гръб. Взе отново дългия железен клин и се обърна към зяпналия го Торвалд. — Бягай при приятелите си, равнинецо. Тази нощ така ще ги объркам, че ще имаш достатъчно време да избягаш. Тази нощ Байрот Гилд и Делъм Торд ще бъдат отмъстени.

— Не очаквай аз да отмъстя за твоята смърт, Карса. Лудост е това — ти вече направи невъзможното. Бих те посъветвал да благодариш на Богинята, че дръпна с теб, и да се измъкваш, докато можеш. Това градче е пълно с войници, забрави ли?

— Върви си по пътя, дете.

Торвалд се поколеба, после вдигна ръце.

— Така да бъде. Благодаря ти за живота си, Карса. Родът Ном ще споменава името ти в молитвите си.

— Ще изчакам петдесет удара на сърцето.

Без повече думи, Торвалд тръгна към вратата на склада. Главният лост не беше смъкнат в скобите — вратата се задържаше хлабаво с малко резе. Той го дръпна, избута настрани вратата колкото да може да надникне и да огледа набързо. След това я открехна още малко и се измъкна навън.

Карса се вслуша в стъпките му — шляпащите в кал боси крака, забързани наляво. Реши да не чака петдесет удара на сърцето. Колкото и да задържаше бурята тъмнината, утрото скоро щеше да настъпи.

Теблорът дръпна вратата още малко и пристъпи навън. Уличката беше по-тясна от главната, дървените постройки от другата страна едва се виждаха зад плътната пелена на поройния дъжд. На двайсетина разтега вдясно мъждукаше светлина — прозорец на горния етаж на къща на ъгъла.

Искаше си кръвния меч, ала представа нямаше къде ли може да е. Всъщност всяко оръжие на Теблор щеше да свърши работа. А знаеше къде може да намери такова.

Плъзна вратата зад себе си, обърна се надясно, притича до ъгъла на улицата и се запъти към езерния бряг.

Вятърът навя дъжд в лицето му и отми спечената кръв и кал. Разкъсаната кожа на елека му заплющя, докато тичаше към бивака на ловците на плячка извън селото.

Имаше оцелели. Досаден пропуск от негова страна, но Карса щеше да го поправи. А в колибите на тези жестоки деца щеше да има теблорски трофеи. Оръжия. Броня.

Колибите на избитите вече бяха опоскани, вратите зееха отворени, навсякъде бяха разхвърляни боклуци. Погледът му се спря на една колиба със стени от плетена тръстика — тя явно все още бе обитавана. Запристъпва тихо към нея.

Без да обръща внимание на малката врата, натисна стената с рамо. Намазаната с кал тръстика се срина навътре и Карса се хвърли през отвора. От нара вляво се чу мърморене, спящият равнинец се надигна сепнат от постелята си. Железният клин изсвистя и стените се опръскаха с кръв и парчета кости. Равнинецът се свлече на пода.

Колибата беше пълна със сунидски вещи, повечето безполезни: талисмани, колани и накити. Все пак намери два сунидски ловни ножа в дървени кании, обшити с еленова кожа и мъниста. Малък олтар привлече вниманието му. Някакъв бог на дребосъците от равнината — глинена статуетка на глиган, изправен на задните си крака.

Теблорът го свали с юмрук на пръстения под, затисна го с пета и го натроши.

Излезе и се приближи до следващата обитавана колиба.

Вятърът виеше откъм езерото, белогриви вълни се разбиваха в каменистия бряг. Небето все още беше черно от облаци и дъждът не секваше.

Колибите бяха всичко седем и в шестата — след като уби двамата мъже, гушнали се в постелята под кожата на сива мечка — намери стар сунидски кръвен меч и почти пълна броня, която, макар да беше изработена в непознат за Карса стил, явно имаше теблорски произход, ако се съдеше по големината и знаците, прогорени в дървените пластини. Едва след като си я надяна, забеляза, че очуканото сиво дърво е кръвно — избеляло след векове забрава.

В седмата колиба намери малка стъкленица с кръвно масло, бавно свали бронята и натри лютия мехлем в прегладнялото дърво. С остатъка утоли жаждата и на меча.

А после целуна лъсналото острие да вкуси горчивото масло.

Ефектът беше моментален. Сърцето му заблъска в гърдите, огън забушува в мускулите му, страст и ярост изпълниха ума му.

Излезе навън и се взря към селището през червеникава мъгла. Въздухът вонеше на равнинци. Закрачи напред, макар да не усещаше вече краката си, с поглед, прикован в обкованата с бронз врата на голямата дървена къща.

А после вратата отхвърча навътре и Карса вече крачеше по ниския коридор. От горния етаж се разнесоха викове.

След миг се озова на стълбищната площадка, лице в лице с плещесто плешиво дете. Зад него се свиваше жена с посребряла коса, няколкото слуги зад тях вече бягаха кой накъдето види.

Плешивото дете тъкмо беше смъкнало от стената меч, още неизваден от ножницата, отрупана със скъпоценни камъни. Очите му лъснаха от ужас, а неверието си остана замръзнало на лицето му, когато главата му се изтъркаля от раменете.

И Карса се озова в последната стая на горния кат, сниши глава под ниския таван и прекрачи последния слуга. Къщата зад него беше притихнала. Отпред — високо легло с балдахин, зад което се криеше млада жена.

Теблорът пусна меча си. След миг вече я държеше пред себе си, стъпалата ритаха в коленете му. Той хвана главата в шепа и притисна лицето й в намазаната с кръвно масло броня.

Тя се опита да се отскубне, после главата й рязко се дръпна назад и тя го погледна с подивели очи.

Карса се изсмя и я хвърли на леглото.

От устата й се изтръгнаха животински звуци, дългопръстите й длани се вкопчиха в гърба му, докато се качваше отгоре й.

Жената впи нокти в гърба му и изви гръб в отчаяна, неутолима жажда.

Беше изпаднала в несвяст, преди той да свърши, а когато Карса се отдръпна, между двамата имаше кръв. Знаеше, че ще живее. Кръвното масло не търпеше прекършена плът.

Отново се озова навън под дъжда, стиснал меча с две ръце. Облаците на изток изсветляваха.

Разумът му се замъгли, а когато отново се върна, се беше озовал в някакъв таван, с прозорец в другия край, от който струеше ярка слънчева светлина. Стоеше на четири крака, целият плувнал в кръв, от едната му страна лежеше труп на дете, дебело, с взрени в тавана невиждащи очи.

Тялото му се разтресе и дъхът му заизлиза на тежки хрипове, които глухо отекваха в тесния прашен таван. Чу викове някъде отвън и допълзя до кръглия прозорец с дебело стъкло.

Долу беше главната улица и Карса разбра, че е близо до западната порта на крепостната стена. Видя конници, изкривени от стъклото — малазански войници. Смаян видя как изведнъж подкараха към портата. Тропотът на конските копита бързо заглъхна.

Воинът се надигна бавно, седна и отпусна гръб на стената. Отдолу не се чуваше никакъв звук. Знаеше, че в тази къща никой не е останал жив. Знаеше също, че е минал поне през десетина такива къщи, понякога през главната врата, по-често — през задни вратички. И че онези къщи вече са също толкова тихи като тази, в която се бе озовал.

„Бягството е разкрито. Но къде са ловците на плячка? Къде са хората, защо още ги няма из улиците, след като е почти пладне? Колко ли съм убил всъщност?“

Тихи стъпки се чуха отдолу — на няколко души. Карса, чиито сетива все още бяха свръхестествено изострени от кръвното масло, подуши въздуха, но миризмата им още не можеше да стигне до него. Все пак знаеше — бяха ловци, не войници. Вдиша дълбоко, затаи дъх и кимна. „Да. Воините на робовладелеца. Смятат се за по-умни от малазанците. Искат да ме върнат на господаря си.“

Остана неподвижен — знаеше много добре, че всяко преместване на тежестта му ще се чуе. Извърна бавно глава и погледна към капака на тавана. Беше затворен — не помнеше да го е правил, сигурно беше паднал сам от тежестта си. Но преди колко време? Погледът му пробяга към трупа на детето. Кръвта, цедяща се от зейналите рани, беше гъста. Доста време трябваше да е минало.

Чу как някой заговори и едва след миг осъзна, че разбира речта.

— Камбана, сър. Може и повече.

— Къде ли ще да е Балантис търговецът? Жена му е тука, двете им деца… четирима слуги… имаше ли повече?

Отново се раздвижиха.

— Проверете таванските…

— Където им спяха слугите? Съмнявам се старият и дебел Балантис да е могъл да се качи по стълбата.

— Вижте! — извика някой по-отблизо. — Таванската стълба е спусната.

— Аха. Страхът му е дал криле значи. Качи се горе да потвърдиш мрачните подробности, Астаб. И побързай, трябва да огледаме следващата къща.

— Дъх на Гуглата, Боруг, за малко не се избълвах в предишната. Горе всичко е тихо, не можем ли да си го оставим така? Кой знае, кучият син може да кълца следващото семейство точно в този момент.

Кратка пауза, след което се чу:

— Добре. Да вървим. Този път мисля, че Силгар сбърка. Дирята на кланетата на урида води право към западната порта. Готов съм годишната си плата да заложа, че се е запътил към прохода на Т’лан.

— Тогава малазанците ще го догонят.

— Така е. Хайде.

Карса чу как ловците се струпаха при вратата и излязоха. Остана неподвижен още десетина удара на сърцето. Хората на Силгар нямаше да намерят повече кланета на запад по улицата и това щеше да ги върне тук. Теблорът пристъпи до капака, отвори го и заслиза по оплесканите с кръв дървени стъпала. По дългия коридор се въргаляха трупове, вонеше на смърт.

Бързо се приближи до задната врата. Дворът беше разкалян, от едната страна бяха струпани каменни плочи за бъдеща настилка. Зад купчината се виждаше наскоро вдигнат каменен зид, със сводеста порта в средата. Небето бе покрито с разкъсани облаци, понесени от бързия вятър. Сенки и кръпки слънчева светлина пълзяха по земята. Наоколо не се виждаше никой.

Карса бързо притича през двора и се наведе при сводестата врата. Видя черен, разоран от колелета път, успореден на главната улица, струпани отсечени храсти от другата страна и висока жълта трева. Зад тях се издигаха задните стени на къщи.

Намираше се в западния край на градчето и ловците бяха тук. От това следваше, че ще е по-безопасно от източната страна. Същевременно, малазанските войници, изглежда, се бяха настанили там… но пък беше видял как поне трийсет от тях излязоха през западната порта. Колко ли оставаха?

Карса бе обявил малазанците за свой враг.

Излезе на пътя и тръгна на изток. Затича бързо, ниско приведен, очите му оглеждаха пътя напред, търсеха прикритие. Очакваше всеки миг да се чуе викът, който да извести, че са го открили.

Влезе в сянката на голяма къща, леко надвесена над уличката. След още няколко крачки щеше да стигне широката улица, водеща към езерния бряг. Да я прекоси незабелязано беше невъзможно. Ловците на Силгар все още бяха в града, а и неизвестен брой малазанци. Достатъчно ли бяха да го затруднят? Нямаше как да се разбере.

Пет предпазливи крачки и стигна улицата. В другия край, при езерото, се беше струпала неголяма тълпа. От една къща изнасяха увити в зебло тела, а двама мъже се мъчеха да се отскубнат от една млада гола и оплискана с кръв жена. Тя съскаше и се опитваше да им издере очите. Едва след миг Карса си спомни коя е. Кръвното масло още я гореше отвътре и тълпата се беше отдръпнала уплашено: не откъсваха очи от гърчещото й се тяло.

Бърз поглед през рамо надясно. Никой.

Карса затича през улицата. Беше едва на крачка до уличката отсреща, когато чу дрезгав вик, последван от уплашени крясъци. Воинът се закова на място, нагазил до глезените в лепкавата кал, вдигна меча си и рязко извърна глава към тълпата.

И видя само гърбове. Бягаха като уплашени сърни, зарязали увитите трупове. Младата жена — бяха я пуснали — рухна в калта, изкрещя и се вкопчи в глезена на един мъж. Той я повлече след себе си, но тежестта й го задържа и мъжът също се просна в калта. Жената изпълзя отгоре му и заръмжа.

Карса затича в уличката.

Някъде бясно заби камбана.

Той продължи — на изток, успоредно на главната улица, към каменната стена на дълга едноетажна сграда, с прозорци, покрити с тежки кепенци. Мярна трима малазански войници, с шлемове и спуснати забрала; не обърнаха глави към него.

Щом доближи края на уличката, затича по-бавно. Вече можеше да види повече от сградата. Изглеждаше някак по-различна от всички в селището, здраво градена, строга — съвсем по вкуса на Теблор.

Карса спря, погледна надясно и се увери, че сградата пред него е с лице към главната улица, с площад като онзи при западната порта — зад него вече се виждаше краят на градчето. Вляво и по-близо имаше стобор, конюшни и стопански пристройки. Погледът му се върна надясно и той се наведе да огледа още малко.

От тримата малазанци нямаше и следа.

Камбаната продължаваше да кънти някъде зад него, но иначе градчето бе странно затихнало, сякаш запустяло.

Затича отново, към стобора. Стигна, без някой да вдигне тревога, прескочи оградата и продължи покрай каменната стена към входа.

Бяха го оставили отворен. В преддверието имаше куки, окачалки и лавици за оръжия, но оръжията ги нямаше. Прашният въздух таеше спомена за страх. Карса бавно пристъпи. Друга врата — този път затворена.

Ритник — и вратата се срути навътре.

Зад нея имаше голяма стая, с редици нарове от двете страни. Празна.

Щом ехото от потрошената врата заглъхна, Карса се наведе да мине, изправи се, огледа и подуши. Долови някакво присъствие, съвсем осезаемо и в същото време — незримо. Пристъпи предпазливо напред. Вслуша се за дишане, не чу нищо, пристъпи още напред.

Клупът се спусна отгоре, над главата му и надолу, на раменете. Последва дивашки вик и примката се стегна около врата му.

Докато Карса вдигаше меча си да среже въжето, зад него скочиха четирима души, въжето рязко се опъна и го надигна от пода.

Нещо отгоре изведнъж изпращя, последва ругатня, после гредата изпука и въжето около гърлото на Карса се отпусна. Без да може да си поеме дъх, той се завъртя бясно, мечът му посече водоравно… и изсвистя в празното: малазанските войници се бяха хвърлили на пода.

Карса смъкна клупа от врата си и скочи към най-близкия войник.

Магията го удари отзад — бясна вълна, която го погълна. Теблорът се олюля, изрева и се отърси от нея.

Мечът му изсвистя. Малазанецът отскочи назад, но върхът на оръжието порази дясното му коляно и натроши костта. Мъжът изкрещя и рухна.

Огнена плетеница се спусна върху Карса, паяжина, натежала от неописуема болка, и го свлече на колене. Той замахна да я посече, ала мечът му бе спрян от бляскащите нишки. Паяжината започна да пулсира и да се стяга, като оживяла.

Воинът се замята във все по-стягащата се плетеница от пламъци, но след няколко мига се отпусна безпомощен.

Раненият войник продължаваше да крещи. После нечий твърд глас изрева команда и в стаята блесна зловеща светлина. Писъците спряха.

Няколко души заобиколиха Карса, един се наведе над главата му. Тъмнокожо, нашарено с белези лице под плешива татуирана глава. Мъжът се усмихна и лъснаха две редици златни зъби.

— Отбираш натийски, както разбрах. Това е добре. Счупи му крака на нашия приятел — не вярвам да ти благодари. Все едно, това, че се набута в ръцете ни, поне ще отмени ареста, под който сме…

— Дай да го утрепем, серж…

— Стига, Шард. Бел, иди да намериш робовладелеца. Кажи му, че сме хванали стоката му. Ще му го предадем, но не за нищо. А, и го направи кротко, не искам цялото село да се изсипе тук с факли и търнокопи. — Появи се друг войник и сержантът вдигна глава. — Добра работа, Иброн.

— За малко да намокря гащите, Корд — отвърна Иброн. — Когато ей така отръска най-гадното, което си имах.

— Което само го доказва, нали? — измърмори Шард.

— Какво доказва?

— Ами, че умното винаги бие гадното, какво.

— Иброн, виж там какво можеш да направиш за Лимп, преди да се е съвзел и да се разпищи отново — изсумтя сержант Корд.

— Ей сега. Яки дробове има за изтърсак, нали?

Корд се пресегна, пъхна внимателно ръката си между огнените нишки и потупа с пръст кръвния меч.

— Хм. Ето ви го и един от прословутите дървени мечове. Толкова здрав, че кърши ейрънска стомана.

— Погледни му ръба — рече Шард. — Оная смола, дето го прави толкова…

— Втвърдява самото дърво, да. Иброн, тази твоя паяжина причинява ли му болка?

— Ако ти беше в това нещо, Корд, така щеше да виеш, че да посрамиш и Хрътките. За миг-два. После щеше да си умрял и да цвърчиш като сланина над огнището.

Корд изгледа намръщено Карса и бавно поклати глава.

— Че той даже не трепери. Гуглата знае какво бихме могли да направим с пет хиляди такива кучи синове в редиците ни.

— Можем даже да прочистим Мотския лес, а, серж?

— Като нищо. — Корд стана и се отдръпна назад. — Та какво задържа Бел?

— Сигурно не е намерил никого — отвърна Шард. — Не бях виждал досега цял град да хукне към лодките.

В преддверието изтропаха ботуши — идваха още петима-шестима души. Тих глас заговори:

— Сержант, благодаря, че ми връщате собствеността…

— Не е ваша собственост повече — прекъсна го Корд. — Вече е пленник на Малазанската империя. Уби малазански войници, да не говорим за повреждането на малазанска собственост — ей оная врата там.

— Не говорите сериозно…

— Винаги говоря сериозно, Силгар — търпеливо отвърна Корд. — Мога да се досетя какво сте намислили за този великан. Кастриране, отрязване на езика, осакатяване. Ще го вържете на каишка и ще го развеждате из градчетата на юг, за да събирате попълнения за ловците ви на роби. Но позицията на Юмрука за тази ваша дейност е добре известна. Това е окупирана територия. Вече е част от Малазанската империя, все едно дали ви харесва, или не, а ние не сме във война с така наречените Теблор. Да, ще ви призная, не търпим да слизат тук ренегати, да нападат и избиват имперски поданици и прочие. Поради което този кучи син сега е под арест и най-вероятно ще бъде осъден на обичайното наказание: отатаралските рудници на милото ми старо отечество. — Корд отново пристъпи към Карса. — Което значи, че в близко бъдеще двамата ще се виждаме често, защото частта ми се връща у дома. Слухове за някакъв бунт, макар да се съмнявам, че ще излезе нещо кой знае какво.

— Сержант, малазанската власт над този континент е доста разклатена в момента, след като основната ви армия е затънала край стените на Пейл. Наистина ли държите да предизвикате инцидент тука? С това ваше пълно пренебрежение към местните обичаи…

— Обичаи ли? — изръмжа Корд, без да откъсва поглед от Карса. — Натийският обичай винаги е бил да бягате и да се криете, когато ви нападнат Теблор. Вашето усърдно, съзнателно покваряване на сунидите е уникално, Силгар. Превърнали сте пълното унищожение на това племе в търговско начинание. И адски успешно при това. Единственото пренебрежение в случая е вашето, към малазанския закон. — Вдигна глава и се усмихна широко. — За какво, в името на Гуглата, според теб ротата ни е тук, напарфюмирано говно такова?

Въздухът изведнъж се изпълни с напрежение, няколко десници посегнаха към дръжките на мечовете.

— По-кротко, бих ви посъветвал — обади се Иброн. — Зная, че сте жрец на Маел, Силгар, и че в момента сте на самия ръб на своя лабиринт, но само да сте посмели да помръднете към него, ще ви превърна в мазна локва.

— Наредете на главорезите си да излязат — каза Корд. — Или този теблор наистина ще си има компания по пътя към рудниците.

— Не бихте посмели да…

— Нима?

— Капитанът ви ще…

— Няма.

— Разбирам. Е, добре. Дамиск, изведи хората за малко.

Карса чу заглъхващи стъпки. След малко Силгар продължи:

— Е, сержант? Кажете колко?

— Хм. Признавам, че си мислех за някаква размяна. Но после градските камбани спряха да звънят. Което ми подсказва, че времето ни свърши. Уви. Капитанът се е върнал — ето, чувате тропота на конете. Всичко това означава, че вече разговаряме официално, Силгар. Разбира се, възможно е да съм ви подстрекавал през цялото време, за да вдигнете накрая ръце и да ми предложите подкуп. Което е престъпление, както знаете.

Малазанският конен отряд беше пристигнал на двора, разбра Карса. Викове, тропот на копита, къса размяна на думи със застаналите отвън Дамиск и другите стражи, после — тежки ботуши по дървения под.

Корд се обърна.

— Капитане…

Прекъсна го боботещ глас:

— Мислех, че съм ви оставил под арест. Иброн, не помня да съм ви разрешавал да връщате оръжията на тези пияни тъпаци… — Капитанът внезапно млъкна.

Карса усети усмивката на лицето на Корд.

— Теблорът се опита да атакува позицията ни, сър…

— Което бързо ви е отрезвило, не се съмнявам.

— Тъй вярно, сър. И умният ни маг естествено реши да ни върне оръжията, за да можем да задържим този поизраснал дивак. Уви, работите след това малко се поусложниха, капитане.

Силгар се намеси:

— Капитан Кайндли, дойдох, за да ми се върне робът, но се натъкнах на враждебност и заплахи от страна на отделението ви. Вярвам, че лошото им поведение няма да се окаже показателно за дълбините, в които е пропаднала цялата малазанска армия…

— Определено не, робовладелецо — прекъсна го капитан Кайндли.

— Великолепно. Сега, ако разрешите…

— Той се опита да ме подкупи, сър — подхвърли Корд възмутено.

Настъпи тишина. После капитанът попита:

— Иброн? Вярно ли е това?

— Боя се, че да, капитане.

В гласа на Кайндли се долавяше хладно задоволство:

— Колко лошо. Опитът за подкуп е престъпление и…

— Тъкмо казвах същото, сър — подхвърли Корд.

— Подканен бях да направя предложение! — изсъска Силгар.

— Пълна лъжа — отвърна Иброн.

Капитан Кайндли заговори:

— Лейтенант Поурс, арестувайте робовладелеца и ловците му. Назначете две отделения да ги пазят в градската тъмница. Но ги сложете в отделна килия от онзи разбойнически главатар, когото хванахме на връщане — онзи престъпник Ашика сигурно си има местни приятели. Освен онези, които избесихме по пътя на изток оттук. А, и прати някой знахар за коляното на Лимп — Иброн явно е оплескал нещата в опитите си да му помогне.

— Добре де, знаете, че не съм Денъл — сопна се Иброн.

— Внимавайте с тона, маг — предупреди го спокойно капитанът.

— Съжалявам, сър.

— Признавам, че съм леко любопитен, Иброн — продължи Кайндли. — Какво е естеството на магията, която хвърли върху този воин?

— Оформена е от Рюз и…

— Да, знам лабиринта ти, Иброн.

— Да, сър. Ами, използва се за улавяне и зашеметяване на денрабъ в моретата…

— Денрабъ?! Онези гигантски морски червеи?

— Тъй вярно, сър.

— Е, защо тогава този Теблор не е мъртъв, в името на Гуглата?

— Добър въпрос, капитане. Бива си го, няма що.

— Беру да ни пази всички дано.

— Да, сър.

— Сержант Корд.

— Сър?

— Реших да отменя обвиненията в пиянство срещу вас и отделението ви. Скърбя за жертвите. Разбираема реакция, предвид обстоятелствата. Този път. Но следващата запусната кръчма, в която се спънете, няма да е построена, за да демонстрирате колко сте разпасани. Ясен ли съм?

— Напълно, сър.

— Добре. Иброн, съобщете на отделенията, че напускаме това живописно градче. Колкото може по-скоро. Сержант Корд, вашето отделение ще натовари провизиите. Това е всичко.

— С воина какво да правим? — попита Иброн.

— Колко ще удържи тази магическа мрежа?

— Колкото пожелаете, сър. Но болката…

— Изглежда, я понася. Оставете си го както е. И междувременно измислете начин да се натовари на някой фургон.

— Много дълги пръти ще ни трябват…

— Ваша работа — измърмори капитан Кайндли и излезе.

Карса усети, че магът се е взрял в него. Въпреки твърденията на Иброн болката отдавна беше заглъхнала. Бавното изпъване и отпускане на мускулите на теблора дори я отслабваше.

„Още малко. Още малко…“

3.

Сред родовете, основали Даруджистан, е и родът Ном.

Благородните домове на Даруджистан

Мисдри

— Липсваше ми, Карса Орлонг.

Лицето на Торвалд Ном беше на сини и черни петна, дясното му око бе подуто и затворено. Бяха го оковали за предната стена на фургона и го бяха смъкнали в изгнилата слама. Гледаше как малазанските войници слагат теблора на дъното на фургона с помощта на обелените пръти, пъхнати под крайниците на огромния, оплетен в магическата мрежа воин. Щом тежестта на Карса се отпусна върху дъските, дъното на фургона се огъна и изскърца.

— Горките проклети волове — измърмори Шард, докато издърпваше един от прътите. Беше се задъхал, лицето му бе почервеняло.

Наблизо имаше втори фургон, но Карса, проснат върху грубите дъски, едва го виждаше. На задницата на фургона седяха Силгар, Дамиск и още трима натийци. Лицето на робовладелеца беше пребледняло и посърнало, скъпите му дрехи с везмо от сини и златни нишки бяха покрити с петна и омачкани. Щом го видя, Карса се засмя.

Силгар рязко обърна глава и тъмните му очи пронизаха уридския воин като ножове.

— Ловец на роби! — изръмжа му Карса.

Шард, малазанският войник, се качи на страницата на фургона, наведе се да огледа Карса, поклати глава и викна:

— Иброн! Ела да видиш. Тая мрежа не е както беше.

Магьосникът се качи до него и присви очи.

— Гуглата да го вземе! Тичай да донесеш вериги, Шард. Гледай да са тежки, и повечко. Кажи и на капитана, и побързай.

Войникът скочи долу, а Иброн изгледа навъсено Карса.

— Отатарал ли имаш в жилите си? Нерруз ми е свидетел, заклинанието отдавна трябваше да те убие. А издържаш вече три дена. Поне болката трябваше да те подлуди. Но не си по-луд, отколкото преди седмица, нали? — Магът се намръщи още повече. — Има нещо около теб… нещо…

Изведнъж от всички страни се закатериха войници. Някои мъкнеха вериги, други стояха настрана със заредени арбалети.

— Може ли да го пипаме това? — колебливо попита един от войниците.

— Вече може — отвърна Иброн и се изплю.

С едно-единствено рязко дръпване Карса опита здравината на стегналата го мрежа и от гърлото му се изтръгна рев. Няколко нишки изплющяха.

В отговор — викове и паника.

Докато уридът се измъкваше, стиснал меча с дясната си ръка, нещо много твърдо го удари в слепоочието. Обгърна го мрак.

Събуди се легнал на гръб, разпънат на дъното на фургона, който подскачаше и се друсаше под него. Крайниците му бяха стегнати в тежки вериги, приковани с клинове за дъските. Синджири бяха кръстосали гърдите и корема му. Засъхнала кръв се беше спекла по лявата страна на лицето му и му пречеше да гледа. Карса вдиша прахта, която избиваше между дъските. Бе смесена със собствената му горчива миризма.

Торвалд заговори някъде зад главата му:

— Е, значи си жив все пак. Въпреки приказките на войниците на мен си ми изглеждаше съвсем умрял. Определено миришеш така. Е, почти. В случай, че се чудиш, приятел, минаха шест дни. Оня сержант със златните зъби здравата те халоса. Счупи дръжката на лопатата.

Карса се опита да вдигне главата си от вонящите дъски и го прониза силна пулсираща болка. Намръщи се и се отпусна отново.

— Много говориш, равнинецо. Млъкни.

— Не ми е в нрава да мълча, уви. Ти, разбира се, не си длъжен да ме слушаш. Е, може да не си съгласен, но според мене трябва да отпразнуваме добрия си късмет. Да си малазански пленник е по-добре, отколкото да си роб на Силгар. Вярно, може да те екзекутират като обикновен престъпник — аз естествено съм точно това, — но по-вероятно е и двамата да ни пратят на каторжен труд в мините в Седемте града. Така и не съм стъпвал там, но все едно, пътят ще е дълъг, по суша и по море. Може и пирати да има. Бури. Знае ли човек? Може пък и рудниците да не са толкова лоши, колкото разправят. Какво му е толкова на копаенето? Нямам търпение да видя как ще ти тикнат кирката в ръцете… засмей се малко, да му се не види. Големи веселби ни чакат, не мислиш ли?

— Да ти клъцна гърлото включително.

— Хумор? Ха! Гуглата да ме вземе, не мислех, че имаш чувство за хумор, Карса Орлонг. Нещо друго имаш ли да кажеш? Давай.

— Гладен съм.

— До вечерта ще стигнем Кулвернския брод. Нарочно карат бавно, заради теб. Явно тежиш много повече, отколкото би трябвало, повече дори от Силгар с неговите четирима главорези. Иброн разправя, че плътта ти не била нормална — също като при сунидите, разбира се — но при тебе е повече. По-чиста кръв, предполагам. И по-зла, това — със сигурност. Помня, че веднъж в Даруджистан, бях още момче, дойде един отряд, хванали бяха сива мечка, цялата в синджири. Вкарали я бяха в една огромна шатра в Уоритаун, взимаха по един петак да я видиш. Там бях, още първия ден. Тълпата беше огромна. Всички мислеха, че сивите мечки са измрели преди векове…

— Значи сте били глупци — изръмжа Карса.

— Е, такива си бяхме, да, щото мечката си беше там. С нашийник, вързана със синджири, с кръвясали очи. Тълпата нахлу, и аз с нея, а онова проклето животно подивя. Скъса веригите все едно че бяха от трева. Няма да повярваш каква паника настъпи. Стъпкаха ме, но успях някак да изпълзя от шатрата и хилавото ми, но хубаво телце общо взето си остана непокътнато. Оня ми ти мечок… трупове хвърчаха по пътя му. Побягна право към хълмовете Джадроуби и никой повече не го видя. Вярно, още разправят, че кучият му син си е там и че изяжда по някой пастир… с цялото му стадо. Все едно, ти ми напомняш за онзи сив мечок, урид. Същият поглед в очите. Поглед, който говори: „Няма да ме задържат вериги.“ И точно това ме кара да горя от нетърпение да видя какво ще стане по-нататък.

— Няма да се крия из хълмовете, Торвалд Ном.

— Не съм си го и помислил. Знаеш ли как ще те натоварят на затворническия кораб? Шард ми каза. Ще смъкнат колелетата от тоя фургон. Така ще е. Ще се возиш на това проклето легло чак до Седемте града.

Колелата на фургона навлязоха в дълбоки каменисти коловози и силното друсане предизвика вълни от болка в главата на Карса.

— Чуваш ли ме? — попита след малко Торвалд.

Карса не отвърна нищо.

— О, добре — въздъхна даруджистанецът.

„Води ме, главатарю.“

„Води ме.“

Този свят не беше такъв, какъвто бе очаквал. Обитателите на низините се оказваха едновременно и слаби, и силни. Силни — по трудноразбираем за него начин. Беше видял колиби, вдигнати една върху друга; беше видял лодки, големи колкото цяла теблорска къща.

Очакваха селски чифлик, натъкнаха се на цяло градче. Очакваха да колят бягащи пред конете им страхливци, натъкнаха се на сурови, неотстъпващи противници.

И роби суниди. Най-ужасяващото от всички открития. Теблори с прекършен дух. Не беше и помислял, че такова нещо е възможно.

„Ще скъсам веригите на сунидите. Така се кълна пред Седемте. Ще дам на сунидите в замяна роби равнинци… не. Да сторя това ще е точно толкова грешно, колкото стореното от равнинците спрямо сунидите, а и спрямо собствените им ближни.“ Не, събирането на души с кръвния меч беше много по-непорочна, по-чиста отплата.

Замисли се за малазанците. Беше ясно, че са племе напълно различно от натийците. Изглежда, бяха завоеватели от някоя далечна земя. Придържаха се към стриктни закони. Пленниците им не бяха роби, а затворници, макар да бе започнало да му се струва, че разликата е само в наименованието. Щяха да го накарат да работи.

Ала той нямаше никакво желание за работа. Значи това беше наказание, за да огъне духа на воина и — с времето — да го прекърши. И да го постигне участта на сунидите.

„Но това няма да стане. Защото съм урид, а не сунид. Ще трябва да ме убият, след като разберат, че не могат да ме държат насила. И ето, истината е пред мен. Ако я приема прибързано, така и няма да се видя на свобода, извън този фургон.“

„Торвалд Ном спомена за търпение — закона на затворника. Прости ми, Уругал, ала сега ще трябва да се подчиня на този закон. Трябва да изглеждам примирен.“

Още докато си го мислеше, разбра, че няма да подейства. Малазанците бяха твърде умни. Не, трябваше да измисли друг начин да ги заблуди.

„Делъм Торд, сега ти ще си моят водач. Твоята загуба вече е моят дар. Ти тръгна по този път преди мен, показа ми стъпките. Ще се събудя отново. Но не с разбит дух, а с разбит ум.“

Малазанският сержант наистина го беше ударил здраво. Мускулите на врата му се бяха вкочанили. С всяко вдишване го жегваше остра болка. Мъчеше се да я уталожи, да отклони мислите си от нея.

Расата на Теблор беше живяла векове наред в слепота, без да забелязва нарастващия брой — нарастващата заплаха — на обитателите на равнините. Границите, отбранявани някога със сурова решимост, по някаква причина бяха изоставени, оставени бяха открити за отровните влияния от юг. Карса осъзна колко важно е да открие причината за това морално падение. Сунидите открай време не бяха най-силното сред племената, ала все пак бяха Теблор и това, което ги бе сполетяло, заплашваше рано или късно да сполети и другите. Тази истина беше трудна за преглъщане, но да си затвори човек очите пред нея означаваше отново да се тръгне по същия път.

Имаше провали и падения, които Карса трябваше да погледне открито. Палк, собственият му дядо, се беше оказал воин с не чак толкова славни подвизи, колкото си беше приписвал. Ако се беше върнал при племето с верни разкази, предупреждението в тях щеше да бъде чуто. Щеше да се чуе истината за това бавно, но неумолимо, стъпка по стъпка нашествие. Война срещу Теблор, застрашаваща не само земите, но и духа им. Такива предупреждения навярно щяха да се окажат достатъчни, за да се обединят племената.

Обзе го униние, щом помисли за това. Не. Провалът на Палк се оказваше по-дълбок. Най-голямото му престъпление бяха не лъжите му, а липсата на кураж, защото се бе показал неспособен да превъзмогне ограниченията на Теблор. Правилата на поведение, присъщи на неговия народ, вроденият консерватизъм, смазващ всяко различие със заплахата за гибелно отлъчване — тези неща бяха надвили куража на дядо му.

„Но не и на баща ми навярно.“

Фургонът под него отново подскочи.

„Гледах на твоята недоверчивост като на слабост. Виждах страхливост в нежеланието ти да участваш в безкрайните племенни игри на гордост и въздаяние. Все пак какво направи ти, за да се противопоставиш на нравите ни? Нищо. Единственият ти отговор бе да стоиш настрана… и да омаловажаваш всичко, което правех, да осмиваш моята ревност…“

„И да ме подготвиш за този миг.“

„Добре, татко мой. Вече разбирам блясъка на удовлетворение в очите ти. Но ти казвам, ти нанесе само рани на своя син. А раните ми са предостатъчно.“

Уругал беше с него. Всичките Седем бяха с него. Силата им щеше да го направи непроницаем за всичко, което застрашаваше духа му. Един ден щеше да се върне при своя народ и щеше да разбие всички правила. Щеше да обедини Теблор и те щяха да тръгнат след него… надолу към низините.

Всичко, което се беше случило до този момент, всичко, което го измъчваше сега, бе само подготовка. Той щеше да се превърне в оръжие на въздаянието. И сега това оръжие го наточваше собственият му враг.

„Изглежда, и двете страни са прокълнати със слепота. Така ще се види истината на думите ми.“

Това бе последната мисъл, преди съзнанието му отново да угасне.

Събудиха го възбудени гласове. Беше по здрач и миришеше на коне, на прах и люти храни. Фургонът под него бе неподвижен. Слухът му успя да долови, смесени с гласовете, звуци от всевъзможна човешка дейност и шума на река.

— А, значи пак се събудихме — каза Торвалд Ном.

Карса отвори очи, но не отвърна.

— Това е Кулвернски брод — продължи дару. — Ври и кипи от вести от юга, същинска буря. Е, не чак буря, предвид големината на тоя нужник, наречен „град“. Малазанската рота обаче е доста възбудена. Пейл е паднал, разбираш ли. Голяма битка, много магия, а Лунният къс се е отдръпнал — всъщност заминал е към Даруджистан, изглежда. Беру да ме вземе дано, де да можех да го видя сега, как минава над езерото, страхотна гледка ще е. Всички от ротата, разбира се, съжаляват, че са изтървали битката. Тъпаци. Но от войници какво друго да очаква човек.

— Че защо не? — сопна се гласът на Шард и фургонът леко се разклати: той се качваше при тях. — Ашокски полк не заслужава да го натикат тук да лови разбойници и търговци на роби.

— Ашокският полк трябва да сте вие, доколкото схващам — каза Торвалд.

— Да. Проклети ветерани при това, до един.

— И защо тогава не сте на юг, ефрейтор?

Шард направи гримаса, после извърна глава, присви очи и промърмори:

— Не ни вярва, затуй. От Седемте града сме и не ни вярва оная кучка.

— Извинявай, но щом тя — доколкото разбирам, става дума за императрицата — не ви вярва, защо тогава ви връща у дома? Седемте града не бяха ли уж на ръба на въстанието? Щом има възможност да станете ренегати, не е ли по-логично да ви задържи тук, на Дженабакъз?

Шард се вторачи в Торвалд Ном.

— Защо ли говоря с теб, крадецо? Като нищо може да си някой от шпионите й? Нокът може да си, де да знам.

— Ако съм такъв, ефрейтор, не се държиш добре с мен. Ще го отбележа в доноса — оня, дето го пиша тайно де. Шард беше, нали? И нарече императрицата „кучка“…

— Млъквай — изръмжа малазанецът.

— Само изтъкнах очевидното, ефрейтор.

— Така си мислиш — изсъска Шард, скочи от фургона и се отдалечи.

Торвалд Ном мълча дълго и накрая каза:

— Карса Орлонг, имаш ли някаква представа какво искаше да каже тоя с последните си думи?

Карса заговори тихо:

— Торвалд Ном, слушай ме добре. Един воин, който ме следваше, беше ударен по главата. Черепът му се спука и изтече мисъл-кръв. Умът му не можа да се върне по дирята си. Остана безпомощен. Безполезен. Мен също ме удариха по главата. Черепът ми е спукан и ми е изтекла мисъл-кръв…

— По-скоро беше лигня…

— Замълчи. Слушай ме. И когато решиш, отговори ми шепнешком. Два пъти се събуждах и сигурно забелязал, че…

Торвалд го прекъсна тихо:

— Че умът ти се е изгубил по пътя или нещо такова. Това ли съм забелязал? Дрънкаш безсмислици, тананикаш си детски песнички и други такива? Добре, ясно. Играя, но при едно условие.

— Какво условие?

— Че когато успееш да се измъкнеш, ще ме освободиш и мен. Сигурно си мислиш, че е дреболия, но те уверявам, че…

— Добре. Аз, Карса Орлонг, давам думата си.

— Хубаво. Официалността в тази клетва ми хареса. Все едно, че е истинска.

— Истинска е. И недей да ми се подиграваш, че ще те убия, щом те освободя.

— Аха. Схванах скритото предупреждение. Ще трябва да измъкна още една клетва от тебе, уви…

Теблорът изръмжа с досада, но се примири:

— Аз, Карса Орлонг, няма да те убия, след като те освободя, освен ако не ми дадеш повод.

— Я обясни какво може да е естеството на въпросните поводи…

— Всички ли дару са като тебе?

— Не е нужно списъкът да е дълъг. „Поводът“ може да е например опит за убийство, предателство и подигравка, разбира се. Други можеш ли да измислиш?

— Много говорене.

— Е, с това вече нагазваме в дълбоки води, не смяташ ли? Все пак въпрос на културни различия…

— Май Даруджистан ще е първият град, който ще завладея…

— Боя се, че малазанците ще са там преди теб. Просто предчувствие. Забележи, любимият ми град никога не е бил завладяван, въпреки че му се свидят пари да си наеме постоянна армия. Боговете не само гледат благосклонно на Даруджистан, но сигурно дори пият в кръчмите му. Във всеки случай… Шшш, някой идва.

Чуха се стъпки, Карса погледна с присвити очи и видя застаналия до фургона Корд. Сержантът огледа навъсено Торвалд Ном и изръмжа:

— Определено не ми приличаш на Нокът. Но може пък в това да е целият номер.

— Би могло.

Главата на Корд започна да се обръща към Карса и той стисна клепачи.

— Тоя свести ли се вече?

— Два пъти досега. Но само се лигави и издава някакви животински звуци. Май сте му повредили мозъка — ако изобщо има мозък.

— Може да се окаже за добро, стига да не ни умре в ръцете — изсумтя Корд. — Та за какво говорех?

— За Торвалд Ном Нокътя.

— Да. Добре. Все едно, ще се отнасяме с тебе като с разбойник — докато не ни докажеш, че си нещо друго — тъй че заминаваш за отатаралските мини с всички други. Което значи, че ако наистина си Нокът, гледай да го обявиш, преди да напуснем Дженабакъз.

— Стига, разбира се, задачата ми да не изисква да се прикривам като затворник в отатаралските мини — усмихна се Торвалд.

Корд се намръщи, изсъска ругатня, скочи от фургона и изрева:

— Качвайте го тоя проклет фургон на сала! Хайде!

Колелата изскърцаха, воловете изопнаха вратове. Торвалд Ном въздъхна, отпусна глава на стената на фургона и затвори очи.

— Опасна игра играеш — промърмори Карса.

Даруджистанецът отвори едно око и го изгледа.

— Игра ли, теблор? Вярно. Но може би не точно играта, която си мислиш.

Карса изръмжа отвратено.

— Не бързай толкова да отхвърл…

— Поводите ми — заговори воинът, щом воловете повлякоха фургона по дървената рампа — ще са: опит за убийство, предателство, подигравка и да си някой от тези Нокти.

— А многото говорене?

— Това проклятие май ще трябва да го понеса.

Торвалд бавно килна глава и се ухили.

— Съгласен.

По някакъв странен начин постоянното усилие да поддържа заблудата, че е изгубил разума си, се оказа най-големият съюзник на Карса в оцеляването му. Дните — а после седмици лежане по гръб, с разперени ръце и крака и прикован за дъното на фургона — бяха изтезание, каквото не можеше да си въобрази никой Теблор. По тялото му лазеха паразити, хапеха го и навсякъде го сърбеше непрекъснато. Чувал беше за едри животни в дълбокия лес, които полудявали от черните мухи и комарите, и вече разбираше как може да стане това.

В края на всеки ден го измиваха с няколко ведра леденостудена вода и коларят, стар миризлив натиец, го хранеше: клякаше до главата му с почерняло от пушека котле с някаква гъста, пълна със зърна яхния. Тикаше в устата му с голяма дървена лъжица горещо, сладникаво жито и хапки жилаво месо. Устните, езикът и небцето му се подуваха от мехури.

Храненето се превърна в мъчение, докато не бе облекчено най-сетне, след като Торвалд Ном успя да убеди коларя да му позволи той да се заеме с тази задача. Гледаше яхнията да е изстинала достатъчно, преди да я натика в устата на Карса. За няколко дни мехурите се махнаха.

Теблорът полагаше усилия да държи мускулите си във форма със стягане и отпускане всяка нощ, но ставите се бяха схванали от обездвижването и срещу това не можеше да направи нищо.

Понякога самодисциплината му отслабваше и мислите му се връщаха към демона, който бяха пуснали на свобода. Онази жена, Форкассала, бе преживяла невъобразимо дълго време, затисната под огромния камък. Успяла бе да постигне някакво нищожно движение, несъмнено се беше вкопчила в безкрайно дългото усещане за напредък, докато беше драскала с нокти в камъка. Все пак Карса не можеше да проумее способността й да надвие лудостта и неизбежно идващата след нея гибел.

Мисълта за нея го унизяваше, духът му отслабваше от това, че започваше да се чувства все по-уязвим в тези окови, от това, че грапавите дъски на дъното на фургона бяха ожулили гърба му, от срама заради оцапаните му дрехи, както и от съвсем простото, но непоносимо изтезание, което му носеха въшките и бълхите.

Торвалд му говореше като на дете или на кутре. С кротки, утешителни думи. Проклятието на бъбривостта му се беше превърнало в нещо, в което Карса можеше да се вкопчи, и тази отчаяна хватка ставаше все по-здрава.

Думите го подхранваха, засищаха духа му, за да не се стопи от глад. Думите измерваха циклите на редуващите се дни и нощи, учеха го на езика на малазанците, описваха му местата, през които минаваха. След Кулвернски брод имаше по-голямо градче, Нинсано Моут, където на фургона се изкатери гмеж от хлапета, за да го бутат и ръчкат — после дойде Шард и ги разпъди. Там прехвърлиха друга река. И продължиха за Малибридж, градче голямо почти колкото Нинсано Моут. А след седем дни Карса зяпна нагоре в сводестата каменна арка на крепостната порта на голям град — Танис. Щом колелата на фургона затрополиха по калдъръмената улица, от двете страни се заиздигаха сгради на три, дори на четири етажа. И отвсякъде — говор на хора, повече равнинци, отколкото Карса изобщо си беше представял, че е възможно да съществуват.

Танис се оказа пристанищен град, плъзнал се надолу по планинските тераси на източния бряг на Малинско море, с противно солена вода — каквато имаше в много извори близо до границите на ратидите. Но Малинско море не беше като тамошните езерца, беше огромно, защото пътуването през него до град Малинтаис им отне цели четири дни и три нощи.

Прехвърлянето на кораба наложи за първи път да изправят Карса — заедно с дъното на фургона, със свалени колелета — и това го подложи на ново изтезание, понеже тежките синджири поеха цялата му тежест. Ставите му закрещяха от болка и виковете му изпълниха въздуха — и продължиха, без да секват, докато някой не наля в гърлото му пареща огнена течност, толкова, че да напълни стомаха му и да удави ума му.

Когато се събуди, откри, че платформата, която го задържаше, си беше останала права, затегната за онова, което Торвалд нарече „главната мачта“. Даруджистанецът беше завързан наблизо, понеже бе поел отговорността да се грижи за Карса.

Корабният лечител беше натъркал подутите стави на Карса с мехлеми и беше приглушил болката. Но се беше появила друга, бушуваше зад очите му.

— Боли, а? — замърмори Торвалд Ном. — На това му викат махмурлук, приятел. Цял мях ром ти изляха в корема, щастливо копеле си, да ти кажа. Вярно, половината го избълва обратно, но доста се беше развалил през това време, тъй че се въздържах да залазя по палубата и да го оближа, с което достойнството ми си остана непокътнато. А сега трябва да си намерим някакъв заслон с тебе. Иначе ще ни удари треската и ще почнем да бълнуваме — а повярвай ми, ти вече бълнува достатъчно и за двама ни. Добре, че беше на теблорския ти език и че малцина на борда го разбират. А, да, временно се разделихме с капитан Кайндли и войниците му. Те се прехвърлят на друг кораб. Между другото, кой е този Дейлис? Или коя? Не, по-добре не ми казвай. Какъвто списък само изреди на ужасните неща, които се каниш да направиш на Дейлис, все едно кой е или коя е. Все едно, докато спрем в Малинтаис, би трябвало да си посвикнал вече с моряшкия живот. За да си готов за страхотиите, които ни чакат в Менингалския океан. Дано. Гладен ли си?

Екипажът, повечето малазанци, се държеше настрана от Карса. Другите затворници бяха заключени долу, но фургонът се беше оказал твърде голям за товарния трюм, а капитан Кайндли категорично бе заповядал да не развързват Карса при никакви обстоятелства въпреки привидната му загуба на разсъдък. И помен нямало от скептицизъм, обяснил му бе шепнешком Торвалд, просто легендарното чувство за предпазливост на капитана, което според приказките било прекалено дори за войник. Заблудата като че ли наистина беше успяла — Карса се беше превърнал в безопасен вол, без никакъв проблясък на разум в помръкналите очи и вечна грозна усмивка, излъчваща пълно неразбиране. Великан и доскорошен воин, той беше заприличал на безпомощно дете, утешавано единствено от окования до него разбойник и неговото непрестанно дърдорене.

— Рано или късно ще трябва да те откачат от тия дъски — замърмори веднъж дару в тъмното, докато корабът се поклащаше по пътя си към Малинтаис. — Но може би чак като стигнем мините. Трябва само да издържиш, Карса Орлонг — стига все още да се преструваш, че си изгубил ума си, а да ти кажа честно, в последните дни дори и мен успя да ме убедиш. Все още си с разума си, нали?

Карса изсумтя тихо, макар че понякога и той самият не беше сигурен. Някои дни му се губеха напълно, бели петна в паметта му — по-страшно от всичко, което беше изпитвал. Да издържи? Не знаеше дали ще може.

Град Малинтаис приличаше на три отделни града, струпани на едно място. Корабът влезе в залива по пладне и почти не затулваше гледката на Карса. Над три отделени едно от друго възвишения в сушата господстваха три огромни укрепления — централното беше издърпано по-назад от брега от другите две. Всяко си имаше свой архитектурен стил. Крепостта вляво беше тромава, груба и построена без въображение от златист, почти оранжев пясъчник, който изглеждаше помръкнал и зацапан на слънчевата светлина. Средното укрепление, замъглено от пушеците, издигащи се от лабиринта на улиците и къщите, изпълващ терасите между хълмовете, като че ли беше по-старо, по-грохнало и беше боядисано — стени, куполи, кули — с избеляла червеникава боя. Дясното укрепление беше построено на самия ръб на крайбрежните канари, морските вълни се пенеха под тях. Корабни катапулти бяха разнебитили стръмните стени на крепостта някъде в далечното минало; от тези бойни рани тръгваха пукнатини, а една от четвъртитите кули беше опасно наклонена навън. При все това над стената се развяваха десетки флагове.

Около всяко укрепление — по склоновете и долу в ниското — всичко беше покрито със сгради, построени в подражание на стила на съответната крепост. Границите между трите „града“ бяха очертани от широки улици — с по два различни архитектурни стила от двете страни.

Тук се бяха заселили три различни племена, реши Карса, докато корабът се провираше през многобройните рибарски лодки и търговски гемии в залива.

Торвалд Ном се изправи — синджирите му издрънчаха — и енергично почеса рошавата си брада. Очите му блестяха, вторачени в града.

— Малинтаис — въздъхна дару. — Натийци, дженабарийци и кориви, три враждебни племена — едно до друго. А какво ги възпира да се хванат за гърлата? Нищо освен малазанския губернатор и три роти от Ашокския полк. Виждаш ли онази полусрутена крепост ей там, Карса? Това е от войната между натийците и коривите. Цялата натийска флота задръстила този залив, мятали камъни към стените и в усилието си да се избият взаимно така и не забелязали кога дошли малазанските сили. Дужек Едноръкия, три легиона от Втора, Подпалвачите на мостове и двама Върховни мага. Само с това разполагал Дужек, но в края на деня натийската флота се озовала на калното дъно на залива, натиканите в кървавочервения си замък загинали до един, а цитаделата на коривите капитулирала.

Корабът се приближаваше до широк каменен кей и моряците се разшетаха по палубата. Торвалд се усмихваше.

— Толкова по-добре, сигурно си мислиш. Насилствено налагане на мир и прочие. Само че градският Юмрук скоро ще се лиши от две от трите си роти. Вярно, уж били пратили подкрепления насам. Но кога? Откъде? Колко? Виждаш ли какво става, драги ми теблоре, когато племето ти се разрасне прекалено? Изведнъж най-простичките неща стават неприятни, трудни за удържане. Объркването се просмуква като мъгла и всеки започва да опипва слепешката.

Някой се изсмя — зад Карса и малко вляво от него: кривокрак плешив офицер, загледан в приближаващия се кей, с кисела усмивка на устните. Заговори на натийски:

— Разбойнически главатар разсъждава надуто за политика. От личен опит говори явно — как да се оправи човек с шепа непокорни планинци. И защо го казваш това на тоя безмозъчен глупак? А, да. Щото е вързан и не се оплаква като публика.

— Е, да, така е — съгласи се Торвалд. — Вие сте първият помощник, нали? Тъкмо се чудех, сър, колко ще се задържим тук, в Малинтаис…

— Чудил си се, а? Добре, нека да ти обясня хода на събитията в следващите един-два дни. Първо. Нито един от затворниците не напуска този кораб. Второ. Качваме шест отделения от Втора рота. Трето, отплаваме за Дженабарис. След което ви свалят и приключвам с вас.

— Долавям известно безпокойство във вас, сър — каза Торвалд. — Да не би да се притеснявате за сигурността на хубавия Малинтаис?

Мъжът бавно завъртя глава, изгледа за миг даруджистанеца и изсумтя:

— Ти като нищо може да си Нокът. Е, ако си, добави в проклетия си доклад следното. В Малинтаис има от Пурпурната гвардия. Бунтуват коривите. В сенките е опасно и става толкова зле, че патрулите не ходят никъде, освен ако не са поне две отделения. А сега връщат две трети от тях. Положението в Малинтаис може да стане много напечено.

— Императрицата определено ще прояви небрежност, ако пренебрегне мненията на офицерите си — отвърна Торвалд.

Първият помощник-капитан присви очи.

— И още как.

После ревна на една групичка моряци, останали без работа. Торвалд се почеса по брадата, обърна се към Карса и намигна.

— Пурпурната гвардия. Виж, това наистина е неприятно. За малазанците.

Дните изчезнаха. Карса се свести, когато дъното на фургона дивашки се разклати под него. Ставите му пламнаха, щом тежестта му се отмести, веригите се изопнаха и разтърсиха крайниците му. Въртяха го из въздуха, увиснал от скрипеца под скърцащото скеле. Около него плющяха въжета, отдолу се чуваха викове. В небето, над мачтите и такелажа, се рееха чайки. По въжетата се бяха вкопчили фигури, вторачени надолу в теблора.

Скрипецът изскърца и Карса видя как моряците горе станаха по-дребни. Ръце се вкопчиха в дървеното ложе от всички страни, за да го задържат. Краят откъм краката му се спусна още надолу и бавно го изправи.

Видя пред себе си средния и предния мостик на огромен кораб, по чиито палуби гъмжеше от докери и хамали, моряци и войници. Навсякъде имаше струпани бали и сандъци с провизии, смъкваха ги в трюмовете през зейналите люкове.

Дъното на фургона изскърца върху палубата. Последваха викове и суматоха и теблорът усети как го повдигат, залюляват го отново, отново го смъкват… този път чу и усети едновременно как горният край се удари в главната мачта. Издърпаха въжета между синджирите да завържат платформата. После работниците се отдръпнаха и се вторачиха в Карса.

И той се усмихна.

Чу отстрани гласа на Торвалд:

— Гадна усмивчица, вярно. Но е напълно безвреден, уверявам ви. Няма защо да се притеснявате, освен ако не сте суеверни, разбира се…

Последва силно тупване и Торвалд Ном се просна на палубата в краката на Карса. От разбития му нос потече кръв. Даруджистанецът примига глупаво, но не се опита да стане. Приближи се едър мъж и застана над Торвалд. Не беше висок, но беше дебел, як и с прашносиня кожа. Изгледа навъсено разбойника, после кръга смълчани моряци и изръмжа на малазански:

— На това му се вика първи урок. И ви чака всичките. — Обърна се и изгледа Торвалд Ном. — Още една такава издънка, затворник, и ще наредя да ти клъцнат езика и да го заковат на мачтата. И ако ти и този гигант ми създадете и най-малката неприятност, връзвам те до него и го хвърлям цялото това проклето нещо през борда. Кимни, ако си ме разбрал.

Торвалд Ном избърса кръвта от лицето си и кимна. Присвитите очи на синьокожия мъж се извърнаха към Карса.

— Изтрий я тая усмивка от лицето си, или ще я целуне ножът. Не ти трябват устни за ядене, а на другите миньори бездруго ще им е все тая.

Безумната усмивка на Карса остана на мястото си. Мъжът се намръщи.

— Не чу ли какво…

Торвалд вдигна колебливо ръка:

— Капитане, сър. Той не ви разбира… Не е наред с ума.

— Босун!

— Сър!

— Запушете му устата на тоя кучи син!

— Слушам, капитане.

Лепнаха на лицето на Карса един мръсен солен парцал.

— Да не го задушите, идиоти!

— Няма, сър.

Смъкнаха парцала под носа му, така че да може да диша. Капитанът се огледа и викна:

— В името на Маел, какво ми се мотаете още, тъпаци такива?

След като моряците се пръснаха и стъпките на капитана заглъхнаха, Торвалд бавно се изправи и заломоти с кръвясали устни:

— Прощавай, Карса. Ще го смъкна това от тебе, обещавам ти. Може малко да се позабавя, уви. Но като го махна, приятел, моля ти се, не се усмихвай…

Защо си дошъл при мен, Карса Орлонг, сине на Сънъг, внуко на Палк?

Едно божествено присъствие, и шест. Ликове като всечени в скала, едва видими през вихрещата се мъгла. Едно, и шест.

— Аз съм пред теб, Уругал — отвърна Карса. Истина, която го смути.

Не си. Само твоят ум, Карса Орлонг. Избягал е от тленния ти затвор.

— Значи съм те провалил, Уругал.

Провалил. Да. Изостави ни и затова и ние на свой ред трябва да те изоставим. Трябва да потърсим друг, някой с по-голяма сила. Някой, който не приема поражение. Който не бяга. Вярата ни в теб се оказа неоправдана, Карса Орлонг.

Мъглата се сгъсти, смътни цветове заискриха през нея. Той стоеше на билото на хълм, който се поклащаше и скърцаше под нозете му. От китките му се изпъваха синджири, спускаха се надолу по склоновете във всички посоки. Стотици вериги, протягащи се навътре и навътре в многоцветната мъгла, а на невидимите им краища нещо се движеше. Карса се взря надолу и видя под нозете си кости. Целият хълм бе само от кости. Кости на Теблор. И на синовете на равнината.

Изведнъж веригите се отпуснаха.

Нещо се движеше в мъглата, приближаваше се от всички посоки.

Прониза го ужас.

Към него прииждаха трупове. Тътреха се бавно, повечето — обезглавени. Веригите, които ги държаха привързани към Карса, пронизваха гърдите им през зейнали дупки. Сгърчени ноктести пръсти се запротягаха към него. Бавно, с олюляващи се стъпки, привиденията се катереха по склоновете, все по-близо и по-близо.

Бореше се Карса Орлонг, мъчеше се да избяга, ала беше обкръжен. Самите кости в нозете му го държаха здраво, скърцаха и се вкопчваха в глезените му.

Съсък и хриплив шепот, от плесенясали гърла.

Води ни, главатарю…

Карса закрещя.

Води ни, главатарю.

Все по-близо и по-близо, протягащи се към него ръце, нокти, дращещи във въздуха…

Една ръка го стисна за глезена.

Главата на Карса се отметна назад и с пукот се удари в дървото. Той вдиша задъхано, въздухът се изсипа в гърлото му като пясък и го задави. Отвори очи и видя леко поклащаща се палуба и неподвижни, вторачени в него фигури.

Закашля под давещия го парцал, всеки пристъп — бесен пожар в гърдите му. Усети, че гърлото му е раздрано, и разбра, че е крещял. Толкова, че мускулите се бяха стегнали и спираха въздуха му.

Издъхваше.

Шепнещ глас, дълбоко в ума му: „Може би все още няма да те оставим. Дишай, Карса Орлонг. Освен ако не искаш отново да срещнеш смъртта.“

„Дишай.“

Някой рязко дръпна парцала от лицето му. В дробовете му нахлу хладен въздух.

С помътнели от сълзи очи Карса зяпна Торвалд Ном. Едва го позна — толкова потъмняла бе кожата му, толкова дълга и сплъстена бе станала брадата му. Беше се изкатерил по веригите на Карса, та да може да стигне парцала, и сега крещеше непонятни думи, които теблорът едва чуваше — думи, отправени към замръзналите на място, стъписани от страх малазанци.

Погледът на Карса най-сетне се спря на небето пред носа на кораба. Сред кипналите облаци имаше цветове, блясваха и разцъфваха — вихри, кървящи сякаш от огромни отворени рани. Бурята — стига изобщо да беше буря — владееше цялото небе отпред. А после видя веригите — бяха се изпънали през облаците и плющяха с грохот на хоризонта. Стотици вериги, неописуемо огромни, виеха се във въздуха с взривове от червена прах, насякла небесата. Ужас изпълни душата му.

Вятър нямаше. Платната висяха отпуснати. Корабът се поклащаше над ленивите морски вълни.

Един моряк пристъпи с калаена купа, пълна с вода, вдигна я към Торвалд и той я взе и я поднесе към пресъхналите, напукани устни на Карса. Горчиво-солената течност се изля в устата му. Пареше като киселина и той извърна глава.

Торвалд говореше тихо и Карса бавно започна да проумява думите му.

— … те смятахме за изгубен. Само биещото ти сърце и вдигането и спадането на гърдите ти ни подсказваха, че още си жив. Седмици и седмици минаха, приятелю. Не беше възможно да издържиш. Почти нищо не е останало от теб — кожа и кости си… А и това проклето затишие. Ден след ден. Ни един облак в небето… допреди три камбани. Три камбани, откакто се размърда, Карса Орлонг. Когато изви глава и закрещя изпод парцала. На ти още вода — трябва да пиеш…

— Карса, те казват, че ти си призовал таз буря — продължи той. — Разбираш ли? Искат да я прогониш. Готови са на всичко, ще ти махнат веригите, ще те освободят. Всичко, приятелю, каквото поискаш — само прогони тази нечестива буря. Разбираш ли?

Карса чак сега видя как с всеки камшичен удар на чудовищните черни вериги морето избухва и щом всяка верига се отдръпне, към небесата изригват водни вихрушки. Натежалите тъмни облаци сякаш се бяха надвесили над океана и прииждаха с тътен към тях.

Видя и малазанския капитан да слиза от мостика. Синкавата кожа на лицето му бе станала пепелява.

— Това не е благословен от Маел шквал, дару, не му е мястото тук! — Изпъна треперещия си пръст към Карса. — Кажи му да побърза. Кажи му да го прогони. Щом го направи, можем да преговаряме. Кажи му го, проклет да си!

— Казах му, капитане! — ревна Торвалд. — Но как, в името на Гуглата, очаквате да прогони каквото и да било, след като не съм сигурен дали самият той знае къде е? Та ние дори не сме сигурни дали той е виновникът!

— Да видим тогава!

Капитанът махна с ръка. Притичаха десетина моряци с брадви в ръце, смъкнаха Торвалд и го хвърлиха на палубата.

Брадвите засякоха тежките въжета, стегнали платформата към мачтата. Притичаха още моряци. Изпънаха рампа, наклонена към десния борд. Наместиха дървени трупи под платформата и грубо я смъкнаха.

— Стойте! — извика Торвалд. — Не можете да…

— Можем — изръмжа капитанът.

— Махнете му веригите поне?

— Няма начин, Торвалд. — Капитанът сграбчи за ръката един минаващ покрай него моряк. — Намерете всички вещи на великана… всичко, което е прибрано от робовладелеца. Всичко заминава с него. Побързай, проклет да си!

Вериги плющяха в морето от всички страни, толкова близо, че пръски заливаха кораба; корпусът, мачтите и такелажът се разтърсваха от всеки взрив.

Повлякоха платформата нагоре по рампата, върху кръглите дървени трупи, и Карса се взря в тътнещите гръмоносни облаци.

— С тези вериги ще се удави! — извика Торвалд.

— Може би. А може би — не.

— Ако се превърти?

— Тогава ще се удави, и да го взима Маел!

— Карса! Проклет да си! Престани да се правиш на безумец! Кажи нещо!

От гърлото на воина се изтръгнаха две думи. Но звукът, излязъл от устните му, беше неразбираем и за самия него.

— Какво каза? — попита навъсено капитанът.

— Не знам! — изкрещя Торвалд. — Карса, проклет да си, говори!

От устата му изригна същият гърлен звук. Той заповтаря думите отново и отново, а моряците бутаха и теглеха платформата нагоре към парапета, докато не се заклати на самия ръб, наполовина над палубата, наполовина — над морето.

Точно над тях, докато изричаше за пореден път двете думи, Карса видя как и последното петно чисто небе изчезна, засмукано като в устието на гигантски тунел. Изведнъж се гмурна в мрака, разбрал, че вече е твърде късно в същия миг, в който в смразената от ужас тишина думите излязоха от гърлото му съвсем ясни.

— Махни се!

Огромни, чудовищни вериги с тътен се изсипаха отгоре, полетели сякаш към гърдите на самия Карса.

Ослепителна мълния, взрив, трясък на падащи мачти, рухващи греди и такелаж. Целият кораб пропадаше под Карса, под самата платформа, която бясно се плъзна по дължината на планшира, преди да се натресе в парапета на мостика, завъртя се и се понесе надолу към кипналите вълни.

Той се взря в мръснозелената, надигаща се водна повърхност.

Цялата платформа се разтърси, щом корпусът на кораба се завъртя и я удари в единия край.

Докато се въртеше във въздуха, Карса за миг успя да зърне кораба: палубата му се беше раздрала от сблъсъка с гигантските вериги, трите мачти ги нямаше, сред отломките се мяркаха сгърчените фигури на моряци — а сетне отново зяпна небето, ужасната, огромна, зейнала рана точно над него.

Ужасен грохот. И тъмнина.

Събуди се в смътен сумрак, сред смътния плясък на безредни вълни. Подгизналите дъски под него изскърцаха и платформата се разклати от нечие движение. Тупане по мокрите дъски и глухо мърморене. Карса простена — всичките му стави сякаш се бяха разкъсали отвътре.

— Карса? — Торвалд Ном изпълзя пред очите му.

— Какво… какво стана?

Прангите си стояха на китките на дару, краищата на синджирите стягаха дългите по една ръка грубо откършени парчета от палубата.

— Лесно ти е на тебе, проспа цялата тежка работа — изръмжа Ном, надигна се да седне и придърпа ръцете до коленете си. — Това море е по-студено, отколкото си мислиш, а и с тия вериги се е жива мъка. Десетина пъти за малко не се удавих, но ще се зарадваш, като ти кажа, че си имаме три бурета с прясна вода и цял вързоп с нещо, което може и да става за ядене — още не съм го развързал. А, и мечът и бронята ти също така — те не потъват, естествено.

Небето отгоре изглеждаше неестествено, призрачно сиво и нашарено с още по-тъмни оловни нишки, а водата вонеше на глина и мръсна тиня.

— Къде сме?

— Надявах се, че ти ще знаеш. Адски ясно ми е, че ти я повика тази буря. Това е единственото обяснение…

— Нищо не съм викал.

— Онези вериги от мълнии, Карса — нито една не пропусна целта си. Нито един малазанец не остана на крака. Корабът се разпадаше. Платформата ти се беше килнала с дясната страна нагоре и се отнасяше. Все още се мъчех да се освободя, когато Силгар и трима от хората му излязоха от трюма, помъкнали веригите си — корпусът се беше разцепил, разпадаше се около кучите му синове. Само един се беше удавил.

— Изненадан съм, че не са ни убили.

— Тебе не можеха да те стигнат, първо. Колкото до мен — хвърлиха ме през борда. Скоро след това, след като се добрах до тази платформа, ги видях в единствената оцеляла лодка. Заобикаляха потъващите отломки и разбрах, че ни преследват. После — някъде от другата страна на кораба — трябва да е станало нещо, защото повече не се появиха. Изчезнаха, с лодката и всичко. После корабът потъна, но много неща изплуваха. Тъй че се хванах да събирам. Храна, вода. Въжета, дърво — каквото можех да довлека дотук. Карса, платформата бавно потъва. Буретата не са пълни, тъй че трябва да са я олекотили, а и пъхам още дъски и греди под нея, би трябвало да помогне. Но все пак…

— Скъсай веригите ми, Торвалд Ном.

Даруджистанецът кимна, после прокара длан през мократа си сплъстена коса.

— Ами… опитах го това, приятел. Доста работа ще отнеме.

— Има ли суша наоколо?

Торвалд го погледна кисело.

— Карса, това не ти е Менингалският океан. Другаде сме някъде. Дали има суша наблизо? Не се вижда. Чух Силгар да говори за някакъв лабиринт, от ония пътища, дето ги използват магьосниците. Каза, че според него всички сме се набутали в такъв. Може и да няма суша тука. Никаква. Гуглата ми е свидетел, никакъв вятър няма също така, и като че ли не се движим в никаква посока — отломките от кораба още са си около нас. Всъщност той за малко щеше да ни завлече със себе си на дъното. А и това море е пресноводно… не, не бих искал да пия от него. Пълно е с тиня. Никаква риба. Никакви птици. Никакви признаци на живот, накъдето и да погледнеш.

— Жаден съм. И гладен.

Торвалд изпълзя до вързопа, който беше довлякъл.

— За вода — имаме. Храна? Не гарантирам. Карса, ти вашите богове ли призова, или какво?

— Не съм призовавал нищо.

— Тогава какво те накара да закрещиш така?

— Сън.

— Сън ли?

— Да. Има ли храна?

— Ъъъ… Не съм сигурен, повечето са парцали… около малка дървена кутия. — Торвалд закъса плата около кутията. — На капака има знак… Морантски е, мисля. — Капакът се отвори. — Още вата и… десетина глинени топки… с восъчни запушалки на тях… о, Беру да ме пази дано… — Отдръпна се боязливо от вързопа. — Кълна се в капещия език на Гуглата! Мисля, че знам какво са. Не бях ги виждал досега, но съм чувал за тях — кой не е? Хм… — Изведнъж Торвалд се засмя. — Ако Силгар пак се появи да ни преследва, чака го изненада. Както и всеки друг, който може да ни създаде неприятности. — Върна внимателно уплътненията на мястото им и затвори капака.

— Какво намери?

— Алхимични муниции. Бойни оръжия. Хвърляш ги, за предпочитане колкото може по-далече. Глината се счупва и химикалите вътре избухват. Гледаш само да не се счупи в ръката ти или на крака ти, защото си мъртъв. Малазанците използваха такива в кампанията на Дженабакъз.

— Вода, моля те.

— Ей сега. Тука имаше един черпак… къде… а, намерих го.

След миг Торвалд се наведе над Карса и теблорът бавно започна да пие.

— По-добре ли си?

— Да.

— Още?

— Не засега. Освободи ме.

— За това трябва да се гмурна във водата, Карса. А и трябва да натикам още дървета под сала.

— Добре.

В това странно място като че ли не съществуваше ден и нощ. Небето понякога сменяше цвета си, тласнато сякаш от силни и далечни ветрове, оловните нишки се извиваха и протягаха, но никаква друга промяна нямаше. Въздухът около сала си оставаше неподвижен, влажен, студен и някак странно сгъстен.

Клиновете, приковали веригите на Карса, бяха отдолу, държаха го здраво на място също като в робския изкоп при Силвърлейк. Самите пранги се бяха стегнали здраво. Единственото, което можеше да направи Торвалд, бе да разшири дупките в дъските, през които минаваха веригите, като дълбаеше в дървото с една желязна тока.

Месеците на пленничество бяха изтощили силите му. Налагаше се често да си почива, а и токата раздираше дланите му — но щом бе започнал, дару нямаше да се предаде. Карса отмерваше времето с ритмичното стържене и скърцане по дървото, забелязваше как всяка пауза за отдих става все по-дълга. Накрая дишането на Торвалд му подсказа, че е заспал. И тогава единственият спътник на теблора остана глухият плясък на водата, хлъзгаща се напред-назад по платформата.

Въпреки всичките дървета, пъхнати под сала, той продължаваше да потъва и Карса разбираше, че Торвалд няма да успее да го освободи навреме.

Никога не се беше боял от смъртта. Ала сега знаеше, че Уругал и останалите Ликове щяха да изоставят душата му, да я оставят на жадната мъст на онези хиляди отвратителни трупове. Знаеше, че сънят е разкрил истинската му и неизбежна съдба. Неизбежна и необяснима. Кой бе насъскал онези ужасни същества срещу него? Немрящи теблори, немрящи деца на равнината, воини и невръстни, пълчища трупове, и всички — оковани към него. Защо?

„Води ни, главатарю.“

Къде?

А сега щеше да се удави. Тук, в това неведомо място, далече от родното си село. Жаждата му за слава, клетвите му, всичко това се превръщаше в подигравка, в шепнещ хор от приглушено скърцане, в тихи стонове…

— Торвалд.

— Ъ… какво? Какво има?

— Чувам някакви звуци…

Дару се надигна сепнат, примига и се огледа.

— Беру да ни пази дано!

— Какво виждаш?

Погледът му се бе приковал в нещо зад главата на Карса.

— Хм. Изглежда, тук все пак има течения. Макар че представа нямам какво ги предизвиква. Кораби, Карса. Повече от двайсет, всички замръзнали във водата като нас. Носещи се по теченията отломки. Никакво движение по тях… доколкото мога да видя засега. Като че ли е имало битка. С много магия, хвърляна от двете посоки…

Някакво недоловимо отместване притегли призрачната флотилия в полезрението на Карса — смътно видение вдясно. Корабите бяха в два ясно различими стила. Двадесетина бяха ниски и изящни, дървото беше боядисано в черно, макар че от сблъсъците и ударите боята на места се беше олющила и червеният кедър под нея се показваше като зейнали рани. Много от тези кораби бяха затънали ниско във водата, няколко — с потопени палуби. Бяха едномачтови, с четвъртити платна, също черни на цвят: лъщяха на ярката светлина. Останалите шест кораба бяха по-големи, с висока палуба, тримачтови. Бяха направени от истинско черно дърво — не боядисано, — както личеше от пукнатините и счупените дъски по широките издути корпуси. Нито един от тези кораби не стоеше водоравно; всички се бяха наклонили на една страна, два — под много стръмни ъгли.

— Би трябвало да ги претърсим — каза Торвалд. — Все ще се намерят сечива, и оръжия дори. Бих могъл да доплувам до някой — до онзи там, да речем.

Карса долови колебанието му.

— Плувай. Какво не е наред?

— Ами… попритеснен съм, приятел. Май не ми е останала много сила, а и тези вериги на мен…

Теблорът дълго не отвърна нищо. Накрая изсумтя:

— Тъй да бъде. Нищо повече не може да се иска от теб, Торвалд Ном.

Дару бавно се извърна и го изгледа.

— Състрадание ли, Карса Орлонг? Безпомощността ли те доведе до това?

— Твърде много празни приказки, равнинецо — въздъхна теблорът. — Нищо добро не ти носи това…

Плясък във водата, последван от ядосано мърморене, цапане на ръце и крака… мърморенето премина в смях. Торвалд се появи в полезрението му до сала.

— Вече знам защо онези кораби са се килнали така! — И теблорът видя, че Торвалд стои и че водата стига едва до гърдите му. — Мога да ни издърпам вече. Това показва, че ние сме били носени от течението, а не те. Има и още нещо.

— Какво?

Дару хвана веригите на Карса и започна да тегли сала.

— Всички тези кораби са заседнали по време на битката. Мисля, че повечето ръкопашен бой всъщност е бил между корабите, до гърдите във водата.

— Как го разбра?

— Навсякъде около мен има трупове, Карса Орлонг. Трият се в прасците ми, въргалят се в пясъците — доста неприятно усещане, да ти кажа.

— Издърпай един. Да ги видим тези воини.

— Всичко по реда си, теблор. Почти стигнахме. А и тези тела са, ъъъ, доста меки. Бихме могли да намерим нещо по-разпознаваемо, ако е останал някой на кораба. Ето… готово. — Салът леко се блъсна в корпуса. — Вече стигнахме. Почакай да се кача горе.

Карса чу пъхтенето му, хлъзгането на босите му стъпала по дървото, най-сетне последвано от приглушено тупване.

След това — тишина.

— Торвалд Ном?

Нищо.

Краят на сала зад главата на Карса пак се блъсна в корпуса на кораба и започна да се носи покрай него. Заля го студена вода и Карса потръпна, но не можеше да направи нищо.

— Торвалд Ном?

Никакъв отговор.

От гърлото на Карса се изтръгна смях, някак странно откъснат от него. Щеше да се удави във вода, която, ако можеше да се изправи, щеше сигурно да стигне не по-високо от бедрата му. Стига да останеше време за това. Торвалд Ном навярно беше убит — странна битка щеше да е, ако наистина нямаше оцелели — и сигурно сега някой или нещо го гледаше отгоре и съдбата му висеше на косъм.

Чу тътрене на крака, после глас:

— Къде… О!

— Торвалд Ном?

Кретащи, уморени стъпки по палубата на кораба.

— Прощавай, приятел. Май съм припаднал. Ти ли се изсмя преди малко?

— Аз. Какво намери?

— Не кой знае какво, но все пак. Петна от кръв, засъхнала. Следи по тях. Този кораб е обран до шушка. Гуглата да те вземе! Потъваш!

— И не мисля, че можеш да ми помогнеш с нещо, равнинецо. Остави ме на съдбата ми. Вземи водата, оръжията ми…

Но Торвалд се появи отново, с въже в ръце. Провря го под планшира до високия нос и скочи във водата. Задъхан, успя да го пъхне под веригите, изтегли го и поднови усилието си от другата страна на сала. После трети път, близо до лявото стъпало на Карса, после — още една примка в другия край.

— Какво правиш?

Без да му отговори, Торвалд се качи на палубата и издърпа въжето. Тишината се проточи, после Карса чу горе стържене и въжето бавно започна да се изпъва. Главата и раменете на Торвалд изникнаха пред очите му. Беше смъртно пребледнял.

— Най-доброто възможно, приятел. Може да има малко утайка, надявам се да не е много. След малко ще те погледна пак. Не се бой, няма да те оставя да се удавиш. Отивам да поогледам пак — кучите синове не може да са обрали всичко.

И отново изчезна.

Теблорът зачака. Трепереше. Морето бавно го обгръщаше. Водата бе стигнала до ушите му, заглушаваше всички други звуци освен плясъка на вълните. Гледаше как четирите връзки на въжето бавно се изпъват над него.

Трудно му бе да си спомни за времето, когато ръцете и нозете му можеха да се движат неоковани, когато раздраните му китки не бяха познавали жестоката желязна хватка на прангите, когато не бе изпитвал — дълбоко в съсухреното си тяло — тази неизмерима слабост, уязвимост, с кръвта, течаща в жилите му рядка като вода. Притвори очи и усети как умът му пропада.

Далече. Далече…

Уругал, отново заставам пред теб. Пред тези ликове в скалата, пред моите богове. Уругал…

— Не виждам пред мен да стои Теблор. Не виждам воин да гази през враговете си и да жъне души. Не виждам мъртъвците, струпани на грамади по земята, многобройни като стадо бедерини, хвърлено в пропастта. Къде са даровете ми? Къде е този, който твърди, че ми служи?

Уругал. Ти си бог, жаден за кръв…

— Истина, която радва духа на всеки воин Теблор!

И мен. Някога. Но, Уругал, вече не съм сигурен…

— Кой е застанал пред нас? Не е ли воин Теблор? Не е ли мой слуга?

Уругал. Какви са тези „бедерини“, за които спомена? Къде в земите на Теблор…

— Карса!

Карса трепна. И отвори очи.

Торвалд Ном слизаше във водата, метнал през рамо някаква торба. Стъпалата му докоснаха сала и го натиснаха още малко. Водата защипа ушите на Карса.

Торбата издрънча, щом дребният мъж я смъкна на сала и бръкна вътре.

— Сечива, Карса! Сечива за корабен ремонт! — Извади секач и чук.

Теблорът усети как сърцето му заби лудо в гърдите.

Торвалд опря острието на секача върху една от брънките и заудря с чука.

Десетина замаха — ударите кънтяха в стаения въздух — и веригата се счупи. Собствената й тежест бързо я повлече през желязната пранга, тя изшумоля тихо във водата и замина на дъното. Карса се опита да раздвижи ръката си и го прониза непоносима болка. Изпъшка и умът му потъна в мрак.

Събуди се от нови удари, долу до дясното му стъпало, последва нова вълна тътнеща в ушите му болка, а през нея — смътно и едва доловимо, се чу гласът на Торвалд.

— … си тежък, Карса. Ще трябва да направиш невъзможното. А това значи да се обърнеш, да се надигнеш на четири крака. Да се изправиш. Да вървиш… о, Гуглата да ме вземе дано, прав си. Ще трябва да измисля нещо друго. Никаква храна няма на тоя проклет кораб. — Силен трясък и съскане на смъкващата се във водата верига. — Ето, свободен си вече. Не бой се, вързах въжето за самата платформа — няма да потънеш. Свободен. Какво изпитваш? Все едно — ще те попитам за това след няколко дни. И все пак си свободен, Карса. Обещах ти го, нали? Нека да не се говори, че Торвалд Ном не държи на своята… ъ, хм, нека да не се казва, че Торвалд Ном не се бои от ново начало.

— Много приказки — изръмжа Карса.

— Прав си, много са. Опитай да се раздвижиш поне.

— Опитвам се.

— Сгъни дясната си ръка.

— Опитвам се.

— Да го направя вместо теб?

— Бавно. Ако изгубя съзнание, не спирай. И същото го направи с другите ми крайници.

Усети как ръцете на Ном го стиснаха за китката — и мракът отново милостиво го погълна.

Когато се съвзе, под главата му бяха напъхани вързопи прогизнал плат. Лежеше на една страна, със свити ръце и крака. Болеше го всеки мускул и всяка става, но болката беше тъпа и някак странно далечна. Бавно вдигна глава.

Все още се намираше на платформата. Въжетата, които я държаха за корабния нос, бяха предотвратили потъването й. Торвалд Ном не се виждаше никъде.

— Призовавам кръвта на Теблор — зашепна Карса. — Всичко, което е останало в мен, да се напрегне сега, да ми даде сила. Освободен съм. Не се предадох. Воинът остава. Остава…

Опита се да раздвижи ръце. Остра, пулсираща болка, но поносима. Размърда крака и изохка от огъня, жегнал бедрата му. Миг на замайване, заплашващ отново да го хвърли в забрава… но отмина.

Опита да се надигне. И най-малкото помръдване бе изтезание, ала той отказа да се предаде. Обля го студена пот. Цялото му тяло се разтресе. Той стисна очи и продължи да се бори.

Представа нямаше колко време е минало, но вече седеше и щом го осъзна, се стъписа. Седеше, с цялата си тежест на таза, а болката заглъхваше. Вдигна ръце, изненадан и малко уплашен от лекотата им, ужаси се като видя колко са тънки.

Огледа се. Разбитите кораби си стояха все така, дървени отломки се бяха струпали около тях като салове. Разкъсани останки от платна висяха от малкото оцелели мачти. По дървения обков на носа, извисил се над него, имаше резба: човешки фигури, вкопчени в битка. Фигурите бяха дългокраки, стояха на кораби, много наподобяващи тези наоколо. Но враговете им като че ли не бяха собствениците на другите кораби тук — в резбата техните бяха по-малки и много по-ниски. Воините много приличаха на Теблор, с яки ръце и крака и с големи мускули, въпреки че бяха по-ниски от враговете си.

Водата се раздвижи. Над повърхността се показа лъскаво черно туловище с остри перки, надигна се пред очите му и отново се скри. Изведнъж се появиха още и водата между корабите се завихри. В това море все пак имаше живот — и беше дошъл да се храни.

Платформата под Карса се разтърси и той залитна и се хвана за ръба й с лявата си ръка. Рязък удар и разкъсваща болка… но ръката му удържа.

Подут труп изплува до сала. После се появи черна лъскава грамада; беззъба, зяпнала широко уста се понесе над водата и погълна трупа. Малко сиво око зад бодливите мустаци блесна пред очите на Карса и рибата отплува. Окото се извърна да го проследи.

Карса нямаше достатъчно време да види трупа, за да прецени дали е с ръст колкото него, или колкото равнинеца Торвалд Ном. Но огромната риба можеше да глътне и него толкова лесно, колкото трупа.

Трябваше да се изправи. А след това — да се изкатери.

И — гледаше как друго огромно черно туловище изригна от водата до близкия кораб, туловище дълго почти колкото самия кораб — трябваше да го направи бързо. Много бързо.

Чу стъпки над себе си и Торвалд Ном се наведе от палубата.

— Трябва да… о, Беру да те благослови, Карса! Можеш ли да се изправиш? Тези морски вълци са по-големи от акулите и май са още по-гадни. Ето един — току-що скочи зад гърба ти — обикаля, дебне те! Изправи се, хвани се въжетата!

Карса кимна и посегна към най-близкото въже.

Взрив във водата зад него. Платформата се разтърси, разхвърчаха се трески… Торвалд изкрещя отгоре предупредително… и Карса разбра, без да поглежда през рамо, че едно от съществата току-що се е надигнало, проснало се е върху сала и го разцепило на две.

Въжето беше в ръката му. Той го стисна здраво, после и с другата ръка. Водата го заля до бедрата.

— Уругал! Гледай!

Измъкна краката си от кипналата вода и се закатери нагоре. Въжето се люшна и го отхвърли към корпуса. Карса изпъшка, но не се пусна.

— Карса! Свий краката!

Теблорът погледна надолу и видя една невероятно огромна паст, зейнала и надигаща се под него.

Две ръце го стиснаха за китките. Карса изкрещя от болка в раменете и бедрата и се дръпна нагоре с едно-единствено отчаяно усилие.

Устата се затръшна сред млечния воден въртоп.

Коленете му се удариха в перилото, Карса залази отчаяно нагоре, успя да прехвърли тежестта си и тупна тежко на палубата.

Несекващите крясъци на Торвалд го накараха да се надигне… и видя, че дару се мъчи да вдигне някакво подобие на копие. В едва разбираемите му викове като че ли ставаше дума за въже. Карса се огледа и видя, че за задния край на копието е завързана тънка нишка, изпъната по палубата до намотаното въже почти на ръка разстояние от него. Простена и запълзя натам, докопа го и го повлече към носа.

Върза го веднъж, два пъти — чу гръмката ругатня на Торвалд и въжето запълзя навън.

Не мислеше, че тънкото въже ще издържи. Сниши се под него, щом последната намотка се изплъзна от ръцете му, изплющя и се изпъна.

Шхуната изскърца, носът й се наклони, после се разтърси и заора напред по песъчливото дъно. Торвалд се надигна до Карса и каза задъхано:

— Богове подземни, не мислех, че… дано да издържи! Ако издържи, няма да гладуваме. Да, изобщо няма да гладуваме! — Плесна Карса по гърба — и изведнъж дивашката му усмивка се стопи. — Олеле!

Карса бавно се изправи.

Краят на харпуна се виждаше точно пред тях, сечеше като клин пенестите вълни — право към един от големите тримачтови кораби. Стържещият звук под шхуната изведнъж спря и тя се люшна напред.

— Към кърмата, Карса! Назад!

Торвалд понечи да го дръпне, отказа се, изруга и затича презглава назад.

Задъхан, като се мъчеше да надвие вълната от мрак, теблорът тръгна залитайки след него.

— Не можа ли да удариш някоя по-малка?

Сблъсъкът накара и двамата да се проснат на дъските. Ужасен трясък разтърси шхуната и изведнъж отвсякъде ги заля вода — избиваше нагоре през люковете, нахлуваше през бордовете. Гредите от двете страни на корпуса се пръснаха и се разтвориха като гигантски пръсти.

Карса се замята в дълбоката до кръста вода, стъпи на някакви дъски и успя да се изправи. Точно пред него сред побеснялата вода подскачаше собственият му кръвен меч. Той го сграбчи, десницата му се стегна около познатата ръкохватка. Душата му се извиси и заликува, а от гърлото му се изтръгна бойният вик на Урид.

Торвалд зашляпа до него.

— Ако и това не смрази сърчицето на тая рибка, нищо няма да може. Хайде, трябва да се покатерим на проклетия кораб, че идат още рибоци.

Двамата загазиха напред.

Корабът, в чийто борд се бяха натресли, се беше килнал на другата страна. Шхуната се беше врязала в корпуса му и бе отворила огромна дупка. Носът и въжето на харпуна, изпънато напред, се скриваха някъде в трюма. Грамадният съд бе заседнал здраво и сблъсъкът не го беше измъкнал от плена на песъчливото дъно.

Щом се приближиха до зейналия отвор, усетиха някъде вътре, дълбоко в трюма, дивашки тласъци.

— Гуглата да ме вземе! — измърмори невярващо Торвалд. — Това нещо е минало през дупката. Дали пък не я е пробило то, а? Заклещило се е там, ако питаш мен. Май ще трябва да го довършим…

— Това го остави на мен — изръмжа Карса.

— На теб? Та ти едва стоиш на…

— Все едно. Ще го убия.

— Е, не мога ли да погледам поне?

— Щом настояваш.

В корпуса имаше три нива, доколкото можеха да видят, най-долното включваше самия трюм, другите две палуби бяха пригодени за хора от равнината. Трюмът беше наполовина пълен с товар — чували, бали и бурета, които се поклащаха над нахлулите през пробойната мътни вълни.

Карса нагази в дълбоката до кръста вода и тръгна към трясъците, дълбоко навътре. Завари огромната риба да се мята на второто ниво, в кипналата вода, едва покриваща глезените на теблора. Парчета натрошено дърво стърчаха от огромната й глава, шуртеше кръв и правеше пяната наоколо розова. Беше се превъртяла на една страна, оголила гладкия си сребрист корем.

Карса заби меча си в корема й. Огромната опашка се изви и го шибна със силата на конски ритник. Той изхвърча във въздуха и се натресе с гръб в извитата стена на корпуса.

Свлече се в кипналата вода, примига да махне капките от очите си и загледа предсмъртните гърчове на рибата.

Торвалд най-сетне се появи до него.

— Все още си адски бърз, Карса — не можах да те стигна. Но виждам, че си извършил подвига. Ха, в тези товари май има храна…

Но Карса не чу повече. Умът му отново потъна в мрак.

Събуди се сред вонята на гниеща риба, тежко надвиснала в спарения въздух. Успя да види в полуздрача туловището на мъртвата риба — с разпран корем и вече побеляла. Някъде над него, много далече, се чуваха стъпки.

Далече зад рибата и вдясно се виждаха стъпала, които водеха нагоре.

Карса взе меча си и като се мъчеше да не повърне, запълзя към стълбите.

Най-сетне излезе на средната палуба. Нашарената й от магия повърхност беше силно наклонена и вървенето беше трудно. Чувалите и буретата бяха струпани при долния парапет, с преметнати през борда въжета. Воинът спря при люка да си поеме дъх и се огледа за Торвалд Ном, но от него нямаше и помен.

Магията бе изровила в дъските дълбоки жлебове. Никъде не се виждаха човешки тела и по нищо не можеше да се разбере как са изглеждали собствениците на кораба. Черното дърво — което сякаш излъчваше мрак — беше от непознат вид, без никаква резба или друга украса. По някакъв странен начин това го успокои.

Най-сетне Торвалд Ном се появи при долното перило. Беше успял да свали веригите от прангите си и бяха останали само железните гривни на китките и глезените му. Дишаше тежко.

Карса се надигна и се подпря на меча си.

— А, моят приятел великанът. Свестил си се.

— Слабостта ми сигурно те отчайва — избоботи Карса.

— Трябваше да се очаква, след всичко, което преживя. Намерих храна. Ела да хапнем, Карса, и ще ти разправя за откритията си.

Теблорът бавно закрета надолу по килнатата палуба.

Торвалд извади голям самун черен хляб и почна:

— Намерих лодка, с гребла и платно, тъй че няма да останем жертви на това безкрайно затишие. Имаме вода за десетина дни и ако пестим, няма да сме гладни, колкото и бързо да се връща апетитът ти.

Карса взе хляба от ръката му и започна да го къса на малки залъци — зъбите му се бяха поразклатили и не вдъхваха надежда за нещо повече от леко дъвчене. Хлябът беше сладък, с парчета от някакъв плод и с вкус на мед. Едва преглътна първия залък. Торвалд му подаде мях с вода и продължи монолога си.

— Лодката е с пейки, стига за двайсетина души. Широко е за хора от равнината, но едната ще трябва да я откъртим, да се отвори малко място за краката ти. Ако се наведеш над планшира, можеш да я видиш. Гледах да понатоваря каквото ще ни трябва. Ако искаш, мога да проуча и някой от другите кораби, макар че имаме повече от достатъчно…

— Няма нужда — прекъсна го Карса. — Давай да се махаме оттука колкото може по-бързо.

Торвалд го изгледа с присвити очи и кимна.

— Разбрано. Карса, ти твърдиш, че не си призовал онази буря. Добре. Ще трябва да ти повярвам — във всеки случай нямаш спомен да си го правил. Но си мислех за този ваш култ, тези Седем лика в Скалата или както там ги наричате. Те имат ли свой лабиринт? Селение, различно от света, в който живеем двамата с теб, което да обитават?

Карса преглътна още един залък.

— Не съм чувал нищо за тези лабиринти, за които говориш, Торвалд Ном. Седемте обитават в скалата и в света на сънищата на Теблор.

— Свят на сънищата… — Торвалд махна с ръка. — Това тук не прилича ли на този свят на сънищата, Карса?

— Не.

— Ами ако е… наводнен?

Карса се намръщи.

— Напомняш ми за Байрот Гилд. Думите му бяха безсмислени. Светът на сънищата на Теблор е място без хълмове, мъхове и лишеи покриват полузаровени канари. Снегът се струпва на преспи и го извайват ледени ветрове. А в далечината тичат на стада зверове с кафява козина…

— Ти самият посещавал ли си го?

Карса сви рамене.

— Тези описания ни ги дават шаманите. — Поколеба се, после продължи: — Мястото, което посетих аз, беше… — Замълча и поклати глава. — Различно. Място на… цветни мъгли.

— Цветни мъгли. А боговете ви там ли бяха?

— Ти не си Теблор. Не съм длъжен да ти казвам повече. Вече казах твърде много.

— Добре, добре. Просто се опитвах да определя къде сме.

— Къде сме. В море сме. И няма суша.

— Е, да. Но кое море? Къде е слънцето? Защо няма нощ? Вятър? Коя посока трябва да изберем?

— Няма значение коя посока. Всяка посока. — Карса се надигна от балата, на която седеше. — Ядох достатъчно. Хайде, да свършваме с товаренето и да се махаме.

— Както кажеш, Карса.

С всеки ден се чувстваше по-силен и удължаваше смените си на греблата. Морето беше плитко и плоскодънната лодка неведнъж засядаше в наноси, ала за щастие те бяха от пясък и не повреждаха корпуса. Огромните риби ги нямаше, нямаше и никакъв друг признак на живот, освен по някое самотно, застинало сред водата дърво без кора и клони.

Силата на Карса се връщаше, но запасите им от храна бързо се стопяваха и макар че никой не проговаряше за това, отчаянието се бе превърнало в невидим спътник, в трето присъствие, което ги караше да мълчат. Беше ги оковало като онези, които ги бяха пленили, и призрачните му вериги натежаваха все повече.

В началото отбелязваха дните с редуването на сън и будуване, но този ред скоро се наруши, след като Карса почваше да гребе, когато Торвалд заспиваше. Скоро започна да става ясно, че теблорът се нуждае от все по-малко почивка, а Торвалд — от все повече и повече.

Последното буре с вода бе пълно едва една трета. Карса беше на греблата — те бяха като играчки. Торвалд се беше свил под платното и спеше неспокойно.

Болката почти изчезнала от раменете му, макар да се задържаше все още в краката му. Карса гребеше механично, без да мисли за нищо, без да следи как тече времето; единствената му грижа бе да поддържа постоянен курс — доколкото можеше да определи, след като нямаше никакви ориентири. На нищо не можеше да разчита освен на дирята на самата лодка.

Торвалд отвори очи — с кръвясали, червени кръгове около тях. Отдавна беше изгубил приказливостта си. Карса подозираше, че е болен — от доста време не бяха говорили. Даруджистанецът бавно се надигна.

И се вцепени.

— Имаме си спътници. — Гласът му бе хриплив.

Карса прибра веслата и се обърна. Към тях се носеше голям тримачтов черен кораб с два реда гребла, бляскащи над млечнобялата вода. Зад него, до самия хоризонт, се проточваше тъмна права линия. Теблорът хвана меча си и бавно се изправи.

— Това е най-странният бряг, който съм виждал — промърмори Торвалд. — Де да можехме да го стигнем без компанията си.

— Стена е — рече Карса. — Права стена, пред която има нещо като нисък бряг. — Погледът му се върна към приближаващия се кораб. — Като онези е, дето са ги обкръжили нападателите.

— Така си е, само че е някак по-голям. Флагмански според мен. Само че не виждам флага.

На високия мостик вече се различаваха човешки фигури. Високи, макар и не колкото Карса, и много по-тънки.

— Не са човешки същества — измърмори Торвалд. — Карса, не мисля, че ще са приятелски настроени. Само предчувствие, забележи. Но все пак…

— Видях един от тях — отвърна теблорът. — Полуизсипан от корема на огромната риба.

— „Брегът“ подскача от вълните, Карса. Това са отломки. Отломки от цял един свят. Както подозирах, на това море не му е мястото тук.

— Но има кораби.

— Да. Което значи, че и тяхното място не е тук.

Карса сви безразлично рамене.

— Имаш ли си оръжие, Торвалд Ном?

— Харпун… и чук. Що, няма ли да се опиташ първо да преговаряш?

Карса не отвърна нищо. Двата реда гребла се бяха надигнали от водата и вече висяха неподвижно над вълните, а огромният кораб се плъзгаше към тях. После греблата изведнъж се спуснаха, загребаха, водата закипя и корабът забави и спря.

Надолу запълзя въжена стълба, но Карса, с меча си, стегнат през рамото, вече се катереше по корпуса — не липсваха места са хващане и стъпване. Стигна парапета и се преметна през него. Краката му стъпиха на палубата и той се изправи.

Срещу него — полукръг сивокожи воини. По-високи от децата на равнината, но с една глава по-ниски от него. На бедрата им висяха криви мечове. Облеклото беше ушито от някаква кожа с къс косъм, тъмна и лъскава. Дългите им кафяви коси бяха сплетени на многобройни тънки плитки. Очите им бяха дръпнати и някак пъстри. Зад тях, по средата на кораба, се виждаше грамада отсечени глави: няколко на равнинци, но повечето с черти като на сивокосите воини, макар и чернокожи.

Ледени тръпки полазиха по гърба на Карса, щом видя как безбройните очи на отсечените глави се вторачиха в него.

Един от сивокосите воини изръмжа нещо. Изражението му беше презрително като тона му.

Торвалд се хвана за парапета зад Карса.

Заговорилият като че ли очакваше от тях някаква реакция. Тишината се проточи, после сивокосите се озъбиха и водачът им излая някаква команда и посочи палубата.

— Ъъъ, иска да му паднем на колене, Карса — рече Торвалд. — Мисля, че май трябва да…

— Не коленичих, докато бях окован — изръмжа Карса. — Защо да го правя сега?

— Защото ги преброих шест — а кой знае още колко има долу — и стават все по-сърдити…

— Шест или шейсет — прекъсна го Карса. — Не знаят как се бият теблорите.

— Как можеш да…

Бронираните десници на двама от наежените сивокожи воини посегнаха към дръжките на мечовете и кръвният меч изсвистя и посече хоризонтално през целия полукръг. Плисна кръв, тела полетяха през ниския парапет.

На мостика останаха само Карса и Торвалд Ном — на крачка зад него.

Седмината воини долу на палубата се отдръпнаха, извадиха оръжията си и запристъпваха напред.

— Бяха в обхвата ми — отвърна Карса на неизречения въпрос на дару. — Така разбрах, че не знаят как се бият теблорите. Сега гледай как ще завзема този кораб. — И изрева, и скочи сред враговете си.

На сивокосите не им липсваше бойно умение, ала то не им помогна с нищо. Карса вече знаеше какво е да загубиш свободата си. Нямаше да го приеме повече. Яростта му бе кипнала от искането „да коленичи“ пред тези хилави, жалки същества.

Шестима от седмината воини паднаха. Последният изкрещя, обърна се и побягна към зейналата врата в другия край на палубата. Спря, свали грамаден харпун от куката до нея, обърна се и го хвърли срещу Карса.

Теблорът го хвана с лявата си ръка, скочи напред и посече воина на прага. Сниши се, смени оръжията в ръцете си — харпунът в дясната ръка и кръвният меч — в лявата — и скочи в тъмния коридор.

Две стъпки надолу беше широкият камбуз с дървена маса в средата. Видя втора врата в другия край, мина през тесния проход зад нея, с каюти от двете страни, след това дръпна една резбована врата, която изскърца жално.

Четирима срещу него. Вихър от удари. Карса блокира с харпуна и размаха кръвния меч. След няколко мига четиримата вече издъхваха върху лъсналия от кръв под. Пети сивокож — седеше в дъното на помещението — вдигна ръце и във въздуха блесна магия.

Озъбен, Карса се понесе напред. Магията изсвистя като мълния, пръсна се и след миг острието на харпуна прониза седналия и го прикова за облегалката на стола. Сиво лице, замръзнало в неверие, и очи, за сетен път приковани в неговите, преди животът да ги напусне.

— Уругал! Виж яростта на Теблор!

Тишина последва кънтящите му думи. После остана само тупкането на капките кръв по плъстената пътека. Хлад прониза Карса като дъха не нещо неведомо и безименно, ала изпълнено с гняв. Той изръмжа, отърси го от себе си. И се огледа. Стените на каютата бяха от същото черно дърво. На куките мъждукаха светилници. По масата бяха разхвърляни карти и скици с непонятни за теблора рисунки.

Шум откъм вратата. Карса се обърна.

Торвалд Ном пристъпи вътре, огледа проснатите по пода тела и очите му се спряха на седналата фигура, прикована от острието на харпуна.

— За гребците не се налага да се безпокоиш.

— Роби ли са? Ще ги освободим.

— Роби ли? — Торвалд сви рамене. — Не мисля. Нямат вериги, Карса. Забележи, че нямат и глави. Както вече казах, не мисля, че трябва да се безпокоим. — Приближи се до масата, за да огледа картите. — Хм. Нещо ми подсказва, че нещастните кучи синове, които току-що изби, са се изгубили също като нас…

— Били са победителите в морската битка.

— То пък голямата полза.

Карса изтръска кръвта от меча си и си пое дъх.

— Не прегъвам коляно пред никого.

— Аз щях да го прегъна два-три пъти, това сигурно щеше да ги задоволи. Сега обаче сме в толкова неведение къде сме, колкото и преди да го видим тоя кораб. А и двамата не можем да се оправим с толкова голям съд.

— Щяха да направят с нас същото като с гребците — заяви Карса.

— Вероятно. — Погледът на Ном се спря на един от труповете в краката им — и той бавно се наведе над него. — Варвари ще да са тия… ъъъ, по мерките на дару де. Тюленска кожа… явно са мореплаватели… и нанизи с нокти, зъби и раковини. Онзи в капитанския стол маг ли беше?

— Да. Не ги разбирам такива воини. Защо не използват мечове или копия? Магията им е жалка, но изглеждат толкова сигурни в нея. И виж му изражението…

— Изненадан. Мда. — Торвалд го погледна през рамо. — Самоуверени са, защото обикновено действа. Повечето нападатели не оцеляват, като ги удари магия. Разкъсва ги.

Карса закрачи към вратата. След миг Торвалд го последва.

Върнаха се на задната палуба. Карса започна да смъква дрехи и оръжия от въргалящите се трупове, да реже уши и езици, преди да хвърли голите тела през борда.

Даруджистанецът го погледа мълчаливо, после пристъпи до купчината отрязани глави.

— Следят всичко, което правиш. Непоносимо е. — Смъкна кожената обвивка от вързопа в краката си, загърна я около най-близката отсечена глава и я затегна здраво. — Тъмнината ще им приляга по-добре, предвид всички неща, които…

Карса се намръщи.

— Защо го казваш това, Торвалд Ном? Ти самият какво би предпочел — да виждаш нещата около себе си, или тъмница?

— Тези тук са Тайст Андий. Само няколко не са. А тези няколко твърде много приличат на мен.

— Кои са тези Тайст Андий?

— Просто народ. Има от тях в освободителната армия на Каладън Бруд, на Дженабакъз. Древен народ, разправят. Все едно, поклонници са на Тъмнината.

Изведнъж изтощен, Карса седна на стъпалата на мостика.

— Тъмнината. Там, където човек остава сляп. Странен избор за преклонение.

— Може би най-реалистичният от всички — отвърна дару, докато увиваше поредната отсечена глава. — Колко от нас се кланят пред някой бог в отчаяната си надежда, че ще можем някак да предопределим съдбата си? Молитвата ни пред този познат лик изтласква ужаса от неизвестното — неизвестното, каквото е бъдещето. Кой знае, може би тези Тайст Андий са единствените сред всички нас, които виждат истината — истината, която е забвение. — Извърнал очи, вдигна поредната чернокожа дългокоса глава. — Добре, че тези окаяни души нямат гърла, за да мълвят, иначе двамата с теб щяхме да се замесим в много гаден спор.

— Съмняваш се в собствените си думи значи.

— Винаги, Карса. На по-земно ниво думите са като боговете — средство, с което да се пазиш по-далече от ужаса. Сигурно ще ме гонят кошмари за това, докато грохналото ми от старост сърце най-сетне не се пръсне. Безкраен низ от глави, взиращи се в теб с очи, знаещи твърде много, така че ги увиваш в тюленска кожа. И тъкмо увиеш една — хоп! Появи се друга.

— Думите ти са пълна глупост.

— Така ли? А ти колко души си предал на мрака, Карса?

Теблорът присви очи.

— Не мисля, че са намерили мрак.

След миг извърна глава, поразен от онова, което изведнъж бе осъзнал. Допреди година щеше да убие всеки, който му кажеше това, което му беше казал Торвалд. Стига да схванеше намерението да го уязвят — нещо само по себе си невъзможно. Допреди година думите бяха без жила, тромави и побрани в един прост, макар и малко загадъчен свят. Но тази слабост бе на самия Карса — не беше присъща за Теблор: та нали Байрот Гилд го беше жилил с толкова остри думи, постоянен извор на присмех за умния воин, макар че Карса може би ги притъпяваше с това, че не осъзнаваше намерението им.

Безкрайните думи на Торвалд Ном — не, не само това — всичко, което бе изпитал Карса, откакто бе напуснал селото си, беше послужило като урок за това колко сложен е светът. Лукавството се бе оказало отровна змия, хлъзгаща се невидима в живота му. Зъбите й много пъти се бяха забили дълбоко, ала той ни веднъж не беше разбрал произхода им; ни веднъж не бе осъзнал източника на болката. Самата отрова се бе просмукала дълбоко в него и единственото, с което отвръщаше — когато отвръщаше, — беше жестокостта, често пъти безцелна, изригваща във всички посоки.

„Тъмница. И живот в слепота.“ Погледът на Карса се върна на дребния дару, който увиваше глава след глава. „А кой смъкна парцала от моите очи? Кой пробуди Карса Орлонг, сина на Сънъг? Уругал?“ Не, не Уругал. Знаеше го със сигурност, защото онзи неземен гняв, който бе усетил в корабната кабина, онзи леден дъх, който го бе пронизал — това беше от неговия бог. Яростна злоба — спрямо която Карса се беше оказал странно… безразличен.

Седемте лика в Скалата никога не говореха за свобода. Теблор бяха техните слуги. Техните роби.

— Зле изглеждаш, Карса — промърмори Торвалд. — Извинявай за последните ми думи…

— Няма защо да се извиняваш, Торвалд Ном. — Карса се надигна. — Трябва да се върнем на…

Спряха го първите капки дъжд. След малко палубата закипя. Млечносив, слузест дъжд.

— Уф! — изпъшка Торвалд. — Ако това е слюнката на някой бог, определено е гадна.

Водата вонеше на гнило.

Даруджистанецът изруга и припряно започна да събира вързопите с храна и меховете с вода, за да ги смъкне в лодката. Карса обходи за последен път палубите и огледа оръжията и бронята, които беше свалил от сивокожите трупове. Намери рафта за харпуни и прибра останалите шест.

Дъждът се усили — вдигаше сиви непроницаеми стени от всички страни на кораба. Нагазили в трупащата се слуз, Карса и Торвалд натовариха набързо лодката и потеглиха. След няколко минути корабът се изгуби от погледите им. Дъждът позатихна. Още пет замаха с веслата и съвсем излязоха от него — озоваха се отново сред затихналото море, под ясно небе. Странният бряг вече се виждаше напред и бавно се приближаваше.

На командния мостик на огромния кораб, няколко мига след като плоскодънната лодка с двамата си пътници се шмугна зад пелената на калния дъжд, от слузта се надигнаха седем смътни, почти безтелесни фигури. С потрошени кости, със зейнали рани, от които не кървеше нищо, фигурите се заизвиваха в сумрака, неуверени, че ще успеят да се вкопчат в реалността, в която бяха нахлули.

Една от тях ядно изсъска:

— Всеки път, щом се опитаме да стегнем възела…

— Той го срязва — довърши друга с горчивина.

Трета заситни по палубата, спря и изрита небрежно един захвърлен меч.

— Провалът е заради Тайст Едур — изхриптя тя. — Ако ще се налага наказание, то трябва да е в отговор на тяхната наглост.

— Не ние ще го налагаме — сряза я първата. — Не ние дърпаме конците в този план…

— Нито Тайст Едур!

— Все едно, всеки си има своя задача. Карса Орлонг все още е жив и трябва да е единствената ни грижа…

— Започва да познава съмнението.

— Все едно. Пътят му продължава. Нам се пада сега, с малкото сила, която можем да разпрострем, да го насочим по пътя.

— Дотук успехът ни беше нищожен!

— Лъжа. Разбитият лабиринт се пробужда отново. Разбитото сърце на Първата империя започва да кърви — не повече от тънка струйка засега, ала скоро ще се превърне в потоп. Трябва само да насочим избрания ни воин по вярното течение…

— А дали ще е по силите ни, щом са толкова ограничени?

— Ще разберем. Подгответе се. Бе’рок, пръсни шепата отатаралска прах в каютата — лабиринтът на магьосника Тайст Едур си стои отворен, а точно тук бързо ще се превърне в рана… в разширяваща се рана. Още не е дошло времето за такива разкрития.

Говорещият изведнъж надигна глава и сякаш задуши във въздуха. След миг заяви:

— Трябва да побързаме. Преследват ни.

Другите се извърнаха към него и той кимна в отговор на безмълвния им въпрос.

— Да. Родственици са по дирите ни.

Покрай масивната каменна стена се бяха струпали отломки от цял един континент. Сред наносите се мяркаха изтръгнати от корени дървета, грубо одялани дънери, дъски и летви, части от фургони и коли. Пространството между тях бе запълнено със сплъстена трева и гнили листа, като просторна равнина, която се гънеше, надигаше се и се спускаше над вълните. Стената едва се виждаше на места, толкова висок бе наносът.

Торвалд Ном стоеше на носа, Карса гребеше.

— Не знам как ще се доберем до тази стена. Май ще е по-добре да прибереш веслата, приятел, иначе ще се заклещим в тази бъркотия — а и морски вълци са мяркат наоколо.

Карса забави лодката. Корпусът леко се хлъзгаше покрай безбрежния килим от плавей. След няколко мига стана ясно, че течение има и че ги тегли по ръба.

— Хм. Първото за това море — измърмори Торвалд. — Мислиш ли, че е някакъв прилив?

— Не — отвърна Карса, след като погледът му проследи странната „брегова ивица“. — Пробив в стената е.

— Можеш ли да видиш къде е?

— Мисля, че да.

Течението вече ги теглеше по-бързо. Карса продължи:

— В бреговата линия има вдлъбнатина. И много дървета и трупи са се набутали там, където трябва да има стена — не чуваш ли бученето?

— Да, вече го чувам. — Гласът на дару бе напрегнат. Той се изправи и вдигна ръка над очите си. — Виждам го. Карса, по-добре да…

— Да, по-добре да го избегнем. — Теблорът отново хвана греблата и загреба надалеч от плаващия „бряг“. Водата около тях се завихри.

— Карса! — извика Торвалд. — Има хора — близо до протока! Виждам останки от лодка!

Пробивът в масивната стена бе вляво от Карса, който се мъчеше да извлече лодката през течението. Погледна натам, където му сочеше Торвалд, и изръмжа:

— Търговецът на роби и хората му.

— Махат ни.

Карса спря да гребе с лявото весло.

— Не можем да надвием това течение. — Лодката се завъртя. — Все по-силно става.

— Мисля, че точно това е сполетяло лодката на Силгар. Успели са да я спрат при устието и междувременно са я разбили. Трябва да избегнем това, Карса. Ако можем.

— Тогава си отваряй очите за плаващи дървета — отвърна теблорът и насочи лодката към „брега“. — Въоръжени ли са равнинците?

— Не, доколкото виждам. Изглежда са, хм, много закъсали. Стъпили са на едно островче от дървени трупи. Силгар, Дамиск и още един… Боруг, мисля. Богове, изпосталели са от глад, Карса.

— Вземи харпун — изръмжа теблорът. — Гладът може да ги тласне към нещо отчаяно.

— Още малко до брега, Карса. Почти стигнахме.

Корпусът под тях изскърца и се разтърси, щом течението ги повлече покрай ръба. Торвалд скочи върху дърветата с въжето в едната ръка и харпуна — в другата. Карса се обърна и видя тримата натийци, боязливо присвити. Не само не направиха опит да помогнат, а дори отстъпиха колкото можеше на островчето от плавеи. Грохотът на изливащата се през пробива вода все още беше далечен, но по-близо се носеше опасно пращене и пукане — наносът от дървени отломки се разпадаше.

Торвалд върза лодката и Карса стъпи на брега, с кръвния меч в ръка, и изгледа свирепо Силгар.

Търговецът на роби се дръпна още половин крачка назад.

До тримата измършавели мъже лежаха останките на четвърти, с оглозгани кости.

— Теблор! — заговори умолително Силгар. — Трябва да ме изслушаш!

Карса бавно пристъпи към него.

— Мога да спася всички ни!

Торвалд го стисна за ръката.

— Изчакай, приятел. Да го изслушаме тоя кучи син.

— Готов е да каже всичко — изръмжа Карса.

— Все пак…

— Изслушай ме, Карса Орлонг! — викна Дамиск. — Този остров се разпада — всички трябва да се качим на лодката ви. Силгар е маг — може да отвори портал. Но не и ако се дави. Разбираш ли? Може да ни измъкне от този свят!

— Карса… — Дърветата под краката на Торвалд се разместиха, той залитна и стисна още по-здраво ръката на Карса.

Карса го изгледа.

— Вярваш ли на Силгар?

— Разбира се, че не. Но нямаме избор — не вярвам да оцелеем, ако се пуснем с лодката по течението. Та ние дори не знаем колко висока е тази стена — пропадането от другата страна може да е безкрайно. Карса, ние сме въоръжени, а те — не. Освен това са твърде слаби, за да ни създадат главоболия, виждаш го, нали?

Наносът точно зад Силгар се откъсна и той изпищя от ужас.

Карса се навъси и прибра меча в ножницата.

— Отвързвай лодката, Торвалд. — Махна с ръка на тримата. — Хайде. Но запомни, държачо на роби. Най-малкият знак за измама и ще ви попилея кокалите.

Дамиск, Силгар и Боруг запристъпваха колебливо напред.

Струпаните дървета зад тях се откъснаха и течението бавно ги повлече. Пробивът явно се уширяваше под натиска на цяло море.

Силгар се качи в лодката и се сви при носа.

— Ще отворя портал — изхриптя той. — Но мога да го направя само веднъж.

— Защо не си го направил досега? — Торвалд отвърза въжето и скочи в лодката.

— Път нямаше досега — през морето. Но тук, сега… някой е отворил порта. Близо. Тъканта е… отслабнала. Нямам толкова мощ да го направя сам. Но мога да го проследя.

Лодката се отдели от разпадащия се остров, завъртя се и се понесе бясно по течението. Карса загреба с все сила, за да извърти носа.

— Да проследиш? — повтори Торвалд. — Накъде?

Силгар само поклати глава.

Карса заряза греблата, премести се при кърмата и стисна кормилото с две ръце.

Понесоха се през тътнещото кипнало море към пробива. Там, където стената беше поддала, чак до небесата се издигаше ръждивочервен облак. Отвъд него като че ли не съществуваше нищо.

Силгар махаше с ръце, изпъваше ги напред като слепец, търсещ дръжката на врата. Изведнъж посочи с пръст надясно, изгледа бясно Карса и изрева:

— Натам! Насочи ни натам!

„Там“ не изглеждаше с нищо по-различно, отколкото навсякъде. Водата отвъд ръждивата пелена просто изчезваше — колебливата резка на самия пролом. Карса сви рамене и натисна руля. Все едно му беше накъде ще тръгнат. Ако Силгар не успееше, все едно щяха да паднат в бездънния водопад, който щеше да ги убие.

Видя как всички освен Силгар се присвиха, онемели от ужас.

Теблорът се усмихна свирепо и викна:

— Уругал!

Надигна се и лодката се понесе бясно към пролома.

Тъмнината ги погълна. И след миг вече пропадаха.

Оглушителен пукот. Рулят се пръсна в ръцете на Карса, кърмата го блъсна отзад и го отхвърли. След миг вълната го удари, той зяпна и устата му се напълни със солена вода. Погълна го леден мрак.

Той зарита, главата му излезе на повърхността, но тъмнината бе същата все едно бяха пропаднали в кладенец или в пещера. Близо до него някой кашляше безпомощно, малко по-далече друг оцелял пляскаше в непрогледния мрак.

В гърба му се отъркаха парчета дърво. Лодката се беше разбила, макар да беше сигурен, че пропадането не беше дълго — от височина може би колкото ръста на двама воини. Би трябвало да оцелее, освен ако не се беше ударила в нещо.

— Карса!

Главата на кашлящия Торвалд Ном изникна до теблора. Даруджистанецът беше докопал дръжката на едното весло и се беше вкопчил в него.

— Какво стана?

— Минахме през магическата врата — обясни Карса. — Това поне е очевидно. Другаде сме.

— Не е толкова просто — отвърна Торвалд. — Лопатата на това гребло… виж края му.

Странно ободрен от солената вода, Карса само за миг доплува до края на дългото весло. Беше срязано сякаш с един удар на железен меч, като тези на равнинците. Опипа го и изсумтя.

Плясъците във водата се приближиха. Много по-отдалече се чу викът на Дамиск.

— Насам! — изрева му Торвалд.

До тях изникна друг силует. Беше Силгар, вкопчен в едно от буретата.

— Къде сме? — попита Карса.

— Откъде да знам? — изръмжа натиецът. — Не аз отворих портата. Само я използвах — и почти се беше затворила, затова дъното на лодката не дойде с нас. Отряза го. Изглежда, сме в море, под облачно небе. Тъй де, ако нямаше светлина, нямаше да можем да се виждаме, нали? Уви, не чувам шум на прибой. Макар че е толкова спокойно, че може да няма вълни по брега.

— Може да сме на десетина разтега, без да го знаем, така ли?

— Да. За наш късмет, морето е доста топло. Трябва само да изчакаме изгрев-слънце.

— Стига тук да има слънце — подхвърли Торвалд.

— Има — увери ги Силгар. — Усещам пластове във водата. При стъпалата ми е по-студено. Значи над това море е гряло слънце, сигурен съм.

Дамиск изплува до тях. Влачеше Боруг, който като че ли бе изпаднал в несвяст. Посегна да се хване за бурето, но Силгар го избута, зарита и се дръпна назад.

— Силгар!

— Това буре мен едва ме държи! — изсъска Силгар. — Почти догоре е пълно с прясна вода — и тя ще ни трябва. Какво му е на Боруг?

Торвалд се отдръпна да направи място на Дамиск на веслото. Татуираният пазач понечи да прехвърли и ръцете на Боруг върху него и Торвалд се приближи да му помогне.

— Не знам какво му стана — отвърна задъхано Дамиск. — Може да си е ударил главата, макар че не напипвам рана. Ломотеше нещо, замята се, после се оцъкли и за малко да потъне. Успях да го хвана.

Главата на Боруг се полюшваше вяло. Карса се пресегна, хвана го за китките и изръмжа:

— Аз ще го взема.

Завъртя се и нагласи ръцете му около врата си.

— Светлина! — изведнъж извика Торвалд. — Видях светлина… ето там!

Всички се обърнаха.

— Нищо не виждам — изсумтя Силгар.

— Видях я — настоя Торвалд. — Смътна беше. Вече угасна. Но я видях…

— Сигурно си въобразяваш — рече Силгар. — Да я имах силата, че да си отворя лабиринта…

— Знам какво видях — опъна се дару.

— Води ни тогаз, Торвалд Ном — рече Карса.

— Може да е в грешна посока! — изсъска Силгар. — По-безопасно е да изчакаме…

— Ами чакай — отвърна Карса.

— Аз държа прясната вода, не ти…

— Вярно. Значи ще трябва да те убия, щом си решил да останеш тук. Може да ни трябва тая вода, в края на краищата. На тебе няма да ти трябва, щото ще си умрял.

— Теблорската логика е превъзходна — изкиска се Торвалд.

— Добре де, тръгвам с вас — изхриптя Силгар.

Дару пое напред бавно и уверено. Риташе под повърхността и дърпаше дългото весло. Дамиск се държеше с една ръка за веслото и също риташе — като жаба.

Карса стисна с една ръка китките на Боруг и заплува след тях. Главата на изпадналия в несвяст равнинец се беше отпуснала на дясното му рамо, коленете му се удряха в слабините му.

Встрани от него Силгар забута бурето с вода, като риташе с крака. Карса забеляза, че бурето е много по-празно, отколкото твърдеше търговецът на роби — лесно можеше да издържи всички.

Той самият нямаше нужда от това. Не беше особено уморен, а и сякаш притежаваше сила повече от всички равнинци. С всеки дъх раменете и дори горната половина на гърдите му се издигаха все по-високо над водата. А като се оставеше настрана това, че коленете на Боруг непрекъснато му се пречкаха, присъствието на равнинеца можеше да се пренебрегне. Само дето…

Осъзна, че около тези колене има нещо странно. Спря и се пресегна надолу.

Двата крака бяха отсечени, точно под капачките, и водата след тях бликаше по-топла. Торвалд обърна глава към него и попита:

— Какво става?

— Мислиш ли, че в тези води има морски вълци?

— Съмнявам се — отвърна дару. — Все пак е сладка вода.

— Добре — изсумтя Карса и продължи да плува.

Светлината не се появи повече. Продължаваха напред през непрогледно тъмната, макар и съвсем спокойна вода.

— Това е глупаво — обади се след малко Силгар. — Само се изтощаваме така, без цел…

— Защо попита за морските вълци, Карса? — подвикна Торвалд.

В този миг нещо грамадно и грапаво се надигна над водата, стовари се върху гърба на Карса и го натисна надолу. Китките на Боруг се измъкнаха от шепата му, ръцете се отплеснаха назад й изчезнаха. Затънал повече от един войнски ръст, Карса се завъртя под водата, изрита и усети здрава, неподатлива плът.

Щом изплува — с кръвния меч в двете си ръце — видя на по-малко от един бой разстояние огромна сива риба. Зъбатата паст се беше затворила около малкото, останало от тялото на Боруг. Изподрана глава, рамене и пляскащи над водата ръце. Грамадната рибешка глава блъскаше бясно във водата, странните й ококорени очи бляскаха, озарени сякаш от вътрешна светлина.

Зад Карса се чуха писъци и той се обърна. Дамиск и Силгар ритаха бясно, мъчеха се да се измъкнат. Торвалд се беше изпънал на гръб, стиснал здраво дебелото весло, краката му ритаха под водата. Само той не издаваше звук, макар че лицето му се бе изкривило от страх.

Карса отново се обърна срещу рибата. Като че ли й беше трудно да погълне Боруг — едната му ръка се беше запречила. Самата риба стоеше във водата почти вертикално и клатеше глава.

Карса изръмжа и заплува към нея.

Боруг изчезна в рибешката паст. Карса си пое дъх, изрита, надигна се до кръста над водата и кръвният меч изсвистя. Кръв плисна по ръцете му.

Огромната риба залитна назад.

Карса се гмурна, двата му крака се сплетоха около туловището малко под страничните перки. Рибата се замята, но не можа да се измъкне от хватката.

Теблорът измъкна меча си, заби го с все сила в корема на рибата и разпра надолу.

Изведнъж водата наоколо кипна от кръв и жлъч. Рибата замря и го повлече надолу. Карса натика меча в ножницата, гмурна се под повърхността и бръкна в зейналата рана. Едната му ръка стисна бедрото на Боруг — разкъсано парче плът — и пръстите му се вкопчиха в кокала.

Издърпа равнинеца през мътната, пареща очите му течност и изплува на повърхността.

Торвалд дереше гърло някъде зад гърба му. Карса се обърна и го видя — стоеше до кръста във водата и махаше ръце. Недалече от него Силгар и Дамиск газеха в плитчината към някакво подобие на бряг.

Карса повлече Боруг натам. Още няколко замаха и стъпи на песъчливото дъно. Изправи се, без да пуска краката на Боруг, и след няколко крачки излезе на брега.

Другите бяха наклякали на пясъчната ивица и си поемаха дъх.

Карса пусна тялото на пясъка, килна глава назад и вдиша дълбоко знойния въздух. Зад песъчливата, отрупана с раковини ивица на брега се виждаше тучна зеленина. Бръмчаха насекоми, в тревата шумоляха дребни твари.

Торвалд припълзя до него.

— Карса… Той е мъртъв. Беше мъртъв още когато акулата го глътна…

— Акула било значи. Моряците на малазанския кораб говореха за акули.

— Карса, когато акула глътне някого, вече няма смисъл да го спасяваш. С него е свършено…

— Беше под моя опека — избоботи Карса. — Акулата нямаше права над него, мъртъв или жив.

Силгар се беше изправил. Изсмя се на думите на Карса и извика пискливо:

— От корема на акула — на чайките и раците! Не се съмнявам, че духът на Боруг ще ти благодари, теблор!

— Донесох равнинеца — отвърна Карса. — Сега е под твоя опека, държачо на роби. Ако искаш да го оставиш на чайките и раците, ти ще си решиш.

Обърна се отново към тъмното море. От мъртвата акула нямаше и помен.

— Никой няма да го повярва — измърмори Торвалд.

— На какво да повярва, Торвалд Ном?

— Уф… Представих си, че съм старец. След много години, седя си в кръчмата на Куип в Даруджистан и разправям тая история. Видях го със собствените си очи, а и на самия мен ми е трудно да повярвам. Беше наполовина изскочил над водата, когато замахна с тоя меч — четирите бели дроба помагат, предполагам. И все пак… — Поклати глава.

Карса сви рамене.

— Морският вълк беше по-лош. Не ги обичам тези риби.

— Предлагам да поспим малко — каза Силгар. — Като съмне, ще открием каквото има да се открива тук. Засега — да благодарим на Маел, че още сме живи.

— Да ме прощаваш, но по-скоро съм склонен да благодаря на опърничавия теблор, отколкото на който и да е морски бог.

— Объркала ти се е вярата — изръмжа търговецът на роби и им обърна гръб.

Торвалд бавно се надигна от пясъка.

— Карса. Трябва да знаеш, че акулата е любимият морски звяр на Маел. Не се съмнявам, че Силгар наистина се е молил усърдно, докато ти я убиваше.

— Все едно — отвърна Карса. Вдиша дълбоко въздуха, лъхащ от джунглата, и бавно издиша. — Стъпил съм на суша. Свободен съм. И сега ще обиколя този бряг, да вкуся от тази нова земя.

— Тогава ще тръгна с тебе, приятелю. Вярвам, че светлината, която видях, е вдясно от нас, малко над този бряг. Държа да разбера от какво е.

— Както искаш, Торвалд Ном.

Двамата закрачиха по ивицата.

— Карса — заговори след малко Торвалд. — На Силгар и на Дамиск им липсва и капка приличие. На мен обаче — не. Капчица може да е, но го имам. Тъй че: благодаря ти.

— Спасихме си живота взаимно, Торвалд Ном. Радвам се, че мога да те нарека приятел и да мисля за теб като за воин. Не воин теблор, разбира се. Но воин все пак.

Даруджистанецът се умълча. Силгар и Дамиск бяха останали назад. Брегът вдясно се издигаше на тераси от светъл камък, изваяната от вълните коса скална стена бе оплетена в паяжината на увивни растения, плъзнали от гъстия лес на билото. Между разкъсаните облаци отгоре струеше звездна светлина, отразена в съвсем застиналата вода отляво. Пясъкът под краката им се смени с гладки хлъзгави камъни.

Торвалд докосна ръката на Карса, спря, посочи нагоре по склона и прошепна:

— Там.

Теблорът изсумтя. Над гъсталака се издигаше тромава уродлива кула. Беше се изгърбила над брега като тъмна грамада, с груби четвъртити очертания, рязко стесняваща се към плоския покрив. На три четвърти височина на обърнатата й към морето стена се виждаше дълбоко всечен триъгълен прозорец. Мътно жълта светлина очертаваше изкривените дъски на кепенеца.

По склона към кулата криволичеше тясна пътека, а до нея — на пет крачки от линията на прилива — лежаха останки от рибарска лодка: ребрата на изгнилия корпус стърчаха от бордовете, затънали в купища водорасли и затрупани с птича тор.

— Е? Ще отидем ли? — попита Торвалд.

— Да — отвърна Карса и закрачи към пътеката.

Даруджистанецът заприпка до него.

— Тоя път обаче без трофеи, нали?

Теблорът сви рамене.

— Зависи как ще ни посрещнат.

— Чужденци на пуст бряг, единият — великан и с меч, голям почти колкото мене. Посред нощ. И тропат на вратата. Цяло чудо ще е, ако ни посрещнат с отворени обятия, Карса. По-лошото е, че не ми се вярва да намерим общ език…

— Много приказваш — сряза го Карса.

Стигнаха до подножието на кулата. Откъм морето нямаше вход. Пътеката, добре отъпкан изронен пясъчник, обикаляше до другата страна. От двете страни лежаха грамади огромни плочи от жълтеникава скала — много от тях като че ли бяха извлечени от друго място, със следи от длето и секач. Самата кула бе построена от същия материал, макар че грубоватата й външност си оставаше загадка, докато двамата с Торвалд не се приближиха.

Даруджистанецът протегна ръка, заопипва с пръсти един от темелите и измърмори:

— Кулата е само от фосили.

— Какво е фосили? — попита намръщено Карса, докато оглеждаше странните всечени в камъка форми.

— Вкаменелости. Древен живот, превърнат в камък. Предполагам, че учените глави имат обяснение как е станало това превръщане. Уви, моето образование беше спорадично и, хм, зле възприето от моя страна. Погледни това тук — някаква огромна раковина е било. А ония там… приличат на гръбначни, от някакво влечуго…

— Глупости. Изваяни са — настоя Карса.

Гъгнив смях ги накара да се обърнат. Мъжът, застанал на завоя на пътеката пред тях, беше огромен, според мерките на хората от равнината, с толкова тъмна, че чак черна кожа. Не носеше риза, само къса плетена, покрита с ръжда ризница. Беше с яки мускули, без тлъстини, ръцете и бедрата му все едно че бяха от дебели усукани въжета. Около слабините си имаше препаска от някаква безцветна тъкан. Това, което покриваше главата му, приличаше на съдрана гугла, но Карса успя да зърне посивялата брада, покриваща долната част на лицето му.

Никакво оръжие, дори нож не се виждаше по тялото му. Зъбите му блеснаха в широка усмивка.

— Писъци от морето, сега пък двама кръшкачи дрънкат на дару пред кулата ми. — Килна глава на една страна и изгледа Карса. — Отначало те взех за Фенн. Но не си Фенн, нали?

— Теблор съм…

— Теблор! Е, момче, доста далече си от дома, а?

Торвалд пристъпи напред.

— Благородни сър, знанието ви на дару е впечатляващо, макар да съм сигурен, че долавям малазански акцент. А ако се съди по тена ви, обзалагам се, че сте напанец. Да не би да сме на Кюон Тали?

— Не знаете ли?

— Уви, сър. Боя се, че не.

Мъжът изсумтя, обърна им гръб и закрачи.

— Изваяни. Ха!

Торвалд хвърли поглед през рамо към Карса, сви рамене и пое след него. Карса го последва.

Вратата на кулата беше откъм сушата. Пътеката се раздвояваше малко пред нея — едното разклонение водеше в кулата, другото — към път, минаващ по билото покрай брега, отвъд който се виждаше тъмната ивица на леса.

Мъжът бутна вратата и влезе.

Торвалд и Карса неволно спряха на пътеката и зяпнаха огромния вкаменен череп, оформящ трегера над ниския вход. Беше дълъг колкото бе висок теблорът и продължаваше по цялата дължина на стената, с два реда остри като ками зъби, по-грамадни и от зъбите на сив мечок.

Мъжът се обърна.

— Впечатляващо, нали? Събрах му повечето кокали на кучия син — трябваше да се сетя, че е по-голям, отколкото си помислих отначало. Но бях намерил само горните му лапи, нали разбирате, а те са малки, тъй че си представих звяр не по-висок от тебе, теблор, само че с голяма глава. Нищо чудно, че са измрели, рекох си. Такива грешки учат човек на смирение, разбира се, а Гуглата да ме вземе, ако това тук не ме смири. Хайде, влизайте, сложил съм чай.

Торвалд се ухили на Карса:

— Виждаш ли какво става, като живееш сам?

Пристъпиха вътре.

Това, което видяха, ги стъписа. Кулата беше куха, само с едно паянтово скеле, издаващо се от стената откъм морето точно под ниския прозорец. Подът бе настлан с натрошени камъни. Отвсякъде, под най-различни ъгли, се издигаха колони изронен пясъчник, свързани тук-там с дебели греди и стегнати с прогнили въжета. Цялата тази дървена рамка обкръжаваше долната половина на вкаменен скелет, изправен на два дебели костени крака — като на птица — с трипръсти ноктести стъпала. Опашката — дълга верига от прешлени — се извиваше нагоре по една от стените.

Мъжът седна до зиданото с тухли огнище под скелето и разбърка едното от двете котлета върху въглените.

— Разбирате ли ми проблема? Вдигнах кулата, като мислех, че ще има достатъчно място да сглобя тоя гигант. Но продължавах да намирам още и още от тези проклети ребра — плешките даже не мога да закрепя, да не говорим за предните лапи, врата и главата. Канех се по някое време да съборя цялата кула и да се хвана първо със скелета. Ама всичките ми планове се объркаха и ще трябва да разширявам тавана, а е трудно. Адски е трудно.

Карса пристъпи до огнището, наведе се и подуши другото котле, в което бълбукаше нещо гъсто и мазно.

— Хич не го опитвай това — рече домакинът. — Използвам го да слепвам костите. Стават по-здрави от камък — стегне ли, поема всякаква тежест. — Извади две глинени купи и наля от билковия чай. — А и за съдини върши добра работа.

Торвалд откъсна очи от огромния, надвиснал над главите им скелет и пристъпи да си вземе купата.

— Казвам се Торвалд Ном…

— Ном? От дома Ном? Даруджистан? Странно, щях да помисля, че си разбойник — преди да станеш роб де.

Торвалд погледна сконфузено Карса.

— Заради проклетите белези от прангите е — трябва да си сменим дрехите, нещо с по-дълги ръкави. И ботуши до коленете.

— Тук гъмжи от избягали роби — сви рамене напанецът. — На ваше място не бих се безпокоил много.

— Къде сме?

— Това е северния бряг на Седемте града. Морето оттатък е Отатаралското. Гората, покриваща този остров, се казва Арат. Най-близкият град е Ерлитан, на петнайсет дни път пеша, на запад оттук.

— А вашето име, ако мога да попитам?

— Е, на този въпрос няма лесен отговор, Торвалд Ном. Местните ме знаят като Ба’иенрок, ерлийската дума за „пазител“. Иначе в този жесток и неприятен свят изобщо не ме знаят, освен че отдавна съм умрял, и така смятам да си остане. Тъй че Ба’иенрок или Пазителя, както си избереш.

— Пазителя да е тогава. Какво има в този чай? Някои аромати са ми непознати, други растат в Даруджистан, а това само по себе си е почти невероятно.

— Смесица от местни билки — отвърна сухо Пазителя. — Имената им не знам, свойствата им не знам, но вкусът ми харесва. Отдавна оплевих онези, от които ми се гади.

— Радвам се да го чуя. Е, май знаеш много за жестокия и неприятен свят наоколо. Дару, Теблор… Разбитата лодка долу твоя ли е била?

Пазителя бавно се надигна.

— Вече започваш да ме изнервяш, Торвалд. Не е добре, когато се изнервя.

— Ъъъ, ами няма да питам повече тогаз.

Юмрукът на Пазителя го тупна по рамото и даруджистанецът залитна.

— Разумен избор, момче. Май ще се разбера с тебе. Макар че щеше да ми е по-добре, ако мълчаливият ти приятел кажеше дума-две.

Теблорът оголи зъби.

— Нищо нямам за казване.

— Харесват ми хора, дето нямат нищо за казване.

— Имаш късмет — изръмжа Карса. — Едва ли държиш да ти стана враг.

Пазителя си доля чашата.

— Имал съм по-лоши от тебе, теблор. Навремето. По-грозни, по-едри и по-зли. Е, повечето измряха.

Торвалд се окашля.

— Рано или късно времето ни взима всички, уви.

— Тъй си е, момче — рече Пазителя. — Само дето никой от тях не можа да се погрижи за себе си. Лошо. Е, сигурно сте гладни. Но за да ядете от храната ми, първо трябва да свършите нещо, да си я изкарате. А това значи да ми помогнете да смъкнем покрива. Няма да отнеме повече от ден-два.

Карса се огледа.

— Няма да работя за тебе. Да ровиш кости и да ги лепиш е губене на време. Празна работа.

Пазителя се вкочани.

— Празна? — Едва го прошепна.

— Жалкото теблорско чувство за прагматизъм — припряно се намеси Торвалд. — Както и воинската безцеремонност, която често стига до непреднамерено груби…

— Много говориш — сряза го Карса. — Тоя човек си хаби живота с глупави задачи. Когато реша, че съм огладнял, ще си взема храна.

Макар теблорът да очакваше, че Пазителя ще реагира бясно, и макар ръката му да беше близо до дръжката на кръвния меч, не успя да избегне мълниеносния юмрук, който се стовари в ребрата му отдясно. Изпукаха кости. Въздухът изригна от дробовете му. Коленете му поддадоха, той залитна, неспособен да вдиша, болка замъгли погледа му.

Никога не го бяха удряли толкова силно. Дори Байрот Гилд не беше успявал да му нанесе такъв удар. Докато съзнанието му се изплъзваше, смаяният му, изпълнен с искрено възхищение поглед се люшна към Пазителя. После Карса рухна.

Когато се свести, през отворената врата струеше ярка слънчева светлина. Разбра, че лежи върху каменния трошляк на пода. Въздухът беше пълен с прах от мазилка, която се сипеше отгоре. Изохка от болката в ребрата, надигна се бавно и седна. Чу гласове, някъде откъм тавана.

Кръвният меч си беше на гърба му. Теблорът се допря на вкаменените крачни кости на скелета и бавно се изправи. Погледна нагоре и видя Торвалд и Пазителя, закрепили се на дървената рамка точно под тавана, който вече беше отчасти смъкнат. Дару погледна надолу и подвикна:

— Карса! Бих те поканил горе, но се опасявам, че това скеле няма да издържи тежестта ти. Все едно, ние двамата доста напреднахме…

Пазителя го прекъсна:

— Ще го издържи то. Вдигнал съм с макарата целия гръбнак, а той е доста по-тежък от едно теблорче. Качвай се горе, момче. Готови сме да се захванем със стените.

Карса опипа големия колкото юмрук оток на хълбока си. Едва дишаше от болка, не беше сигурен дали ще може да се качи горе, за работа — да не говорим. В същото време не искаше да прояви слабост, особено пред този напанец с възлести мускули. Изкриви лице и хвана най-близката греда.

Катеренето беше мъчително бавно, агонизиращо. Двамата равнинци гледаха мълчаливо отгоре. Когато стигна на платформата при Пазителя и Торвалд, беше плувнал в пот. Пазителя го изгледа и каза:

— Гуглата да ме вземе, мислех, че изобщо няма да можеш да станеш, теблор. Знам, че ти счупих ребра… Проклятие. — Вдигна превързаната си ръка. — Е, и аз си счупих кости. Бързо се изнервям, разбираш ли. Винаги е било проблем. Най-добре си седи тук — ние ще се справим.

Карса се озъби.

— От племето на уридите съм. Мислиш, че потупването на един равнинец ще ме притесни ли?

Изправи се. Таванът беше варовикова плоча, леко стърчаща извън стените. За да го свалят, бяха изстъргали хоросана, след което го бяха избутали на една страна, за да падне и да се разбие на парчета при основата на кулата. Хоросанът около големите каменни блокове на самата стена се беше отронил по ръба. Карса опря рамо в стената и натисна.

Двамата се вкопчиха в стегите на кръвния меч, когато огромна част от стената рухна и теблорът залитна напред. Оглушителният грохот долу разтърси кулата. За миг тежестта на Карса като че ли щеше да повлече другите двама, но Пазителя запречи крак в една от подпорните греди и изпъшка. Тримата се люшнаха, след това ръката на напанеца бавно се уви около кръста на Карса и го издърпа обратно.

Теблорът с нищо не можеше да помогне — почти беше изгубил свяст, когато бе съборил камъните. Болка пронизваше черепа му. Той бавно се смъкна на колене.

Задъхан, Торвалд пусна кожените стеги и тупна върху изкорубените дъски. Пазителя се засмя:

— Я, колко лесно стана. Е, добре, двамата си заслужихте закуската.

Торвалд се окашля и заговори на Карса:

— В случай, че се чудиш, заранта се върнах на брега да взема Силгар и Дамиск. Но не ги намерих там, където ги оставихме. Не мисля, че робовладелецът се е канил да пътува с нас — сигурно се бои за живота си в компанията ти, Карса, и трябва да признаеш, че не е съвсем без основание. Проследих стъпките им по крайбрежния път. Отправили са се на запад, което предполага, че Силгар е знаел къде сме. Петнайсет дни до Ерлитан, който е главно пристанище. Ако бяха тръгнали на изток, щеше да им трябва месец, докато стигнат най-близкия град.

— Много говориш — изръмжа Карса.

— Вярно си е — съгласи се Пазителя. — Много говори тоя. Големи преживелици сте имали в това пътуване — вече толкова много чух, че не ща и да знам повече. Но не се тревожи, теблор. Едва наполовина го повярвах. Това с убиването на акула. Хм, по тоя бряг се въдят най-големите, толкова големи, че и за устата на денрабъ не стават. Всички малки ги изяждат, разбираш ли. Още не съм виждал някоя да е по-малка от двама като тебе, теблор. И да й пръснеш главата с един удар? С дървен меч? В дълбока вода? А онова другото какво беше? Морски вълк, толкова голям, че да глътне човек наведнъж? Ха, това си го бива.

Торвалд изгледа напанеца накриво.

— И двете са истина. Както и за наводнения свят, и за кораба с безглавите Тайст Андий на греблата!

— Всичко това го вярвам, Торвалд. Но за акулата и морския вълк? Ти за глупак ли ме взимаш? Я да слизаме да си сготвим. Дай да те хвана за такъмите, теблор, да не вземеш да ми заспиш на средата. Хайде напред, ние след тебе.

Калканът, който Пазителя наряза и хвърли в супата от грудки, беше пушен и осолен. Карса изгълта две купи и го обзе ужасна жажда. Напанецът им посочи пътеката към близкия извор и двамата отидоха да се напият.

После даруджистанецът наплиска лицето си, седна и се облегна на една паднала палма.

— Мислех си, приятелю.

— По-често трябва да го правиш, вместо да говориш, Торвалд Ном.

— Фамилно проклятие е. Баща ми беше още по-зле. Странно, някои издънки на рода Ном са точно обратното — дума не можеш им измъкна от устата дори с мъчения. Имам например един братовчед, наемен убиец…

— Мислех, че мислиш.

— А, да. Вярно. Ерлитан. Натам трябва да тръгнем.

— Защо? Нищо ценно не видях в нито един град, през който минахме на Дженабакъз. Миризливи са, шумни, а дребосъците от равнината щъкат из тях като скални мишки.

— Пристанище е, Карса. Малазанско. Това значи, че оттам тръгват кораби, за Дженабакъз. Не ли време да се връщаме у дома, приятелю? Можем да си заработим превоза. Мене ако питаш, готов съм вече да ме прегърне милата фамилия. Отдавна загубилото се дете, помъдряло, почти променено. Колкото до тебе, допускам, че племето ти ще се, ъъъ, зарадва да те види. Много неща знаеш вече, а те на всяка цена трябва да ги научат, освен ако не искаш онова, което е станало със сунидите, да сполети и уридите.

Карса го изгледа намръщено за миг, после извърна очи.

— Наистина ще се върна при хората си. Един ден. Но Уругал все още насочва стъпките ми — усещам го. Тайните имат сила, докато си остават тайни. Думи на Байрот Гилд, навремето не им обърнах много внимание. Но това се промени. Аз се промених, Торвалд Ном. Неверие се е вкоренило в душата ми и когато видя в ума си каменното лице на Уругал, когато усетя как волята му се бори с моята, усещам собствената си слабост. Властта на Уругал над мен е в това, което не знам, в тайните — тайни, които моят бог крие от мен. Престанал съм да водя тази война в душата си. Уругал ме води и аз го следвам, защото пътят ни е към истината.

Торвалд го изгледа с присвити очи.

— Може и да не ти хареса това, което ще откриеш, Карса.

— Може би си прав, Торвалд Ном.

Дару го изгледа малко по-продължително, после стана и изтупа пясъка от опърпаната си риза.

— Пазителя е на мнение, че не е безопасно човек да е край теб. Казва, че все едно влачиш зад себе си хиляда вериги, а онова, което е в другия им край, е пълно с отрова.

Карса усети как кръвта изстива в жилите му. Торвалд сигурно забеляза промяната в изражението му, защото вдигна ръце.

— Стой! Той го каза ей така, между другото, нищо особено не беше, приятел. Казваше ми само да внимавам в компанията ти — все едно че не го знам вече. Ти си темелът на самата Гугла — за враговете си де. Всеки случай не те съветвам да се спречкваш с тоя човек. Бас слагам, че е най-силният мъж, който съм виждал — а това включва и теб. А и макар да си върна донякъде силата, имаш счупени ребра и…

— Стига приказки, Торвалд Ном. Не се каня да нападам Пазителя. Прозорливостта му ме тревожи, това е. Защото го видях същото в сънищата си. Вече разбираш защо трябва да открия истината.

— Добре. — Торвалд смъкна ръце и въздъхна. — Все пак бих предложил Ерлитан. Трябват ни дрехи и…

— Пазителя е казал истината. Опасно е човек да е около мен, Торвалд Ном. И сигурно ще става все по-опасно. Ще дойда с теб до Ерлитан. Ще ти помогна да си намериш кораб, за да можеш да се върнеш при близките си. Като стане това, пътищата ни се разделят. Но ще пазя с мен истината за приятелството ти.

Дребосъкът се ухили.

— Е, значи се разбрахме. Ерлитан. Хайде да се върнем при кулата, та да благодарим на Пазителя за гостоприемството му.

Тръгнаха по пътеката.

— Бъди сигурен — продължи Торвалд, — че и аз ще пазя с мен истината за приятелството ти. Макар че на такава истина едва ли някой ще повярва.

— Защо? — попита Карса.

— Хич не ме бива с печеленето на приятели. Познанства, ухажвания и други такива — това лесно. Но тази моя голяма уста…

— Кара възможните приятели да бягат. Да. Разбирам.

— Аха, схванах. Искаш да ме метнеш на първия кораб, за да се отървеш от мен.

— Точно така — отвърна Карса.

— При тоя мой жалък живот, съвсем логично си е.

След малко, когато завиха и видяха кулата. Карса се намръщи и рече:

— Все пак е трудно да омаловажиш думи за…

— Всички тия приказки за приятелство само ни притесниха. Добре направи, че се измъкна от това.

— Не. Защото щях да ти го кажа. На кораба, когато висях във вериги от мачтата, ти беше единственото, за което можех да се хвана на този свят. Без теб и безкрайните ти думи, Торвалд Ном, лудостта, която изиграх, щеше да се превърне в истинска лудост. Аз бях главатар. Имах следовници, но не съюзници, и едва сега разбирам разликата. А тя е огромна. А от това можах да разбера какво е да изпитваш съжаления. Байрот Гилд, Делъм Торд. Щом тръгна по стария си път, назад в земите на Теблор, има рани, които ще трябва да изцеря. Тъй че, когато казваш, че е време да се върнеш при близките си, Торвалд Ном, разбирам и сърцето ми се радва.

Пазителя седеше на трикрако столче пред кулата. В краката му лежеше голяма торба с ремъци, а до нея — две запушени с восък кратуни, запотени от студ. В непревързаната си ръка държеше малка торбичка и когато двамата се приближиха, я подхвърли на Торвалд.

Дару я хвана и торбичката издрънча. Торвалд вдигна учудено вежди.

— Какво…

— Сребърни джакати, най-вече — рече Пазителя. — И малко местни монети, но са с много висока стойност, тъй че внимавай, когато ги показваш. Ерлитанските улични крадци са легендарни.

— Пазителю, но…

Напанецът махна вяло с ръка.

— Слушай, момче. Когато човек наглася собствената си смърт, предвижда много неща. Животът в анонимност не е толкова евтин, колкото мислиш. Опразних половината съкровищница на Ейрън преди трагичното ми удавяне. Е, може да успеете да ме убиете и да се опитате да го намерите, но ще е безнадеждно. Тъй че благодарете ми за щедростта и си вървете по пътя.

— Някой ден ще се върна да ти се отплатя — рече Карса.

— За парите или за счупените ребра?

Теблорът само се усмихна.

Пазителя се засмя, изправи се и се шмугна през прага. След малко го чуха да се катери по скелето.

Торвалд вдигна торбата на раменете си и подаде едната кратуна на Карса.

Поеха по пътя.

4.

Изплувало ли е някога тяло на удавен напанец?

Императрица Ласийн до Върховен маг Тайсхрен

(След „Изчезванията“)

Житие на императрица Ласийн

Абелард

По крайбрежния път се редяха села, обикновено гледащи сушата, сякаш обитателите им не търсеха нищо от морето. Кирпичени къщи, паянтови обори, кози, псета и тъмнокожи човешки фигури, увити в дълъг до земята избелял от слънцето шаяк. Скритите в сянка хора проследяваха теблора и дару от праговете на къщите, но не помръдваха.

На четвъртия ден, в петото такова село, намериха търговски фургон, спрял насред съвсем пустия площад, и Торвалд успя да купи за шепа сребърници стар меч, тежък и извит, истински ятаган. Търговецът имаше за продан и плат, но нищо готово за обличане. Скоро след това чирените на дръжката се счупиха.

— Трябва да намеря добър дърводелец — заяви Торвалд след дълга серия цветисти ругатни. Отново вървяха по пътя, а слънцето печеше жарко отгоре в безоблачното небе. Гората от двете страни бе оредяла — рехави ниски криви и прашни дървета, зад които, от дясната им страна, се виждаше тюркоазената вода на Отатаралско море и сиво-кафявата хълмиста равнина до хоризонта. — И се заклевам, че оня търговец разбираше малазански — колкото и лошо да го говоря. Просто не искаше да го признае.

Карса сви рамене.

— Малазанските войници в Дженабарис казаха, че Седемте града скоро ще се разбунтуват срещу окупаторите си. Точно затова Теблор не правят завоевания. По-добре врагът да си държи земята, че да можем да правим набези непрекъснато.

— Не е в имперския стил — отвърна дару и поклати глава. — Владичество и контрол. Към тези неща някои хора изпитват неутолим глад. О, малазанците безспорно са измислили безброй оправдания за завоевателните си войни. Добре известно е, че Седемте града гъмжаха от кръвни вражди и граждански войни, от което повечето население страдаше и мреше от глад под петите на тлъстите бойни главатари и покварени царе-жреци. И че с малазанското завоевание главите на кръволоците бяха набучени по стените и улиците. И че по-дивите племена вече не се спускат от хълмовете да сеят ужас сред по-цивилизованите си събратя. И че тиранията на жречеството беше разбита, с което се сложи край на човешките жертвоприношения и изтезанията. И разбира се, търговците никога не са били по-богати или в по-голяма безопасност по пътищата. Тъй че, общо взето, тази земя е узряла за бунт.

Карса го изгледа много продължително, после рече:

— Да, вече мога да разбера защо това е вярно.

Торвалд се ухили.

— Учиш се, приятелю.

— Уроците на цивилизацията.

— Точно така. Няма голяма полза да търсиш причините, поради които хората правят каквото правят или чувстват каквото чувстват. Омразата е най-опасният плевел. Пуска корен във всяка почва. Подхранва се от самата себе си.

— С думи.

— Точно тъй, с думи. Оформиш мнение, повториш го достатъчно пъти и много скоро всички започват да ти го казват, а после се превръща в убеждение, подхранвано от безразсъден гняв и бранено с оръжията на страха. В който момент думите стават безполезни и ти остава само боят до смърт.

Карса изсумтя.

— Бой отвъд смъртта, бих казал.

— Съвсем вярно. Поколение след поколение.

— Всички ли хора в Даруджистан са като тебе, Торвалд Ном?

— Общо взето. Самодоволни кучи синове. Храним се от спора, сиреч никога не прекрачваме етапа на използването на думи. Обичаме думите, Карса, точно както ти обичаш да режеш глави и да събираш уши и езици. Тръгни по която и да е улица, в който и да е квартал, и всеки, с когото заговориш, ще има различно мнение, все едно по какъв въпрос. Дори за възможността да ни завладеят малазанците. Преди малко си помислих — онази акула, дето се задави от тялото на Боруг. Подозирам, че ако Даруджистан стане част от Малазанската империя, империята ще е като акулата, а Даруджистан — като Боруг. Ще задавим звяра, който ни гълта.

— Акулата не се дави много дълго.

— Защото Боруг беше толкова умрял, че нищо не можеше да каже по въпроса.

— Интересна разлика, Торвалд Ном.

— Естествено. Хитреци сме ние.

Наближаваха поредното село, по-различно от предишните с ниската каменна стена около него. В центъра му се издигаха три варовикови сгради. Близо до тях имаше кошара, пълна с кози.

— Би трябвало да са на паша по това време — подхвърли Торвалд.

— Освен ако не са ги докарали за клане.

— Всичките?

Карса подуши въздуха.

— Надушвам коне.

— Не виждам коне обаче.

Пътят при стената се стесняваше над рова, преди да мине под порутена, килнала се арка. Карса и Торвалд минаха по моста и под нея и излязоха на главната улица на селото.

Не се виждаше никой, което не беше чак толкова необичайно — местните обикновено се отдръпваха в домовете си при появата на теблора, — но тук вратите на къщите бяха залостени, а прозорците — покрити с кепенци. Карса извади кръвния меч.

— Попаднахме на засада.

Торвалд въздъхна.

— Мисля, че си прав.

Беше увил дръжката на ятагана с кожа — временен и не особено успешен опит да направи оръжието годно за употреба. Измъкна го от напуканата дървена ножница.

В другия край на улицата, отвъд големите сгради, вече се бяха появили конници. Десетина, после още толкова, после — още. Облечени бяха от главата до краката в широки тъмносини халати, лицата им бяха скрити под тъмни шалове. Опънаха късите си лъкове и ги насочиха към Карса и Торвалд.

Тропот на копита зад двамата ги накара да се обърнат. Видяха още двайсетина ездачи — излизаха от страничните улички, с лъкове и дълги пики. Карса се намръщи.

— Какво могат да направят тези лъкчета?

— Достатъчно добри са, за да те надупчат през плетена ризница — отвърна Торвалд и отпусна ятагана. — А и бездруго не носим броня.

Преди година Карса все едно щеше да нападне. Ала сега просто прибра меча.

Ездачите отзад приближиха и слязоха. Неколцина тръгнаха към тях с вериги и пранги в ръцете.

— О, не! Не пак — измърмори Торвалд.

Карса сви рамене.

Не се възпротивиха, докато стягаха прангите на китките и глезените им. Прангите на теблора бяха толкова стегнати, че спряха притока на кръв до ръцете му.

Като видя това, Торвалд заговори на малазански:

— Трябва да му сложите по-големи, иначе ще си загуби крайниците — каза той.

— Няма да е голяма загуба — отвърна познат глас от входа на една от големите сгради и Силгар излезе на прашната улица. Дамиск вървеше по петите му. — А ти наистина ще загубиш ръцете и краката си, Карса Орлонг. И това най-сетне ще сложи край на заплахите ти. Това, разбира се, много ще смъкне цената ти на роб, но съм готов да приема загубата.

— Така ли се отплащате, че ви спасихме жалкия живот? — възмути се Торвалд.

— Отплащане, да. Затова, че загубих хората си. За задържането ни от малазанците. Безбройните други безчинства няма и да си правя труд да изброявам, защото тези скъпи бойци от племето на ейраките са доста далече от дома си, и тъй като не са особено желани в тази земя, искат час по-скоро да си заминат.

Карса вече почти не усещаше ръцете и стъпалата си. Един от ейраките го бутна и той се олюля и падна на колене. Камшик изплющя и го удари по главата. Внезапен гняв обзе теблора, той замахна с дясната си ръка, изтръгна веригата от ръцете на ейрака и я шибна в лицето му. Мъжът изпищя.

Останалите се струпаха около него, заудряха с камшиците — навързани на възли плитки от конски косъм — и Карса падна на земята.

Когато се свести, вече се стъмваше. Вързали го бяха на нещо като носилка, от която тъкмо разпрягаха два дългокраки длъгнести коня. Лицето му беше цялото на синини, очите му бяха подути и почти затворени, езикът и устните — нахапани от собствените му зъби. Погледна дланите си. Бяха посинели, върховете на пръстите бяха почти почернели. Крайниците му бяха като мъртви — и ръцете и краката.

Племенните воини вдигаха бивака си недалече от крайбрежния път. На запад, на самата резка на хоризонта, смътно се виждаше жълтеникавото сияние на далечен град.

Ейраките бяха запалили малки огньове с изсъхнала животинска тор. На двайсетина крачки седяха търговецът на роби и Дамиск. На огъня се печаха шишове с грудки и месо.

Наблизо до Карса Торвалд правеше нещо в тъмното. Като че ли никой от ейраките не обръщаше внимание на двамата роби.

Карса изшътка и Торвалд прошепна:

— За тебе не знам, но на мене ми стана адски топло. Трябва да се измъкна от тия дрехи. Сигурен съм, че и с теб е тъй. Ей сега ще ти помогна. — Опърпаната дреха изпращя по шева. — Най-после — измърмори Торвалд и вече гол, полека се приближи до Карса. — Не се мъчи да говориш, приятел. Както те пребиха, изненадан съм дори, че дишаш. Все едно, дрехите ти ще ми трябват.

Хвърли поглед към ейраките — никой не им обръщаше внимание — и почна да дърпа ризата на Карса. Шевът беше само един, вече разкъсан на места. Торвалд продължи да шепне:

— Малки огньове. Бездимни. И бивакът им — в падина, въпреки насекомите. Приказват съвсем тихо. А и думите на Силгар преди малко, тоя злорад тъпак — ако ейраките го бяха разбрали, жив щяха да го одерат, идиота му с идиот. Е, от неговата глупост се роди гениалният ми план, както ще видиш скоро. Сигурно ще ми струва живота, но се заклевам, че ще съм тук, макар и като призрак, само за да видя какво ще стане. А, готово. Стига си треперил, не помагаш така.

Издърпа съдраната риза от Карса и се върна при своята дреха. Наскуба трева, върза двете дрехи и ги натъпка с нея. Ухили се на Карса и запълзя към най-близкия огън, като влачеше вързопите.

Бутна ги до тлеещата тор и се отдръпна.

Първият вързоп се подпали, после и другият. Пламъците засвяткаха в нощта, запращяха искри, тънките стръкове трева се загърчиха като змийчета.

Ейраките се разтичаха, заровиха с шепи за пръст, но пръстта не беше много в сухата падина — само камънак и спечена от слънцето глина. Донесоха конски чулове и ги хвърлиха върху кипналите пламъци.

В паниката напълно зарязаха двамата роби — хукнаха да вдигнат лагера, да приберат храната и да оседлаят конете. И през всичко това Карса чуваше една и съща дума, повтаряна многократно. Дума, изпълнена със страх.

Грал.

Лицето на Силгар бе разкривено от гняв.

— Заради това, Торвалд Ном, току-що се прости с живота си…

— Няма да стигнете до Ерлитан — предрече му със зла усмивка дару.

Приближиха се трима воини, с криви ножове в ръцете.

— Ще се радвам да видя как ще ти срежат гърлото.

— Грал са били по петите на тези кучи синове през цялото време, Силгар. Не си ли го разбрал? Е, аз не бях чувал досега за Грал, но на ейракските ти приятели до един им се смразиха сърцата, а това и дару като мен знае какво значи — не се надяват да доживеят до заранта и никой от тях не иска да се напикае, когато умира. Табу са в Седемте града сигурно…

Един ейрак го хвана за косата, дръпна главата му назад и вдигна ножа…

Изведнъж ръбът на падината зад ейрака кипна от черни фигури, плъзнаха се безшумно към стана.

Нощта се разкъса от писъци.

Ейракът, наведен над Торвалд, изръмжа и замахна с ножа под брадичката му. По спечената глина плисна кръв. Воинът се изправи, за да хукне към коня си, но не беше направил и една крачка, когато от мрака изникнаха тъмни сенки, мълчаливи като призраци. Последва странно плющене и Карса видя как главата на ейрака се търкулна от раменете му. Двамата до него също паднаха.

Силгар вече бягаше. Пред него изникна друга сянка и той вдигна ръце. Вълна от магия порази нападателя, събори го, той изрита няколко пъти и плътта му се взриви.

Вой прониза въздуха. Плющенето се чуваше от всички посоки. Зацвилиха коне.

Карса погледна отпуснатото на земята тяло на приятеля си. За негова почуда дару все още се движеше: краката му ритаха, двете му ръце стискаха гърлото.

Силгар се върна при Карса. Мършавото му лице беше плувнало в пот. Зад него се появи Дамиск и търговецът на роби му махна да се приближи.

Дамиск бързо сряза връзките, стегнали Карса за носилката, и изсъска:

— Няма да се отървеш лесно. Махаме се оттук. През лабиринт. И те взимаме с нас. Силгар реши да те направи своя играчка. Чакат те доживотни изтезания…

— Стига приказки! — сряза го Силгар. — Почти всички са мъртви! Бързо!

Дамиск сряза и последното въже. Карса се изсмя и успя да изхрипти:

— И какво искате от мен? Да тичам?

Озъбен, Силгар пристъпи към него. Блесна синкава светлина, а после тримата се гмурнаха в зловонна топла вода.

Тежестта на веригите повлече Карса в черните като нощ дълбини. Усети рязко дръпване и пред очите му отново блесна мътно синкава светлина.

Главата, а после и гърбът му се удариха силно в камъните. Замаян, той се превъртя на една страна. Силгар и Дамиск кашляха, клекнали наблизо. Намираха се на някаква улица, обградена от едната страна от огромни складове, а от другата — от каменни кейове и пристанали кораби. Не се виждаше жива душа.

Силгар изплю водата и каза:

— Дамиск, махни му ги тия пранги — не носи дамга на осъден престъпник, тъй че малазанците няма да гледат на него като на роб. Не искам пак да ме задържат — не и след всичко това. Кучият син е наш, но трябва да се разкараме оттук. Трябва да се скрием.

Дамиск отключи прангите първо на китките, после — и на краката на Карса. След миг кръвта нахлу отново в почти мъртвата плът и теблорът изкрещя от болка.

Силгар отново отприщи магия — вълна, която се спусна над теблора като саван… и той я разкъса с немислима лекота, крясъците му раздраха нощта, отекнаха от близките сгради и закънтяха над залива.

— Ей, вие там!

Малазански думи. След тях — дрънчене на броня.

— Избягал роб, ваши благородия! — заговори припряно Силгар. — Ние — както можете да видите — току-що го заловихме и…

— Избягал роб? Я да му видим дамгата…

Това бяха последните думи, които Карса успя да схване, преди болката в ръцете и краката му да го хвърли отново в забвение.

Пробудиха го малазански думи, изречени точно над него:

— … удивително. Никога не бях виждал такова самоизцеление. Дланите и стъпалата му… прангите са били доста време на него, сержант. На нормален човек сега щях вече да му ги режа.

Заговори друг глас:

— Всички ли Фенн са като тоя?

— Не, доколкото съм чувал. Стига да е Фенн.

— Е, че какво друго да е? Висок е колкото двама далхонийци наведнъж.

— Не мога да знам, сержант. Преди да ме назначат тук, единственото място, което познавах добре, бяха шест криви улици в Ли Хенг. Дори прословутите Фенн за мен бяха само име и няколко бегли описания за това, че били гиганти. Гиганти, които никой не бил виждал от десетилетия. Работата е, че този роб беше в много тежко състояние още когато го донесохте тук. Жестоко пребит, а и някой го ударил с юмрук в ребрата толкова силно, че костите му натрошил — не знам кой е бил, но не бих се спречкал с такъв. Не направих нещо за подутините по лицето му, но въпреки това те вече спадат, а проклетите отоци на очите му вече почти ги няма.

Карса продължи да се преструва, че е в несвяст, и да слуша. Говорещият млъкна и сержантът попита:

— Значи няма опасност кучият син да умре, тъй ли?

— Да, доколкото виждам.

— Добре, лечител. Можеш да се върнеш в казармата.

— Слушам, сър.

Шумове, чаткане на ботуши по каменни плочи, дрънчене на залостена с желязо врата. После, щом ехото заглъхна, теблорът чу наблизо нечие дишане.

Някъде отдалече се чуваха викове, смътни и приглушени от каменните стени, но на Карса му се стори, че разпозна гласа на търговеца на роби, Силгар. Отвори очи. Нисък опушен таван — не достатъчно висок, за да може да се изправи. Лежеше на покрит със слама под. Никаква светлина нямаше освен смътното петно, плъзнало от коридора откъм залостената врата.

Лицето го болеше, бузите му, челото и челюстта пареха.

Надигна се да седне и опря гръб в стената.

В малката килия имаше още някой, свит в един от тъмните ъгли. Изсумтя и измърмори нещо, навярно на някой от езиците на Седемте града.

Тъпата болка в ръцете и стъпалата на Карса не си беше отишла. Устата му беше пресъхнала и гореше, все едно беше налапал нажежен пясък. Карса разтри с длан парещото си лице.

Мъжът отсреща заговори на малазански:

— Би трябвало да ме разбираш, ако си фенн.

— Разбирам те. Но не съм фенн. Кои са фенн?

— На господаря ти май не му харесва много в обора.

— Арестуван ли е?

— Разбира се. Малазанците обичат да арестуват хора. Ти нямаше дамга. Следователно според имперския закон да те държи някой като роб е незаконно.

— Тогава трябва да ме пуснат.

— Изобщо не се надявай. Господарят ти призна, че са те пратили за рудниците на отатарал. Бил си на някакъв кораб, от Дженабарис, а ти си го проклел. Изрекъл си проклятие, довело до разрушаването на кораба и смъртта на моряците и пехотинците на него. Местният гарнизон не вярва много на тази история, но и това стига — скоро ще те пратят на острова. Както и мене.

Карса се надигна. Заради ниския таван трябваше да се изгърби. Тръгна към залостената врата.

— Е, сигурно ще можеш да я изкъртиш — каза непознатият. — Но после ще те посекат, преди да си направил и три крачки извън тази тъмница. В малазанската казарма сме. Освен това бездруго скоро ще ни изкарат навън да ни вържат при другите затворници на стената. Заранта ще ни подкарат към имперския кей и ще ни натоварят.

— Колко време съм бил в несвяст?

— Нощта, когато те донесоха, следващия ден и следващата нощ. Сега е пладне.

— А търговецът на роби е в тъмницата през цялото време?

— Повечето.

— Добре — изръмжа Карса. — А спътникът му? И той ли?

— Също.

— А ти какво престъпление си извършил? — попита Карса.

— Говоря си с недоволни от властта. Невинен съм, разбира се.

— Можеш ли да го докажеш?

— Какво да докажа?

— Че си невинен.

— Бих могъл, ако бях.

Теблорът погледна през рамо свитата в ъгъла фигура.

— Ти случайно да не си от Даруджистан?

— Даруджистан ли? Не, защо питаш?

Карса сви рамене. Спомни си отново за смъртта на Торвалд Ном. Хлад обкръжаваше този спомен, но можеше да долови всичко, което сдържа този хлад. Сега обаче не беше времето да се примири.

Залостената врата беше с желязна рамка, укрепена в каменните блокове с големи железни клинове. Теблорът я разтърси. Около клиновете се откърти мазилка и запада по пода.

— Виждам, че не си човек, който слуша съвети — подхвърли непознатият.

— Малазанците са нехайни.

— Самоуверени по-скоро. Но пък може и да не са. Имали са си работа с Фенн, с Трелл, с Баргаст — все грамадни варвари. И хич не си поплюват. Сложиха отатарал на глезена на търговеца на роби — никаква магия повече от него…

— Какво е „отатарал“? Всички само за това говорят?

— Проклятие за магията.

— И трябва да се копае?

— Да. Обикновено е на ситна прах, като пясъчник. Прилича на ръжда.

— Ние стържем червена прах, полепнала по скалите, за да си правим кръвното масло — измърмори теблорът.

— Какво е кръвно масло?

— Натриваме го в мечовете си и по бронята. Ближем го, за да ни докара до бойно безумство.

Непознатият не каза нищо, но Карса усещаше, че го гледа втренчено.

— А магията как действа срещу него?

— Тези, които ме нападат с чародейство, обикновено се стряскат и се чудят… преди да ги убия.

— Я виж ти. Много интересно. Вярва се, че отатаралът може да се намери само на един голям остров, на изток оттук. Империята контролира производството му. Строго. Маговете им са се научили по трудния начин по време на завоеванието, в битките преди да се намесят Т’лан Имасс. Ако не бяха Т’лан Имасс, нашествието щеше да се провали. Имам още един съвет към теб. Не разкривай нищо от това на малазанците. Ако разберат, че има и друг източник на отатарал, източник, който не контролират, хм, ще пратят в отечеството ти — където и да е то — всички полкове, с които разполагат. Ще довършат народа ти. До крак.

Карса сви рамене.

— Теблор имат много врагове.

Непознатият бавно се надигна.

— Теблор? Ама вие така ли се наричате? Теблор? — Отпусна се отново на стената и тихо се засмя.

— Какво му е толкова смешното?

Вратата изскърца и Карса отстъпи назад. Идваше отделение войници. Тримата отпред бяха извадили мечовете си, а четиримата зад тях държаха заредени арбалети. Един от мечоносците прекрачи през прага и спря, щом го видя.

— Внимавайте. Този дивак се е събудил. — Изгледа намръщено теблора. — Гледай да не направиш някоя глупост, фенн. Все едно ни е дали ще живееш, или ще умреш — рудниците са достатъчно претъпкани, едва ли ще им липсваш. Разбра ли ме?

Карса се озъби, но не отвърна нищо.

— Ти там, в ъгъла. Стани. Време е да те огрее малко слънцето.

Непознатият бавно се изправи. Облеклото му беше на дрипи. Беше мършав и тъмнокож, със странно светлосини очи.

— Настоявам за редовен съд и за правата си под имперския закон.

Тъмничарят се изсмя.

— Я се откажи. Разкрит си. Знаем кой си. Да, тайната ви заговорническа група не е толкова тайна, колкото си мислиш. Предал те е един от вашите — гадно, нали? Хайде, ти излизаш пръв. Джиб, вие с Гълстрийм се прицелете с арбалетите в този фенн — усмивката му не ми харесва.

— Стига де — обади се един от войниците. — Обърка го горкия вол. — Той още не знае, че цялото му лице е една голяма татуировка. Скрол обаче е свършил добра работа. Най-доброто, което съм виждал от доста време.

— Прав си — каза друг. — Обаче ти колко татуировки на избягал затворник си виждал, Джиб.

— Тази е първата. Но е произведение на изкуството.

Карса едва сега разбра откъде е щипането по лицето му. Заопипва го да долови нещо като рисунка и пръстите му бавно тръгнаха по линиите леко издута, влажна и разранена кожа. Нямаше никаква последователност. Не можа да намери никакъв смисъл в това, което изобразяваше шарката.

— Страшен си — подхвърли другият затворник и тръгна към вратата, широко отворена от първия тъмничар. — С тази дамга по лицето наистина си страшен.

Двама от пазачите го изведоха навън, а другите зачакаха, като от време на време поглеждаха нервно Карса. Един от войниците с арбалети, по чието високо чело личаха големи бели петна — теблорът реши, че това трябва да е Гълстрийм — провлече:

— Хм, Скрол май е попрестарал — тоя си беше достатъчно грозен поначало, но сега изглежда ужасяващо.

— И какво? — отвърна друг от тъмничарите. — Пълно е с щъкащи из хълмовете диваци, дето си шарят лицата да плашат смачкани новобранци като тебе, Гълстрийм. Баргаст, Сем и Хундрил. Но все едно, всички отстъпват пред малазанските легиони.

— Да, но напоследък не сме подгонвали нито едно от племената им, нали?

— Само защото Юмрукът се свива в цитаделата си и държи всички да го водим до креватчето всяка вечер. Благородници — какво искаш от тях?

— Нещата могат да се променят, като дойдат подкрепленията. Ашокският полк познава тези краища…

— И точно това е проблемът. Ако тоя бунт наистина избухне, знае ли човек дали няма да станат ренегати? Може гърлата да ни цъфнат в собствените ни спални. Не стига че Червените мечове сеят само размирици по улиците…

Пазачите се върнаха.

— Ти, фенн. Твой ред е. И без номера, така ще е по-лесно и за теб. Тръгни. Бавно. И по-настрана. Повярвай ми, в рудниците не е чак толкова зле, предвид другите възможности. Хайде, ела насам.

Карса не виждаше смисъл да им създава затруднения.

Излязоха на огрян от яркото слънце двор, ограден с високи стени. До три от стените бяха издигнати груби, но здрави постройки. Покрай четвъртата имаше дълга редица затворници, приковани за тежка верига, минаваща по цялата дължина на стената и затегната с клинове на равни разстояния. Близо до тежко укрепената порта имаше редица дървени стълбове. Само два бяха заети — от Силгар и Дамиск. На десния глезен на търговеца на роби лъщеше халка с медночервеникав цвят.

Никой от двамата не вдигна глава при появата на Карса и теблорът помисли дали да не извика, за да привлече вниманието им. Но само оголи зъби, като видя, че главите им са клюмнали. Стражите го поведоха към края на затворническата редица. Карса се обърна към Джиб и го заговори на малазански:

— Каква ще е съдбата на търговеца на роби?

Покритата с шлем глава на войника трепна от изненада, после той сви рамене.

— Още не е решено. Твърди, че бил богаташ в Дженабакъз.

— Значи ще откупи престъпленията си — изръмжа Карса.

— Не и под имперския закон — стига да са сериозни де. Може само да го глобят. Може да е търговец на хора, но е търговец все пак. Винаги е най-добре да им пускаш кръв там, където най ги боли.

— Стига си дрънкал, Джиб — изръмжа другият пазач.

Приближиха се до края на редицата, където бяха вързали огромни пранги, и Карса отново бе окован — тези пранги поне не бяха толкова стегнати, че да го боли. Оковаха го до синеокия туземец.

Охраната още веднъж провери здраво ли са затегнати прангите и се разкара.

Сянка нямаше, но пък покрай редицата бяха наслагани бурета с кладенчова вода. Карса постоя известно време прав, а после седна и опря гръб на стената като повечето затворници. Никой не говореше. Денят се точеше бавно. Някъде късно следобед сянката най-сетне падна над тях, но облекчението беше само момент, защото скоро ги налетяха хапещи мухи.

Когато небето попритъмня, синеокият туземец се размърда и тихо каза:

— Великане, имам едно предложение.

— Какво? — изръмжа Карса.

— Чувал съм, че в рудниците цари поквара, което значи, че можем да си докараме някои привилегии — да си облекчим живота. Място, където си струва да имаш някой, който да ти пази гърба. Предлагам ти партньорство.

Карса помисли малко, после кимна.

— Съгласен. Но ако се опиташ да ме лъжеш, ще те убия.

— Съвсем подходящ отговор за лъжа — отвърна мъжът.

— Повече приказки не ща.

— Добре. Млъквам.

Помисли си дали да не го попита как се казва, но по-късно щеше да има достатъчно време за това. Засега беше доволен да удължи мълчанието, за да остави място за мислите си. Уругал в края на краищата като че ли държеше да стигне до тези рудници. Самият Карса щеше да предпочете по-пряк — по-простичък — път, като този, който бяха му определили отначало малазанците. „Твърде много кървави отклонения, Уругал. Стига.“

Дойде и вечерта. Появиха се двама войници с фенери, да проверят още веднъж оковите, после се прибраха в казармите. На пост при портата имаше пет-шестима войници, а поне по един обикаляше по всяка стена. Други двама стояха на пост пред стъпалата на казармения щаб.

Теблорът отпусна глава на каменния зид и притвори очи…

Отвори ги. Беше спал. Небето беше забулено в облаци, по каменния двор в тъмното шареха смътни светлини. Нещо го беше събудило. Понечи да стане, но нечия ръка го задържа. Обърна се и видя, че туземецът се е свил неподвижен до него — с клюмнала глава, като заспал. Ръката на рамото му обаче го стисна за миг и после се отдръпна.

Намръщен, Карса отново се отпусна на стената. И се огледа по-внимателно.

Стражите при портата ги нямаше, както и тези пред щаба. По пасажите на стените… никой.

А след това, покрай най-близката сграда — смътно движение, човешка фигура, която съвсем безшумно се плъзгаше през сенките, следвана от друга, малко по-тромава.

Идваха право към него.

Загърнатата в черен халат първа фигура спря на няколко крачки от стената. Другата я задмина, вдигна ръце и смъкна черната качулка…

Беше Торвалд Ном.

Вратът му беше стегнат в подгизнала от кръв превръзка, лицето му беше пребледняло и лъснало от пот — но даруджистанецът се усмихваше широко.

Застана до Карса и прошепна:

— Време е да тръгваме, приятелю.

И вдигна нещо в ръката си — много приличаше на ключ за пранги.

— Кой е с тебе? — попита Карса, също шепнешком.

— О, доста пъстра сбирщина. Воините на Грал, те са по промъкването, и агенти на главния им търговски партньор тука, в Ерлитан. — Очите му блеснаха. — Домът Ном, представи си. Е, да, кръвната нишка между нас е тънка като девичи косъм, но беше зачетена все пак. И то с най-голяма охота. Стига приказки, както обичаш да казваш самият ти — нали не искаме да се събуди някой друг…

— Много късно — измърмори окованият до Карса мъж и се размърда.

Гралът зад Торвалд пристъпи напред, но два-три странни жеста на затворника го спряха.

— Проклетият им език на жестовете — изсумтя Торвалд.

— Разбрахме се — каза затворникът. — Идвам с вас.

— Иначе ще се развикаш, нали?

Синеокият си замълча.

Торвалд сви рамене.

— Тъй да бъде. При толкова приказки съм изненадан, че всички по тази редица не са се събудили…

— Щяха, само че всички са мъртви. — Затворникът до Карса бавно се надигна. — Никой не обича престъпници. Грал, изглежда, изпитват особена омраза към тях.

До тях спря втори воин в черен халат. Държеше голям крив нож, целия в кръв. Още няколко жеста и новодошлият прибра ножа в канията. Торвалд измърмори под нос и се наведе да отключи прангите на Карса.

— Труден си за убиване също като теблор — измърмори Карса.

— Слава на Гуглата, че ейраките бяха разсеяни в момента. Все пак ако не бяха гралите, щях да умра от загуба на кръв.

— Те защо те спасиха?

— Гралите обичат да връщат хора срещу откуп. Ако разберат, че не струват нищо, ги убиват, ясно ти е. Търговското им партньорство с дома Ном се наложи над всичко това, разбира се.

Торвалд пристъпи към другия затворник. Карса стана и разтърка китките си.

— Каква търговия?

Дару се ухили.

— Посредничество в откупи.

След няколко мига вече пристъпваха в тъмното към портата, като избягваха осветените места. До стената близо до вишката бяха издърпани няколко трупа. Земята бе почерняла от кръв.

Още трима грали се присъединиха към групата. Един по един всички се изнизаха през портата и излязоха на улицата. Щом се вмъкнаха в близката пресечка, спряха.

Торвалд сложи ръка на рамото на Карса.

— Е, приятелю? Сега накъде искаш да продължиш? Моето връщане в Дженабакъз ще се поотложи малко. Родствениците ми тук ме приеха с отворени обятия — уникално преживяване за мен и се каня да му се насладя. Уви, гралите няма да те вземат с тях — много изпъкваш.

— Той ще дойде с мен — намеси се синеокият туземец. — На безопасно място.

Торвалд погледна учудено Карса.

Теблорът сви рамене.

— Ясно е, че в този град не мога да се скрия. И не ще застрашавам повече ближните ти, Торвалд Ном. Ако този се окаже отрепка, просто ще трябва да го убия.

— Колко остава до смяната на стражата? — попита синеокият.

— Поне една камбана, тъй че имате достатъчно вре…

Тревожен звън разкъса нощта.

Гралите сякаш се стопиха пред очите на Карса, толкова бързо се пръснаха.

— Торвалд Ном, заради всичко, което направи за мен, благодаря ти…

Даруджистанецът притича до купчината смет в дъното на уличката, бръкна в нея и вдигна кръвния меч на Карса.

— Дръж, приятелю. — Хвърли меча в ръцете на теблора. — И намини към Даруджистан след някоя година.

Последно махване за сбогом — и Торвалд вече го нямаше.

Синеокият — беше прибрал меча на един от убитите стражи — му махна с ръка.

— Стой до мен. В Ерлитан има пътища за изход, за които малазанците не знаят нищо. След мен, и тихо.

И тръгна. Карса застъпва тихо по петите му.

Пътят им лъкатушеше по безбройни улички, някои толкова тесни, че теблорът трябваше да върви на една страна — и гърбът му пак опираше в зидовете. Беше си помислил, че синеокият ще тръгне към кейовете или към някоя от градските стени, за да излязат в пустата земя на юг. Но вместо това се заизкачваха по единствения грамаден хълм в центъра на Ерлитан и скоро вече вървяха между отломките на десетки порутени сгради.

Спряха до една полусрутена кула. Без да се поколебае, синеокият се шмугна в тъмния зейнал вход. Карса го последва. Озоваха се в тясна камера с неравен под с разкъртени каменни плочи. Навътре смътно се виждаше втора врата и мъжът спря на прага и изсъска:

— Мебра!

Миг пауза, след което се чу:

— Ти ли си? Дрижна да ни благослови, чух, че са те заловили — а, тревогата там долу… браво…

— Стига приказки. Провизиите в тунелите ли са?

— Разбира се! Винаги. И твоето скривалище, включително…

— Добре. Сега се дръпни. Водя един приятел.

Отвъд входа се виждаха груби каменни стъпала — спускаха се в още по-дълбок мрак. Карса усети миризмата на Мебра, докато минаваше покрай него, чу го как вдиша рязко.

Синеокият мъж изведнъж спря.

— А, Мебра: не казвай на никого, че си ни видял. Дори на своите верни слуги на каузата. Ясно?

— Разбира се.

Продължиха надолу. Стъпалата бяха безброй и Карса си помисли, че стигат до земните недра. Най-сетне излязоха на равно. Въздухът бе натежал от влага, миришеше на сол, а камъните под краката им бяха влажни и хлъзгави. Във варовиковата скала бяха изсечени няколко ниши — и във всяка имаше кожени торби и вещи за път.

Водачът на Карса бързо закрачи към една от нишите, огледа я, пусна малазанския меч, който носеше, и издърпа нещо, което издрънча като верига.

— Вземи онази торба с храна — подкани го дребният мъж и кимна към съседната ниша. — Вземи и две телаби — дрехи де — и кожена броня. Фенерите ги остави — тунелът е дълъг, но няма разклонения.

— Къде води?

— Навън — отвърна кратко синеокият.

Карса замълча. Това, че животът му бе в ръцете на непознатия, никак не му харесваше, но поне засега не можеше нищо да направи по въпроса. Седемте града бяха по-странно място дори от градовете на Дженабакъз, Малинтаис и Дженабарис. Обитателите на равнините изпълваха този свят като паразити — повече племена, отколкото теблорът си беше мислил, че е възможно да съществуват, и беше ясно, че никак не се обичат. Макар това чувство да беше разбираемо за Карса — защото племената трябваше да не се обичат, — също така бе очевидно, че между децата на низините не съществува каквото и да било чувство за вярност. Карса беше урид, но също така беше теблор. Дребосъците от равнините като че ли бяха дотолкова обсебени от различията си, че нямаха понятие за това, което ги обединява.

Слабост, която можеше да се използва.

Скоростта на водача му беше енергична и макар раните на теблорите да се изцеряваха бързо, запасите от сила и здравина на Карса не бяха като някога. Постепенно разстоянието между двамата започна да се увеличава и в един момент Карса се оказа сам: вървеше в непроницаем мрак, опипваше грубата стена вдясно и единственото, което чуваше, бяха собствените му стъпки. Въздухът вече не беше влажен и той усети прах в устата си.

Стената под ръката му изведнъж изчезна. Карса залитна и спря.

— Добре се справи — каза синеокият някъде вляво от него. — Да тичаш приведен, както ти се налагаше… не е лесна работа. Погледни нагоре.

Карса бавно вдигна глава. Горе светеха звезди.

— В един овраг сме — продължи мъжът. — Докато излезем от него, ще се съмне. После имаме пет-шест дни през Пан’поцун Одан. Малазанците ще са по дирите ни, разбира се, тъй че освен всичко друго трябва да сме предпазливи. Да поотдъхнем. Пийни вода — слънцето е истински демон, ще ти вземе живота, ако може. Пътят ще ни води от едно място с вода до друго, тъй че няма да страдаме.

— Ти познаваш тази земя — отвърна Карса. — Аз — не. — Вдигна меча си. Но знай едно: няма да позволя повече да ме вземат в плен.

— На това му се казва силен дух.

— Нямах предвид това.

Мъжът се засмя.

— Знам. Ако толкова държиш, след като се измъкнем от този овраг, можеш да тръгнеш накъдето щеш. Това, което ти предложих, е най-добрата възможност да оцелееш. В тази земя има повече поводи за тревоги от малазанците. Върви с мен и ще се научиш да оцеляваш. Но както казах, изборът си е твой. Е, продължаваме ли?

Утрото изгря за света горе, преди да стигнат края на оврага. Макар да виждаха яркосиньото небе над главите си, продължаваха да вървят в студените сенки. Изходът беше белязан с нападали канари от придошъл поток.

Изкатериха се по склона и излязоха на изпепелена от зной земя с разронени скали, песъчливи речни корита, кактуси и трънливи храсти. Слънцето грееше ослепително и въздухът трептеше в мараня. Никой не се виждаше наоколо, нито имаше някакъв признак, че околността е обитавана от нещо друго освен от диви същества.

Синът на равнината поведе Карса на югозапад. Пътят им криволичеше, използваха всяко прикритие и отбягваха зъберите и билата на хълмовете, за да не се откроят на фона на небето. Не говореха — пазеха дъха си в изтощителния пек на дългия ден.

Късно следобед синът на равнината изведнъж спря и се обърна, изсъска някаква ругатня на родния си език и каза:

— Конници.

Карса бързо се извъртя, но не видя никого в пустия пейзаж зад тях.

— Усетих ги под краката си — измърмори мъжът. — Тъй. Значи Мебра е изменник. Е, някой ден ще му платя за предателството.

Карса също усети през мазолестите пети на босите си стъпала далечния тътен на конски копита.

— Щом си го подозирал този Мебра, защо не го уби?

— Ако убивах всеки, когото подозирам, компанията ми щеше да е доста оскъдна. Трябваше ми доказателство и вече го имам.

— Освен ако не е казал на някого.

— Тогава освен предател е и глупак — а и двете водят до същото фатално последствие. Хайде, трябва да объркаме малазанците.

Тръгнаха отново. Мъжът от равнината безпогрешно намираше пътеки, по които не оставяха следи. И все пак звукът от приближаващите ги конници се усилваше.

— С тях има маг — измърмори синеокият, докато притичваха към поредната канара.

— Ако успеем да ги избегнем, докато падне нощта, аз ще стана ловецът, а те — дивечът — отвърна Карса.

— Поне двайсетима са. По-добре да използваме тъмнината, за да увеличим разстоянието между нас. Виждаш ли ония планини на югозапад? Това ни е целта. Стигнем ли до скритите проходи, сме в безопасност.

— Не можем да надбягаме коне — изръмжа Карса. — Стъмни ли се, ще ги подгоня аз.

— Тогава ги нападай сам. Това е сигурна смърт.

— Сам. Така е по-добре. Не ми трябва равнинец да ми се пречка в краката.

Нощта настъпи внезапно. Малко преди да изтлее последната светлина, двамата — промъкваха се през някакви камънаци — най-сетне видяха преследвачите си. Седемнайсет ездачи, три резервни коня. Всички освен двама бяха в пълно снаряжение, с шлемове и въоръжени с пики или арбалети. Карса без усилие позна двамата: Силгар и Дамиск.

Изведнъж се сети, че в нощта на бягството им от казармения двор дървените пилони бяха празни. Тогава не беше се замислил много: реши, че двамата затворници са прибрани вътре за през нощта.

Преследвачите още не ги бяха видели.

— Доведох ги до стар лагерен терен — прошепна синеокият. — Чуй. Вдигат бивак. Двамата, дето не са войници…

— Да. Търговецът на роби и охранителят му.

— Сигурно са свалили отатаралската гривна от глезена му. Явно те иска на всяка цена.

Карса сви рамене.

— И ще ме намери. Тая нощ. Писна ми от тези двамата. Никой от тях не ще дочака утрото, в това се кълна пред Уругал.

— Не можеш да нападнеш две отделения сам.

— Тогава го приеми за отвличане на вниманието и гледай да избягаш, равнинецо.

И след тези думи теблорът закрачи право към малазанския бивак.

Нямаше интерес да изчаква, докато се настанят. Стрелците с арбалетите бяха яздили цял ден със заредени оръжия. Ако следваха практиката, която Карса беше видял в отделенията на Ашокския, точно в този момент щяха да сменят отпуснатите тетиви. Други щяха да свалят седлата и да тимарят уморените коне, а повечето от останалите войници щяха да приготвят храната и да вдигат шатри. Най-много да има двама-трима стражи на пост около стана.

Карса се спря зад един огромен балван, точно зад малазанците. Оттук можеше да чуе как уточняват позициите си за нощта. Гребна шепа пясък и избърса потта от дланите си, след това стисна кръвния меч в дясната си ръка и запристъпва напред.

Бяха запалили три огъня със суха тор. Огнищата бяха оградени с едри камъни да спират светлината на трепкащите пламъци. Конете бяха вързани и между тях се движеха трима войници. Наблизо седяха половин дузина стрелци — сменяха тетивите на арбалетите. С лице към осеяната с канари равнина стояха прави двама стражи, единият на две-три крачки зад другия. Войникът най-близо до Карса държеше къс меч и кръгъл щит, другарят му зад него — къс лък със заредена стрела.

Всъщност стражите се оказаха повече, отколкото се беше надявал — поне по още един се виждаше на двата фланга на стана. Стрелецът беше избрал такава позиция, че да може да осигури прикритие на всеки.

До огнището почти в центъра на лагера седяха присвити Силгар, Дамиск и някакъв малазански офицер, последният — с гръб към Карса.

Теблорът се запромъква безшумно покрай грамадната валчеста канара. Най-близкият до него пазач в момента гледаше наляво. Пет крачки, за да му влезе в обхвата. Стрелецът се беше обърнал към поста в другия край на бивака в нервното си въртене.

Сега.

Главата тъкмо се обръщаше, грубоватото бледо лице се бялна под шлема.

И в този момент Карса се озова до малазанеца, лявата му ръка се стрелна и го стисна за гърлото. Хрущялът се смачка със сухо изпукване.

Достатъчно силно, за да накара стрелеца да се обърне светкавично.

Устата му се отвори да извика, мечът на Карса изсвистя и главата отхвърча от раменете. Трупът рухна на земята и металната броня издрънча.

Няколко души се извърнаха рязко и в нощта прокънтяха викове.

От огнището точно пред теблора се надигнаха трима войници. Късите мечове изсвистяха от ножниците. Един малазанец се хвърли на пътя на Карса, за да спечели време за другарите си да се докопат до щитовете. Смел и фатален жест, защото обхватът на оръжието му бе несравним с този на кръвния меч. Едно странично посичане и мъжът изрева, загубил двете си ръце от лактите надолу.

Един от другите двама малазанци бе успял да докопа кръглия щит и го вдигна срещу замаха на Карса отгоре. Обкованото с бронз дърво се пръсна при удара, ръката, която го държеше, изпука отсечена. Щом войникът се строполи, Карса го прескочи и бързо посече третия.

Железният връх на пика прониза горната част на дясното му бедро и го жегна заслепяваща болка. Той се обърна рязко, успя навреме да замахне с меча и изби втората пика, нацелена в гърдите му.

Стъпки, тичащи към него — отзад и вляво: един от постовете — а точно пред него, само на три крачки, стояха Силгар, Дамиск и малазанският офицер. Лицето на търговеца на плът се бе изкривило от ужас, чародейската мощ изригна на кипнала вълна пред него и се понесе с рев към Карса.

Магията удари точно в мига, в който пазещият бивака войник стигна до Карса. Магическата мълния погълна и двамата и крясъкът на малазанеца раздра въздуха. Карса изпъшка пред паяжината от гърчещи се призрачни нишки, които се опитваха да го задържат, изтръгна се… и се озова лице в лице с търговеца на роби.

Дамиск вече беше побягнал. Офицерът се беше хвърлил на една страна и ловко се сниши под страничния замах на Карса.

Силгар вдигна ръце. Карса ги преряза с един замах.

Търговецът на плът залитна.

Теблорът посече надолу и отряза десния крак на Силгар точно над глезена. Той падна по гръб и зарита. Четвърти замах — и лявото му стъпало отхвърча.

Двама войници се втурнаха отдясно към Карса, след тях — трети.

Ревът на офицера разцепи нощта и теблорът — готов да посече с меча — с изненада видя как тримата побягнаха. Според сметките му трябваше да има още петима, а също — офицерът и Дамиск. Завъртя се, с блеснали от гняв очи, но нямаше никого — чу само стъпки, заглъхващи в тъмното. Обърна се към вързаните коне — нямаше ги.

Към него изхвърча пика. Карса изръмжа, опакото на кръвния меч перна дългия прът по средата и го прекърши. Той спря, после закрачи към Силгар. Търговецът на роби се беше свил на кълбо, от отрязаните му крайници шуртеше кръв. Карса го прихвана за копринения пояс и го понесе към балваните.

Щом заобиколи първия грамаден камък, от сенките се чу тих и много ясен глас:

— Насам.

— Ти уж трябваше да си избягал — изсумтя теблорът.

— Ще се прегрупират, но без мага би трябвало да можем да се измъкнем.

Карса тръгна след спътника си. След петдесетина крачки водачът му спря и се обърна.

— Само че с тази твоя плячка, дето оставя пътека от кръв, няма да им е много трудно да ни проследят. Направи нещо, и то веднага.

Карса пусна Силгар на земята и го срита в гърба. Търговецът на роби беше изпаднал в несвяст.

— Ще му изтече кръвта — каза синът на равнината. — Вече си получи отмъщението. Остави го тук да си умре.

Вместо да го послуша, теблорът започна да реже ивици плат от телабата на Силгар и да стяга чуканите на ръцете и краката му.

— Ще капе все пак…

— Ще трябва да се примирим с това — изръмжа Карса. — Още не съм свършил с тогова.

— Каква полза от това безсмислено мъчение?

Карса се поколеба, после въздъхна.

— Този тук е поробил цяло племе на Теблор. Духът на сунидите е прекършен. Търговецът на роби не е войник — не е заслужил бърза смърт. Той е побесняло псе — трябва да се вкара в колибата и да се убие…

— Убий го тогава.

— Ще го направя… след като го накарам да полудее.

Карса отново надигна Силгар и го метна на рамото си.

— Води, равнинецо.

Онзи изсумтя, но кимна.

След осем дни стигнаха до скрития проход през равнините на Пан’поцун. Малазанците бяха подновили гонитбата, но не ги бяха виждали от два дни, а това показваше, че усилието им да избягат е успяло.

Изкачваха се по стръмната скалиста пътека през целия ден. Силгар все още беше жив, гореше от треска и само от време на време се връщаше в съзнание. Бяха запушили устата му, за да не издава никакъв звук. Карса го носеше на рамо.

Малко преди да се смрачи, се добраха до билото и спряха на югоизточния ръб. Пътеката се виеше надолу към затулена в сенки равнина.

— Какво има натам? — попита Карса, след като смъкна Силгар на земята. — Не виждам долу нищо освен пустиня и пясъци.

— И е точно така — отвърна с благоговеен тон спътникът му. — А в самото сърце на тази пустиня е тази, на която служа. — Погледна Карса и добави с усмивка: — Мисля, че тя ще се заинтересува от теб… теблор.

Карса се намръщи.

— Защо името на моя народ толкова те развеселява?

— Развеселява? По-скоро ме ужасява. Народът на Фенн отдавна е забравил прежната си слава, но не чак толкова, че да не знаят древното си име. А вие и за това не можете да претендирате. Вашата раса е крачила по този свят още когато Т’лан Имасс са били от плът и кръв. От вашата кръв са произлезли Баргаст и Трелл. Вие сте Теломен Тоблакай.

— Не ги знам аз тези имена — изръмжа Карса. — Както не знам и твоето, равнинецо.

Погледът на дребния мъж се върна към смрачените земи долу.

— Името ми е Леоман. А тази, на която служа, Избраницата, пред която ще те отведа, тя е Ша’ик.

— Не съм ничий слуга — каза Карса. — Тази Избраница пустинята пред нас ли обитава?

— Самото й сърце обитава тя, Тоблакай. Самото сърце на Рараку.

Втора книга

Хладно желязо

Гънки има в тази сянка…

крият цели светове.

Призив към Сянката

Фелисин

5.

Горко на падналия

в улиците тъмни

на Ейрън…

Аноним

Само един ритник от крака на якия войник и паянтовата врата се отпра от пантите и излетя вътре. Войникът хлътна в полумрака, последван от другите от отделението. Отвътре се разнесоха викове и трясък на строшени мебели.

Гамът изгледа командир Блистиг.

Той сви рамене.

— Е, да, вратата не беше заключена — гостилница е, в края на краищата, макар че такова помпозно име за тази мизерна дупка е силно преувеличение. Все едно, важното е да се постигне подходящият ефект.

— Грешно ме разбрахте — отвърна Гамът. — Просто не мога да повярвам, че войниците ви го намериха тук.

На широкото лице на Блистиг се изписа смущение.

— Хм, ами, хващали сме и други, на още по-лоши места, Юмрук. Така става с… разбитите сърца. — Присви очи и погледна към улицата.

„Юмрук. Проклетата титла още щъка във вътрешностите ми като гладна врана.“ Гамът се намръщи.

— Адюнктата няма време да се занимава с войници с разбити сърца, командире.

— Нереалистично беше да пристигне тук с очакването, че ще разпали пламъците на отмъщението. Не можеш да разпалиш пепелта, макар че не ме разбирайте погрешно, желая й късмета на Богинята.

— Доста повече се очаква от вас — каза сухо Гамът.

Улиците бяха съвсем опустели по това време на деня, следобедният зной беше потискащ. Разбира се, дори и в други часове Ейрън не беше това, което бе някога. Търговията от север беше секнала. Като се изключеха малазанските бойни кораби и няколкото рибарски лодки, заливът и речното устие бяха празни. Раните още не бяха заздравели.

Отделението вече излизаше от гостилницата — носеха дрипав старец, който се дърпаше вяло. Беше целият оплескан от повърнато, малкото коса, която му бе останала, висеше като сиви нишки, кожата му беше почерняла от мръсотия. Войниците на Блистиг от Ейрънската градска стража запсуваха от непоносимата воня и побързаха да довлекат товара си и да го хвърлят в колата.

— Цяло чудо е, че изобщо го намерихме — каза командирът. — Наистина очаквах тоя кучи син да се е удавил.

Забравил за миг новата си титла, Гамът се обърна и се изплю на калдъръма.

— Ситуацията е недостойна, Блистиг. Проклятие, някакво подобие на военно приличие — на контрол, Гуглата да ме вземе — можеше да е възможно…

Командирът се вкочани от тона му. Всички стражи, струпани при задницата на колата, се обърнаха при думите му. Блистиг пристъпи срещу Юмрука.

— Сега ме чуйте, и ме чуйте добре — тихо изръмжа той, а лицето му потрепери, очите му гледаха твърдо като желязо. — Стоях на проклетата стена и гледах. Като всички останали мои войници. Пормквал обикаляше в кръг като кастрирана котка — онзи историк и двете уикски деца виеха от мъка — всички гледахме — как пред очите ни посичат Колтейн и неговата Седма. И не стига това, ами Върховният юмрук изведе навън армията си и им заповяда да се разоръжат! Ако моите капитани не ми бяха донесли сведения, че Малик Рел е агент на Ша’ик, стражите ми щяха да загинат с тях. Военно приличие? Вървете при Гуглата с вашето военно приличие, Юмрук!

Гамът стоеше неподвижно, докато тирадата на командира не свърши. Не за първи път изпитваше на гърба си бича на неговия гняв. Откакто беше пристигнал със свитата на адюнкта Тавори, му бяха възложили ролята на офицер за свръзка, а това го извеждаше на предна линия в отношенията с оцелелите от Кучешката верига — както дошлите с историка Дюйкър, така и чакащите ги в града — Гамът се чувстваше като под обсада. Гневът изригваше отново и отново под мантията на благоприличието. Сърца, не само разбити, а пръснати, разкъсани на парчета, стъпкани. Надеждата на адюнктата, че оцелелите ще възкръснат — с помощта на местния опит да се укрепват легионите й с неопитни новобранци, — според Гамът изглеждаше все по-нереалистична с всеки ден.

Ясно беше също така, че на Блистиг му е все едно, че Гамът ежедневно докладва на адюнктата и че с основание може да очаква тирадите му да се предават на Тавори с обвиняващи подробности. Поради това късметът на командира беше дваж по-голям, защото до този момент Гамът не беше казал на адюнктата нищо. Донесенията му бяха изключително сдържани и той пазеше личните си наблюдения за себе си.

Така че сега само въздъхна и се приближи до колата, за да погледне лежащия в нея пиян старец. Войниците се отдръпнаха — все едно че Юмрукът им носеше зараза.

— Значи това е Скуинт — изхъмка Гамът. — Мъжът, който уби Колтейн…

— Беше жест на милост — сопна се един от стражите.

— Очевидно той не мисли така.

Нямаше отговор на това.

— Добре — обърна се Блистиг към отделението. — Откарайте го и го почистете. И да се затвори под ключ.

— Слушам, сър.

Колата потегли.

Гамът отново се обърна към Блистиг.

— Вашият съвсем явен план да ви лишат от ранг, да ви оковат във вериги и да ви върнат в Унта на първия кораб няма да успее, командире. Нито адюнктата, нито аз даваме пет пари за крехкото ви състояние. Подготвяме се за война и за тази война ще ни трябвате. Вие и всеки от вашите войници.

— По-добре да бяхме загинали с останалите…

— Но не сте. Имаме три легиона новобранци, командир. Опулени и с жълто на устата, но готови да леят кръвта на Седемте града. Въпросът е какво смятате да им покажете вие и войниците ви?

Блистиг го изгледа с яд.

— Адюнктата прави капитана на домашната си гвардия Юмрук, а от мен се чака да…

— Четвърта армия — сряза го Гамът. — В Първа рота, от самото й сформиране. Уикските войни. Двайсет и три години служба, командире. Познавах Колтейн, когато майка ви още ви е дундуркала в скута си. Пика ме удари в гърдите, но се оказах твърде упорит и не умрях. Командирът ми бе така добър да ме освободи и да ми намери достатъчно безопасен пост според него, в Унта. Да, капитан на гвардията в дома Паран. Но адски добре си го заслужих!

На устните на Блистиг се изписа кисела усмивка.

— Значи сте толкова щастлив, че сте тук, колкото и аз.

Гамът отвърна с мълчалива гримаса.

Двамата малазанци се върнаха при конете си.

Гамът се метна на седлото.

— Очакваме последният войнишки транспорт от остров Малаз да пристигне днес. Адюнктата иска всички командири да се съберат в заседателната й зала на осмата камбана.

— За какво? — попита Блистиг.

„От мен ако зависеше, щях да наредя да те задържат и да те екзекутират.“

— Просто гледайте да сте там, командир.

Широкото устие на река Меник бълваше кафява тинеста маса, протягаща се на половин левга навътре в залива. Подпрян на парапета на десния борд, Стрингс огледа напиращата вода, после вдигна очи към града на северния бряг.

Потърка наболата четина по дългата си челюст. Ръждивият цвят на брадата от младините му бе отстъпил на сиво… което за него си беше съвсем добре.

Град Ейрън не изглеждаше особено променен през годините, откакто го беше видял за последен път, като се оставеха настрана оределите кораби в залива. Същият димен покров, надвиснал над къщите, същият безкраен поток боклуци, пълзящи по течението, през което сега мудно пореше широкият тромав транспортен кораб.

Зачисленото му наскоро ново кожено кепе го жулеше по тила; сърцето му за малко щеше да се скъса, когато се наложи да захвърли старото, заедно с опърпаното кожено палто и оръжейния колан, свит от гвардееца на Фаладан, който нямаше вече нужда от него. Всъщност беше си задържал само едно притежание от предишния си живот, скрито на дъното на пътната му торба в каютата под палубите, и нямаше намерение да го открива пред никого.

До него се приближи друг мъж, подпря се небрежно на парапета и се загледа над водата към бавно приближаващия се град.

Стрингс не го поздрави. Лейтенант Ранал въплъщаваше в себе си най-лошото от малазанския команден кадър. Благородник, със звание, купено в град Кюон, нагъл, вдървен и праведен, и в същото време — готов да извади меча в изблик на гняв. Живо смъртно наказание за своите войници и това, че Стрингс бе от неговите войници, си беше много гаден късмет.

Лейтенантът беше висок, с възможно най-чиста кюонска кръв; светлокож, светлокос, с високи и широки скули, с прав дълъг нос, с пълни устни. Стрингс го намрази още щом го видя.

— Прието е старшият да се поздравява — подхвърли Ранал с подчертано безразличие.

— Поздравяването на офицерите ги убива, сър.

— Тук, на транспортен кораб?

— Влизам в навиците си — отвърна Стрингс.

— От самото начало беше ясно, че си го правил и преди, войник. — Ранал замълча и огледа меките черни пръсти на ръкавиците си. — Гуглата знае, достатъчно стар си, за да бъдеш баща на повечето от тези морски пехотинци, дето седят на палубата зад двама ни. Рекрутиращият офицер веднага те препоръча — нито си трениран, нито си ял бой, но ето, аз трябва да те приема като един от войниците ми.

Стрингс сви рамене и не отвърна.

— Рекрутиращият офицер — продължи след малко Ранал, зареял сините си очи към града, — каза, че от самото начало разбрала, че криеш нещо. Странно, според нея това — ти, по-точно — е ценен ресурс, дотолкова, че да предложи да те направя сержант. Знаеш ли защо ми се струва странно?

— Не, сър, но съм сигурен, че ще ми го кажете.

— Защото според мен си дезертьор.

Стрингс се надвеси още над парапета и се изплю във водата.

— Доста хора съм познавал, всички са си имали обяснения и две не са си съвпадали. Но има едно общо нещо между тях.

— И кое е то?

— Това, че никой от тях не е в служебните списъци, лейтенант. Насладете се на гледката.

Обърна се и закрачи към морските пехотинци, изтегнали се на средната палуба. Повечето отдавна се бяха съвзели от морската болест, но нетърпението им да слязат на брега се усещаше. Стрингс седна на дъските и изпружи крака.

— Лейтенантът иска главата ти на тепсия — измърмори един глас до него.

Стрингс въздъхна и притвори очи, вдигнал лицето си към следобедното слънце.

— Какво иска лейтенантът и какво получава не е едно и също, Корик.

— Ще получи тая наша пасмина тука — отвърна мъжът, в чиито жили течеше кръв на Сети, размърда широките си рамене и сплитовете дълга черна коса изплющяха по плоското му чело.

— Практиката е да се смесват новобранци с ветерани — рече Стрингс. — Напук на всичко, което си чул, в този град все пак има оцелели от Кучешката верига. Цял кораб с ранени морски пехотинци и уикци се е добрал тук, както чух. Освен това Ейрънската стража и Червените мечове. Няколко каботажни кораба на морската пехота също са стигнали дотук. Най-после, тук е и флотата на адмирал Нок, макар да допускам, че ще иска да запази силите си непокътнати.

— Че защо? — попита друг новобранец — жена. — Тръгваме на пустинна война, нали?

Стрингс я погледна през рамо. Ужасно млада, напомняше му за друга млада жена, която беше крачила в поход с него преди много време. Потръпна леко и отвърна:

— Адюнктата трябва да е глупачка, за да оголи флотата. Нок е готов да започне възвръщането на крайбрежните градове — можеше да започне още преди месеци. На империята й трябват подсигурени пристанища. Без тях на този континент с нас е свършено.

— Ами — измърмори младата жена, — според това, което чух, тази адюнкта май е точно това, което каза, старче. Благородничка е, нали?

Стрингс изсумтя, но не отвърна нищо и отново притвори очи. Притеснен беше, че момичето може да е право. Но пък Тавори беше сестра на капитан Паран. А Паран се беше доказал в Даруджистан. Най-малкото не беше глупак.

— Между другото откъде си получил този прякор, Стрингс[3] — попита младата жена.

Фидлър се усмихна.

— Много е дълго за разправяне, момиче.

Железните й ръкавици тупнаха на масата и вдигнаха прах. Тя смъкна шлема — слугинята вече й носеше голямата халба с ейл, — дръпна стола и се тръшна, с много скърцане на броня и подгизнала от пот подплата между гърдите.

Един уличен хлапак й донесе съобщението. Тикна й в ръката къс зелена коприна с изписаните с дребен изящен почерк малазански думи: „Кръчмата на Танцьора, привечер.“ Лостара Юил беше по-скоро ядосана, отколкото заинтригувана.

В „Кръчмата на Танцьора“ имаше едно помещение: четирите му стени много държаха да убедят човек, че някога са били варосвани, но жалките останки от варта разкриваха кирпичения зид, оцапан с петна от вино като карта на някой пиянски рай. Ниският таван гниеше пред очите на самия собственик и на гостите, прахта се сипеше на облаци, осветени от ниското слънце, мятащо лъчи през предния прозорец: пяната на ейла в халбата пред нея вече бе придобила сивкав оттенък.

Посетителите бяха само трима: двама надвесени над играта на дървени тресчици и един самотник, който ломотеше нещо несвързано, замаян и клюмнал на стената до нужника.

Макар да беше рано, капитанът на Червените мечове вече гореше от нетърпение да види края на тази жалка загадка, доколкото изобщо можеше да се нарече загадка. Почти моментално се беше сетила кой е уредил тази тайна среща. И макар отчасти да я топлеше мисълта, че отново ще го види — при всичките му преструвки и маниерничене все пак беше чаровен мъж, — си имаше достатъчно задължения, за да се разправя с адютант на Тене Баралта. До този момент с Червените мечове се отнасяха като с войскова част, отделна от наказателната армия на адюнктата, въпреки че воините с действителен боен опит бяха малко… „А още по-малко — достатъчно смелите да приложат този опит в действие.“

Малодушието и апатията, възцарили се сред Ейрънската стража на Блистиг, не се споделяха от Червените мечове. Близки бяха загубили в Кучешката верига и на това щеше да се отвърне.

„Стига да…“

Адюнктата беше малазанка — непозната за Лостара и останалите Червени мечове; дори Тене Баралта, който се беше срещал с нея по три повода, все още не можеше да я прецени, да й вземе мярката. Вярваше ли Тавори на Червените мечове?

„Може би скоро ни предстои да разберем истината. Тепърва й предстои да даде нещо на нашата част. Ще ни включи ли в армията си? Ще се разреши ли на Червените мечове да се сражават с Вихъра?“

Въпроси без отговори.

А тя седеше тук и си губеше времето…

Вратата се отвори широко.

Бляскаво сиво наметало, обшити със зелено кожени дрехи, мургава, обгоряла от слънцето кожа, широко добродушно лице.

— Капитан Лостара Юил! Радвам се да ви видя отново. — Пристъпи към масата й, махна пренебрежително на приближилата се слугиня, вдигна два кристални бокала, които сякаш се появиха в ръцете му от небитието, и ги постави на прашната маса. Последва ги черна бутилка с дълго гърло. — Категорично ви съветвам да не пиете този местен ейл точно в това заведение, скъпа. Тази реколта е много по-подходяща за случая. От напоените със слънце южни склонове на Грис, където растат най-хубавите лозя, познати на този свят. Чудите се дали това мое мнение е сведущо, м-да. Абсолютно сигурно, девице драга, тъй като интересът ми към въпросните лозя е…

— Какво искаш от мен, Перла?

Без усмивката му да трепне, той наля двата бокала. Пурпурната течност заискри.

— Колкото и да ме терзаят чувствата, помислих си, че бихме могли да вдигнем чаши за старите времена. Вярно, бяха доста мъчителни времена, но все пак оцеляхме, нали?

— О, да — отвърна Лостара. — И ти продължи по своя път, към по-голяма слава, несъмнено. А аз — по своя. Към затворническата килия.

Нокътят въздъхна.

— Е да, нещастните съветници на Пормквал жестоко го подведоха, уви. Но сега виждам, че ти и твоите приятели, Червените мечове, отново сте на свобода, върнали са ви оръжията и мястото ви в армията на адюнктата е сигурно…

— Не съвсем.

Перла вдигна изискано вежда.

Лостара вдигна бокала си и отпи. Не усети вкуса на виното.

— Все още не знаем какви са намеренията на адюнктата за нас.

— Колко странно!

Капитан Юил се намръщи.

— Стига игри. Убедена съм, че знаеш за това много повече от нас…

— Уви, налага се да те разочаровам. Новата адюнкта е също толкова неразгадаема за мен, колкото и за вас. Сгреших в допускането си, че ще вложи усилия да възстанови щетите, понесени от славната ви част. И че няма да търси отговор на въпроса за лоялността на Червените мечове… — Перла отпи от виното и се отпусна на стола. — Освободиха ви от тъмницата, върнаха ви оръжията… забранено ли ви е да напускате града? Да посещавате щаба й?

— Само заседателната й зала.

Лицето на Нокътя светна.

— О, не сте единствени в това отношение, скъпа. Доколкото чух, освен неколцината избраници, които са я придружили дотук от Унта, адюнктата не е разговаряла с почти никой друг. Убеден съм обаче, че това положение много скоро ще се промени.

— Какво имаш предвид?

— Ами само това, че тази вечер ще се проведе военен съвет. На който твоят командир, Тене Баралта, несъмнено е поканен, както и командир Блистиг, и още цяла пасмина други, чиято поява несъмнено ще изненада всички. — Той замълча и зелените му очи се втренчиха в нейните.

Лостара бавно примигна.

— Ако е така, трябва на всяка цена да се върна при Тене Баралта…

— Добро заключение, момичето ми. Но се боя, че е невярно.

— Защо? Обясни.

Той отново се наведе над масата и почука с пръст по ръба на бокала й.

— С удоволствие. Колкото и своенравна да е нашата адюнкта, все пак използвах повода да й представя молбата си и тя я одобри.

— Каква молба? — запита напрегнато Лостара.

— Ами, сантименталността е моето проклятие, както вече споменах. Скъпи са спомените ми за времето, когато действахме заедно. Всъщност толкова скъпи, че помолих да станеш, хм, мой адютант. Командирът ти, разбира се, е уведомен…

— Аз съм капитан в Червените мечове! — сопна се Лостара. — Не съм Нокът, нито съм шпионин, нито у… — Преглътна последната дума.

Перла я погледна ококорено.

— Дълбоко съм наранен. Но тази вечер съм достатъчно великодушен, за да извиня невежеството ти. Може и да не намираш разлика между изкуството на тайното убийство и грубото понятие за убиване, но, уверявам те, тя съществува. Все едно, позволи ми да облекча страховете ти — задачата, която очаква двама ни, не включва по-гадната страна на професионалното ми призвание. Самата истина, момичето ми. Нуждата ми от теб в това предстоящо начинание зависи изцяло от две от многобройните ти качества. Първо — това, че като местна си запозната с положението в Седемте града. А второто — още по-важно — твоята неоспорима лоялност към Малазанската империя. Макар истинността на първото да е неоспорима, тепърва трябва да потвърдиш второто.

Тя го изгледа продължително, после кимна.

— Разбирам. Добре, на твое разположение съм.

Перла отново се усмихна.

— Чудесно. Вярата ми в теб беше абсолютна.

— Каква е тази мисия, с която се заемаме?

— Подробностите предстоят, след като поговорим лично с адюнктата тази вечер.

— Нямаш представа, така ли?

Той се усмихна още по-широко.

— Възбуждащо е, нали?

— Значи не знаеш дали ще включва атентат…

— Атентат? Кой знае? Но убиване? Със сигурност не. Хайде пий, момичето ми. Скоро трябва на всяка цена да тръгнем за двореца на покойния Върховен юмрук. Чувал съм, че адюнктата не понася закъсненията.

Всички бяха дошли рано. Гамът стоеше близо до вратата, през която щеше да се появи адюнктата, облегнат на стената и скръстил ръце. Пред него в дългата заседателна зала с нисък таван стояха тримата командири, повикани за първото тазвечерно заседание. Ако се съдеше по цялата подготовка, следващите няколко камбани време щяха да са интересни. При все това някогашният капитан в дома Паран се чувстваше някак застрашен.

Преди години беше обикновен войник, не от тези, които ги викат на военни съвети. Не се чувстваше много удобно като Юмрук — знаеше, че получената титла няма нищо общо с личните му заслуги. Тавори го познаваше, свикнала беше да го командва, възлагаше му задачи по организация, уговаряния на срещи, графици… но за домакинството на благородната фамилия. Изглежда, сега смяташе да го използва по същия начин, този път за цялата Четиринадесета армия. А това го превръщаше в администратор, не в Юмрук. Факт, за който никой от останалите присъстващи в тази стая не знаеше.

Притеснението, което изпитваше, не му беше присъщо и той съзнаваше, че честите изчервявания не са нищо повече от реакция на собственото му чувство за неадекватност. За момента обаче не можеше да изрази дори стеснителност, още по-малко — да се изчерви.

Адмирал Нок стоеше на няколко крачки от него — разговаряше тихо с импозантния командир на Червените мечове Тене Баралта. Блистиг се беше изпружил на един от столовете в другия край на масата с картите, най-далече от мястото, където щеше да седне адюнктата, когато започнеше заседанието.

Високият адмирал непрекъснато привличаше погледа на Гамът. Освен Дужек Едноръкия Нок беше последният командир от времето на императора. „Единственият адмирал, който не се удави.“ След внезапната смърт на двамата напански братя, Урко и Кръст, Нок бе получил цялостното командване на всички имперски флотилии. Императрицата го бе изпратила със сто и седем от корабите си до Седемте града, когато слуховете за предстоящ бунт стигнаха връхната си точка. Ако първият Юмрук в Ейрън не беше задържал ефективно тази флота в залива, може би Кучешката верига на Колтейн щеше да се предотврати. Всъщност въстанието може би щеше да е приключило. Но сега задачата с възвръщането на владенията обещаваше да е мъчително и кърваво начинание. Каквито и чувства да изпитваше адмиралът за всичко, което се беше случило и което вероятно предстоеше, не ги изразяваше външно: изражението му си оставаше хладно и безразлично.

Тене Баралта си имаше своите поводи за недоволство. Червените мечове бяха обвинени от Пормквал в измяна, въпреки че една от ротите им се бе сражавала под командата на Колтейн — и беше унищожена до крак. Първата заповед на Блистиг, след като Върховният юмрук напусна града, беше да ги освободят. Адюнктата бе наследила присъствието им, също както с оцелелите от Кучешката верига и Ейрънската стража. Тепърва предстоеше да се отговори на въпроса какво ще прави с тях. С всички тях.

Гамът съжаляваше, че не може да облекчи грижите й, но истината си беше, че Тавори никога не споделяше откровено мислите си. Юмрукът нямаше представа какво ще донесе тази вечер.

Вратата се отвори.

Съвсем в нейния стил, облеклото на Тавори беше добре скроено, но обикновено и буквално безцветно. Съвсем в тон с очите й, със сивите снопчета в червеникавата й, късо подстригана коса и с властното й, непривлекателно лице. Беше висока, с малко широки бедра, с прекомерно големи за фигурата й гърди. Служебният й отатаралски меч в ножницата на бедрото й беше единственият знак за имперската й титла. Носеше под мишница някакви свитъци.

— Стойте, или седнете, ако желаете — бяха първите й думи, преди да закрачи към пищно резбования стол на Върховния юмрук.

Гамът изчака Нок и Тене Баралта да седнат и ги последва.

Адюнктата също седна и сложи свитъците на масата.

— Темата на това заседание е организацията на Четиринадесета армия. Моля, останете с нас, адмирал Нок. — Взе първия свитък и го развърза. — Три легиона. Осми, Девети и Десети. Юмрук Гамът ще командва Осми. Юмрук Блистиг Девети, а Юмрук Тене Баралта — Десети. Изборът на офицери е право на всеки Юмрук. Съветвам ви да избирате мъдро. Адмирал Нок, освободете командир Алардис от флагманския ви кораб. Тя ще командва Ейрънската стража. — Пресегна се за втория ръкопис, без пауза. — Колкото до оцелелите от Кучешката верига и другите самостоятелни части, всички те се разформироват. Презачислени са и са разпределени в трите легиона. — Най-сетне вдигна очи и макар да забеляза стъписването, изписано на лицата им — на неговото също, — успя да го скрие добре. — След три дни ще направя преглед на частите ви. Това е всичко.

Четиримата мъже станаха, бавно и сковано. Адюнктата махна към двата разтворени свитъка.

— Юмрук Блистиг, вземете ги, ако обичате. Двамата с Тене Баралта може би ще пожелаете да се съберете в една от страничните стаи, за да обсъдите подробностите около новите ви части. Юмрук Гамът, вие може да се присъедините към тях по-късно. Засега останете при мен. Адмирал Нок, бих искала да поговоря с вас насаме по-късно тази вечер. Моля, постарайте се да бъдете на разположение.

Високият възрастен мъж се окашля.

— Ще бъда в трапезарията, адюнкта.

— Добре.

Тримата мъже излязоха.

След като двукрилата врата се затвори, адюнктата стана от стола си и пристъпи до старите гоблени на едната стена — и четирите стени бяха покрити с гоблени.

— Необичайни шарки, Гамът, не мислиш ли? Култура, обсебена от сложни комбинации. — Обърна се към него. — Е, това приключи неочаквано леко. Изглежда, разполагаме с няколко свободни мига, преди да влязат следващите ни гости.

— Мисля, че бяха твърде стъписани, за да реагират, адюнкта. Имперският команден стил обикновено включва спорове, възражения, компромиси…

Единственият й отговор бе късата полуусмивка, след което погледът й отново се върна на шарките.

— Какви офицери ще си избере Тене Баралта според теб?

— Червени мечове, адюнкта. Как ще го приемат малазанските новобранци…

— А Блистиг?

— Само един изглежда достоен за своя ранг — но сега той е в Ейрънската стража, така че Блистиг не може да разчита на него — отвърна Гамът. — Капитан Кенеб…

— Малазанец?

— Да, макар че служи тук, в Седемте града. Изгубил е бойците си, адюнкта, от ренегата Корболо Дом. Тъкмо Кенеб предупреди Блистиг за Малик Рел…

— А, да. А освен капитан Кенеб?

Гамът поклати глава.

— Чувствата ми в момента са за Блистиг.

— Нима?

— Не съм казал какви са чувствата ми, адюнкта.

Тя отново го погледна.

— Съжаление?

— Донякъде и това — призна той с неохота.

— Знаете ли кое най-много притеснява Блистиг, Юмрук?

— Това, че е бил свидетел на избиването…

— Той може да твърди това, с надеждата, че ще му повярваш, но грешиш, ако е така. Блистиг не се е подчинил на заповед на Върховния юмрук. Сега стои пред мен, новия си командир, и е убеден, че не му вярвам. От това заключава, че ще е най-добре за всички заинтересовани, ако го изпратя в Унта, да се изправи пред императрицата. — Отново се обърна към стената и замълча.

Умът на Гамът заработи трескаво. Но най-сетне трябваше да признае, че мислите на Тавори достигат до невъобразими за него дълбочини.

— Какво желаете да му кажа?

— Смяташ, че желая да му кажеш нещо от мен? Добре. Че може да вземе капитан Кенеб.

Една от страничните врати се отвори, Гамът се обърна и видя тримата влизащи уикци. Двама от тях все още бяха деца, третият — не много по-възрастен. Макар Юмрукът все още да не ги беше срещал, знаеше кои трябва да са. „Недер и Нил. Вещицата и магьосникът. А момъкът с тях е Темъл, най-големият от младите воини, изпратени от Колтейн с историка.“

Само Темъл като че ли беше доволен от това, че са го призовали да се яви пред адюнктата. Нил и Недер бяха размъкнати, босите им крака бяха почернели от засъхнала кал. Дългата черна коса на Недер висеше на мазни кичури. Ризата на Нил от сърнешка кожа беше оцапана и раздрана. Лицата и на двамата бяха равнодушни. За разлика от тях, бойното снаряжение на Темъл беше безукорно, както и тъмночервената маска на лицето, изразяваща скръбта му, и тъмните му очи, които блеснаха като остри камъчета, щом застана мирно пред адюнктата.

Но Тавори беше спряла погледа си върху Нил и Недер.

— На Четиринадесета армия й липсват магове — заговори тя. — Следователно ще действате в това свое качество.

— Не, адюнкта — отвърна Недер.

— Този въпрос не подлежи на обсъждане…

Нил я прекъсна:

— Искам да се върна у дома. В равнините на Уик.

Адюнктата ги изгледа за миг, след което продължи, без погледът й да трепне:

— Темъл, Колтейн те е поставил начело на уикските младежи от трите племена в Кучешката верига. Какъв е съставът?

— Тридесет — отвърна младежът.

— А колко уикци има между ранените, докарани с кораба в Ейрън?

— Единадесет оцелели.

— Значи всичко четиридесет и един. Има ли магове във вашата част?

— Не, адюнкта.

— Когато капитан Колтейн ви изпрати с историка Дюйкър, прикрепи ли към ротата ви магьосници?

Очите на Темъл пробягаха бързо към Нил и Недер, след което кимна сковано.

— Да.

— А ротата ви разформирована ли е официално, Темъл?

— Не.

— С други думи, последната заповед на Колтейн все още е валидна. — Тя се обърна отново към Нил и Недер. — Вашата молба се отхвърля. Двамата сте ми нужни, както и уикските пиконосци на капитан Темъл.

— Нищо не можем да ви дадем — отвърна Недер.

— Духът на магьосника у нас е замлъкнал — добави Нил.

Тавори бавно примига, без да откъсва очи от тях, после каза:

— Ще трябва да намерите начин да го събудите. В деня, в който влезем в сражение с Ша’ик и Вихъра, очаквам да приложите чародейството си, за да защитите легионите. Капитан Темъл, вие ли сте най-възрастният сред уикците във вашата рота?

— Не, адюнкта. Има четирима воини от клана на Мармота, бяха на кораба с ранените.

— Те обидени ли са от това, че вие ги командвате?

Младежът изправи гръб и десницата му се стегна на дръжката на един от дългите му ножове.

— Не, адюнкта.

Гамът потръпна и извърна очи.

— Тримата сте свободни — отсече след миг адюнктата.

Темъл се поколеба.

— Адюнкта, моята рота иска да се сражава. Ще бъдем ли зачислени към легионите?

Тавори килна глава.

— Капитан Темъл, колко лета сте видели в живота си?

— Четиринадесет.

Адюнктата кимна.

— Засега, капитане, конните ми бойци се свеждат до рота доброволци сети, всичко петстотин. Казано по военному, в най-добрия случай те са лека кавалерия, в най-лошия — съгледвачи и авангард. Вашата рота включва четиридесет уикци, всички от които са по-млади от вас, с изключение на четирима. За похода ни на север, капитан Темъл, вашата рота ще бъде зачислена към антуража ми. Като моя лична охрана. Най-добрите ездачи сред сетите ще действат като вестоносци и съгледвачи. Разберете, не разполагам със сили за конно сражение. Четиринадесета армия е предимно пехота.

— Тактиката на Колтейн…

— Тази война вече не е на Колтейн — сряза го Тавори.

Темъл трепна като ударен с камшик. Успя да кимне сковано, обърна се кръгом и излезе от залата. Нил и Недер го последваха.

— Момчето искаше да занесе добра вест на уикците — обади се Гамът.

— За да заглуши недоволното ръмжене на четиримата воини от Мармота. — В гласа й още се таеше раздразнение. — Кажете ми, Юмрук, как според вас върви в момента дискусията между Блистиг и Тене Баралта?

Старият ветеран изсумтя.

— Допускам, че е разгорещена, адюнкта. Тене Баралта вероятно ще държи да запази своите Червени мечове като самостоятелен полк. Съмнявам се, че го интересува много командването на четири хиляди малазански новобранци.

— А адмиралът, който чака долу в трапезарията?

— За това нямам представа, адюнкта. Неговата необщителност е пословична.

— Според теб той защо просто не отне властта на Върховен юмрук Пормквал? Защо позволи унищожението на Колтейн и Седма, а после и на армията на самия Върховен юмрук?

Гамът само поклати глава.

Тавори го гледа още няколко мига замислено, после бавно тръгна към оставените на масата свитъци. Взе един и го развърза.

— Императрицата никога не е имала повод да поставя под съмнение верността на адмирал Нок.

— Както и Дужек Едноръкия — измърмори под нос Гамът.

Тя го чу, вдигна очи и отвърна с кратка усмивка.

— Вярно. Остава ни още една среща. — Пъхна свитъка под мишница и закрачи към малката странична врата. — Ела.

Стаята беше с нисък таван, със стени, буквално затрупани с гоблени. Влязоха. Дебелият килим заглуши стъпките им. В средата имаше скромна кръгла маса под тежък канделабър, единствения източник на светлина. На отсрещната стена имаше друга врата, ниска и тясна. Масата бе единствената мебел в стаята.

Докато Гамът затваряше вратата, Тавори пусна свитъка върху олющената й повърхност. Той се обърна и видя, че е застанала с лице към него. Долови в очите й внезапна уязвимост и това предизвика смут в душата му — никога не бе забелязвал такова нещо точно у тази дъщеря на рода Паран.

— Адюнкта?

Явно овладяла се, тя рече тихо:

— В тази стая императрицата не присъства.

Гамът затаи дъх, после кимна сковано.

По-малката врата се отвори, Юмрукът се обърна и видя висок, почти женствен мъж, облечен в сиво, с вежлива усмивка на чаровното лице. След него влезе жена в бойно снаряжение — офицер от Червените мечове. Имаше тъмна кожа, татуирана в стила на Пардю, големи черни очи, раздалечени над високите скули, и тесен орлов нос. Не изглеждаше никак доволна. Погледът й се прикова в адюнктата с израз на пресметлива арогантност.

— Затворете вратата, капитане — нареди Тавори на Червения меч.

Облеченият в сиво мъж гледаше Гамът. Усмивката на устните му стана леко учудена.

— Юмрук Гамът. Сигурно ви се иска сега да сте в Унта, в това шумно и суетно сърце на империята, и да спорите с търговците на коне в полза на дома Паран. Но ето ви тук, отново воин…

Гамът се намръщи.

— Боя се, че не ви познавам…

— Можете да ме наричате Перла — отвърна мъжът, като се поколеба за миг все едно разкриването на името му бе сърцевината на някаква страхотна шега, която е известна само нему. — А прелестната ми спътница е капитан Лостара Юил, доскоро от Червените мечове, но вече — за щастие — зачислена под моето попечителство. — Завъртя се към адюнктата и се поклони изискано. — На вашите услуги.

Лицето на Тавори леко се стегна.

— Това ще се разбере тепърва.

Перла се изправи. Насмешката бе изчезнала от лицето му.

— Адюнкта, вие уредихте тази среща тихо. Много тихо. За тази сцена няма публика. Макар и да съм Нокът, двамата с вас сме наясно, че аз — напоследък — си спечелих неприязънта на моя господар Топър — и на императрицата — заради припряното ми нахлуване в Имперския лабиринт. Временно положение, разбира се, но все пак резултатът е, че съм свободен да действам самостоятелно. Донякъде.

— В такъв случай може да се заключи — заговори предпазливо адюнктата, — че сте на разположение, така да се каже, за една поръчка с доста по-… личен характер.

Гамът я стрелна с очи. „Богове подземни! За какво става дума?“

— Би могло — отвърна Перла и сви рамене.

Настъпи тишина, нарушена най-сетне от Червения меч, Лостара Юил.

— Посоката, която взе този разговор, ме безпокои — каза тя. — Като лоялен поданик на империята…

— Нищо от това, което следва, няма да накърни честта ви, капитане — отвърна адюнктата, без да откъсва очи от Перла. Не добави нищо повече.

Нокътят се усмихна.

— Ах, ето че събудихте любопитството ми. Обичам да съм любопитен, знаете го, нали? Опасявате се, че ще си спазаря отново благосклонността на Ласийн, защото мисията, която се каните да предложите на капитана и мен, е, за да сме точни, не в полза на императрицата, нито на империята всъщност. Необичайно отклонение от ролята на имперска адюнкта. Всъщност — безпрецедентно.

Гамът пристъпи напред.

— Адюнкта…

Тя вдигна ръка да го прекъсне.

— Перла, задачата, която се каня да възложа на вас и капитана, в края на краищата ще допринесе за благополучието на империята…

— О, добре — усмихна се Нокътят. — За това в края на краищата е доброто въображение, нали? Човек може да надраска шарки в кръвта, колкото и да е засъхнала. Признавам немалкото умение, с което придадохте солидни основания за това, което направих току-що. Продължете, разбира се…

— Още не! — отсече Лостара Юил с явно раздразнение. — Като служа на адюнктата, очаквам да служа на империята. Адюнктата е волята на императрицата. Никакви други съображения не са й позволени…

— Казвате самата истина — отвърна Тавори. И отново се обърна към Перла. — Нокът, а как са Ястребовите нокти?

Перла се ококори и възкликна:

— Та те отдавна не съществуват.

Адюнктата се намръщи.

— Разочаровате ме. Всички ние в момента сме в рисковано положение. Ако очаквате честност от мен, не мога ли и аз да очаквам същото в замяна?

— Има ги все още — промълви Перла и на лицето му се изписа отвращение. — Като ларви на конска муха под имперската козина. Щом зачовъркаме, просто се заравят по-надълбоко.

— Но все пак изпълняват определена… функция — каза Тавори. — За жалост не толкова компетентно, колкото би ми се искало.

— Ястребовите нокти са намерили поддръжка сред благородното съсловие? — На високото чело на Перла беше избила пот.

Адюнктата сви рамене почти безразлично.

— Това изненадва ли ви?

Гамът почти усети как бясно заработи мозъкът на Нокътя. Все по-бясно и по-бясно, физиономията му ставаше все по-смаяна и… стъписана.

— Назовете го — рече накрая той.

— Баудин.

— Беше убит в Кюон…

— Бащата. Не синът.

Перла изведнъж закрачи нервно из стаичката.

— А този син, доколко се е метнал на кучия син, който го е създал? Баудин-старши остави трупове на Нокти пръснати по улиците на цялата столица. Преследването продължи цели четири нощи…

— Имам основания да вярвам, че е бил достоен за бащиното си име — отвърна Тавори.

Перла извърна глава.

— Но вече не е?

— Не мога да кажа със сигурност. Убедена съм обаче, че мисията му ужасно се е провалила.

Името се изплъзна от устата на Гамът съвсем неволно, ала с увереност, тежаща като каменна котва:

— Фелисин.

Видя как трепна лицето на Тавори, преди да се обърне с гръб към двамата и да се взре в гоблените.

Перла явно бе стигнал далече напред в разсъжденията си.

— Кога беше прекъснат контактът, адюнкта? И къде?

— В нощта на метежа — отвърна тя, все още с гръб към него. — В каторжническия миньорски лагер Чашата на черепа. Но няколко седмици преди това беше… изтърван контролът. — Махна към свитъка на масата. — Подробности, възможни контакти. Изгорете свитъка, след като го прочетете, и пръснете пепелта в залива. — Изведнъж се обърна към тях. — Перла. Капитан Лостара Юил. Намерете Фелисин. Намерете сестра ми.

Ревът на тълпата изригваше и заглъхваше на вълни из града. Сезонът на гниенето в Унта бе в своя разгар и в умовете на хилядите граждани гниенето взимаше своята дан. Започнала бе ужасната Чистка.

Капитан Гамът стоеше до стражевата будка при портата с трима изнервени стражи. Факлите на имението бяха загасени, къщата зад тях беше потънала в мрак, кепенците на прозорците бяха спуснати. А вътре в грамадното здание се беше свило последното дете на Паран, родителите вече ги нямаше след арестите същия ден, брат й се беше изгубил и сигурно бе загинал на един далечен континент, сестра й… ех, сестра й… лудост отново бе обзела империята с яростта на тропическа буря.

Гамът разполагаше само с дванадесет стражи, а трима от тях бяха наети едва през последните няколко дни, когато затихналият въздух по улиците бе нашепнал на капитана, че ужасът е неминуем. Нямаше разлепени прокламации, нямаше никакъв имперски едикт, чийто пламък да оближе и да възбуди дивашката завист и алчност на простолюдието. Имаше само три слуха, които бясно препускаха по градските булеварди, по задънените улички и кръглите пазарища като пустинни демони. „Императрицата е недоволна.“ „Зад поквареното имперско военно командване ще откриете лицето на знатното съсловие.“ „Купуването на военни постове е напаст, застрашаваща цялата империя. Чудно ли е тогава, че императрицата е недоволна?“

От Седемте града беше пристигнала рота Червени мечове. Жестоки убийци, неподкупни и неподатливи на отровата на златото на благородничеството. Не беше трудно човек да си представи причината за появата им.

Първата вълна арести бе извършена педантично и беше останала почти незабелязана. Отделения в тъмна доба. Имало беше малки схватки с домашната стража, ни едно имение не беше предвидило време, за да вдигне барикади или поне семействата да избягат от града.

А Гамът смяташе, че знае как е възможно да стане това.

Тавори беше вече адюнкта на императрицата. Тавори познаваше… своето съсловие.

Капитанът въздъхна и закрачи към малката вратичка до портата. Вдигна тежкото желязно резе и го пусна да издрънчи на камъните. Обърна се към тримата стражи. „Нямаме повече нужда от службата ви. В амбразурата ще си намерите кесиите с платата.“

Двама от тримата стражи в броня се спогледаха, единият сви рамене и тръгнаха към вратата. Третият не помръдна. Гамът помнеше, че се беше представил с името Колън — кюонско име. Беше го наел най-вече заради внушителната му фигура, а не за нещо друго, макар опитното му око да бе доловило известна… самоувереност в начина, по който мъжът носеше снаряжението си, безразличен сякаш към тежината му, с намек за воинско изящество, присъщо само на професионален войник. Почти нищо не знаеше за миналото на Колън, но времената бяха твърде тревожни и тримата новонаети стражи бяха допуснати в самата къща.

Сега, в сумрака на прага на стражевата будка, Гамът се вгледа замислено в неподвижния пазач. Над приближаващия се рев на обезумялата тълпа се извисяваха пронизителни крясъци, сливаха се в отчаян хор в нощта. „Нека да улесним нещата, Колън — каза той кротко. — Четирима от хората ми са на двайсет крачки зад теб, със заредени и насочени в гърба ти арбалети.“

Грамадният мъж килна глава. „Девет души сте. След по-малко от четвърт камбана тук ще се изсипят няколкостотин плячкаджии и убийци.“ Бавно се огледа, сякаш да прецени стените на имението и скромната му защита, после очите му отново се приковаха в Гамът.

Капитанът се намръщи. „Явно се каниш да ги улесниш. Макар че бихме могли да им разкървавим носовете достатъчно, за да ги накараме да търсят плячката си другаде.“

„Не. Няма да го направите, капитане. Нещата само ще се… оплескат още повече.“

„Така ли опростява нещата императрицата, Колън? С неотключената врата. С верните стражи, избити в гръб. Наточил ли си ножа си за моя гръб?“

„Не съм тук по волята на императрицата, капитане.“

Очите на Гамът се присвиха.

„Тя няма да пострада — продължи след миг мъжът. — Стига да получа пълното ви съдействие. Но губим време.“

„Отговорът на Тавори ли е това? А родителите й? Нищо не намекваше, че съдбата им ще е по-различна от тази на останалите задържани.“

„Адюнктата нямаше голям избор, уви. Тя е подложена на известно… изпитание.“

„Какво е подготвено за Фелисин, Колън… или който сте там?“

„Кратък престой в отатаралските рудници…“

„Какво?!“

„Няма да е съвсем сама. Ще я придружава охранител. Разберете, капитане, или това, или тълпата отвън.“

Девет верни стражи — изклани, кръв по подовете и стените, шепа слуги — надвити на рехавите барикади пред вратата на спалнята на детето. И никой, който да го пази. „Кой тогава е този охранител, Колън?“

Мъжът се усмихна. „Аз, капитане. И да, името ми не е Колън.“

Гамът пристъпи към него, лицата им бяха само на педя едно от друго. „Ако пострада, ще те намеря. И не ме интересува дали си Нокът…“

„Не съм Нокът, капитане. Колкото до страданията на Фелисин, боя се, че ще има страдания. Не може да се избегне. Трябва да се надяваме, че е издръжлива — все пак това е черта на Паран, нали?“

След дълго мълчание Гамът отстъпи, изведнъж примирен. „Сега ли ще ни убиеш, или по-късно?“

Мъжът повдигна вежди.

„Едва ли бих могъл дори да си го представя, при тези арбалети, нацелени в гърба ми. Не. Но ще ви помоля да ме придружите до някоя безопасна къща. С цената на всичко, не бива да позволим детето да попадне в ръцете на тълпата. Мога ли да разчитам на помощта ви, капитане?“

„Къде е тази безопасна къща?“

„На Булеварда на душите.“

Лицето на Гамът се изкриви. Площадът на Възмездието. На веригите. „О, Беру да те пази дано, момиче.“ Закрачи пред Колън. „Ще я събудя.“

Перла стоеше до кръглата маса и оглеждаше разгънатия свитък. Адюнктата беше напуснала преди половин камбана с Юмрука по петите й като окаяна сянка. Лостара чакаше, скръстила ръце, с гръб към вратата, през която бяха излезли Тавори и Гамът. Беше мълчала през цялото време, докато Перла разчиташе свитъка, но с всеки миг гневът и чувството й за безизходност се усилваха.

Най-сетне й писна.

— Няма да участвам в това. Върнете ме под командването на Тене Баралта.

Перла не вдигна глава, само промърмори:

— Както желаеш, скъпа. — И добави: — Естествено, в някой момент ще трябва да те убия — определено преди да докладваш на командира си. Съжалявам, но такива са твърдите правила на тайните усилия.

— Откога сте на подчинение на адюнктата?

Той вдигна очи и я погледна.

— Ами, откакто тя неопровержимо потвърди верността си към императрицата, естествено. — И отново се наведе над свитъка.

Лостара се намръщи.

— Съжалявам, но май съм пропуснала тази част от разговора.

— Не ме изненадва — отвърна Перла през рамо. — След като уверението й се криеше между действително изречените думи. — Обърна се и й се усмихна. — Точно там, където му е мястото.

Лостара изсъска и закрачи нервно из стаята; мъчеше се да потисне безразсъдния подтик да извади ножа и да закълца гоблените по стените с безкрайните сцени на отминала слава. Накрая изръмжа:

— Ще трябва да ми го обясните, Перла.

— И това ще облекчи в достатъчна степен съвестта ви, за да се върнете на моя страна? Много добре. Възраждането на знатната класа в залите на имперската власт беше необичайно бързо. Всъщност неестествено, би могъл да каже човек. Почти все едно, че получаваха помощ — но от кого? Чудехме се. О, съществуваха, разбира се, нелепите слухове за завръщането на Ястребовите нокти. И от време на време по някой нещастен глупак, задържан за нещо съвсем друго, „признаваше“, че е Ястребов нокът, но бяха все млади хора, обсебени от романтични представи, от чара на култове и какво ли не. Можеха колкото си искат да се наричат Ястребови нокти, но нямаха нищо общо със същинската организация, тази на самия Танцьор… за която мнозина от нас, от Нокътя, имаме опит от първа ръка.

— Все едно, да се върнем на актуалната тема — продължи той. — Тавори е със знатна кръв, а вече е ясно, че се е върнал за да ни тормози истински прикрит елемент на Ястребовите нокти и че използва благородниците. С поставянето на агенти-съмишленици във военното командване и администрацията — взаимноизгодно внедряване. Но Тавори вече е адюнкта и като такава старите й връзки, старите й обети за вярност трябва да се пресекат. — Перла замълча и почука с пръст свитъка пред себе си. — Тя ни предаде Ястребовите нокти, капитане. Трябва да намерим този Баудин-младши и чрез него ще разкрием цялата организация.

Лостара помълча, после каза:

— Значи в известен смисъл мисията ни не е чужда на интересите на империята.

Перла само се усмихна.

— Но ако е така, защо адюнктата просто не ни го каза? — продължи Лостара.

— О, мисля, че засега трябва да оставим този въпрос без отговор…

— Не, искам да ми се отговори веднага!

Перла въздъхна.

— Защото за Тавори, скъпа, предаването на Ястребовите нокти е вторично спрямо задачата ни да намерим Фелисин. А виж, това е непривично. И не само непривично, но осъдително също така. Мислиш ли, че императрицата ще се усмихне на тази хитра схемичка, на лъжата зад тази прекалено публична демонстрация на вярност от страна на новата адюнкта? Да изпрати родната си сестра в отатаралските мини! Гуглата да ни вземе всички дано, това му се вика корава жена! Императрицата е избрала добре, нали?

Лостара направи гримаса. „Добре, избрала… но на каква основа?“

— Добре е избрала. Вярно.

— Да, съгласен съм. Във всеки случай размяната е честна — спасяваме Фелисин и в замяна ни възнаграждават с един основен агент на Ястребовите нокти. Императрицата несъмнено ще се чуди какво изобщо правим на Отатарал…

— Ще се наложи да я излъжеш, нали?

Перла се усмихна широко.

— И на двамата ще ни се наложи, момичето ми. Както и на адюнктата и на Юмрук Гамът, ако се стигне до това. Освен ако не приема това, което ми предложи адюнктата, разбира се. В смисъл, предложи ми го лично.

Лостара кимна замислено.

— Действаш на своя глава. Да. Лишен си от благоволението на Върховния нокът и императрицата. Жадуваш за реабилитация. Независима задача — докопал си се някак до слух за съществуването на истински Ястреб и тръгваш по дирите му. Така заслугата за разкриването на Ястребите се оказва твоя и само твоя.

— Или наша — поправи я Перла. — Стига да пожелаеш.

Тя сви рамене.

— Това можем да го решим и по-късно. Добре, Перла. — Пристъпи до него. — Е, какви са тези подробности, които адюнктата така щедро ни е осигурила?

Адмирал Нок стоеше с лице към камината, забил поглед в изстиналата пепел. Когато вратата изскърца, бавно се обърна, с безизразно както винаги лице.

— Благодаря ви за търпението — каза адюнктата.

Адмиралът не отвърна нищо, равнодушните му очи за миг пробягаха към Гамът.

Глухото ехо на полунощната камбана вече заглъхваше. Юмрукът беше уморен, чувстваше се уязвим и не можеше задълго да издържи погледа на Нок. Тази нощ не се беше оказал нищо повече от домашно пале на адюнктата, ако не и по-лошо — неин питомник. Тихомълком въвлечен в нейните планове и тайни кроежи, без дори и най-малката илюзия за избор. Още когато Тавори го беше включила в своя антураж — скоро след ареста на Фелисин, — Гамът за кратко си бе помислил да се измъкне, да изчезне по старата и почетна традиция на малазанските воини, озовали се пред нежелани обстоятелства. Но не го направи и мотивите му да се включи в съветническото ядро на адюнктата — не че тя изобщо търсеше от тях съвети — след безжалостния анализ не се оказваха особено похвални. Привлякло го беше злокобно любопитство. Тавори бе наредила ареста на родителите си, изпратила беше по-малката си сестра в ужасите на отатаралските мини. Заради собствената си кариера. Брат й Паран по някакъв начин бе изпаднал в немилост на Дженабакъз. След това бе дезертирал. Смущаващо обстоятелство, да, но едва ли достатъчно, за да смути Тавори. Освен ако… Носеха се слухове, че бил агент на адюнкта Лорн и че с дезертьорството си в крайна сметка довел до смъртта й в Даруджистан. Но все пак, ако това беше вярно, защо тогава императрицата бе избрала друг член на дома Паран? Защо да прави точно Тавори своята нова адюнкта?

— Юмрук Гамът.

Той примигна.

— Адюнкта?

— Седнете някъде, моля. Имаме още да си поговорим с вас, но още е рано.

Гамът кимна и се заозърта. Видя един-единствен стол с висока облегалка до една от стените на малката стая. Изобщо не изглеждаше удобен, но може би в случая това беше предимство, като се имаше предвид умората му. Щом седна, столът изскърца злокобно и той направи гримаса.

— Нищо чудно, че Пормквал не го е пратил с другите неща.

— Доколкото разбрах, въпросният транспортен кораб е потънал в залива на град Малаз, отнасяйки със себе си плячката на Върховния юмрук — каза Нок.

Рунтавите вежди на Гамът се вдигнаха.

— Чак дотам… само за да потъне в залива? Какво е станало?

Адмиралът сви рамене.

— Никой от екипажа не е стигнал до брега, за да разкаже.

„Никой?“

Нок, изглежда, забеляза скептицизма му, защото обясни:

— Заливът Малаз е добре известен с акулите си. Намерени са няколко спасителни лодки, всички изхвърлени от вълните, но празни.

Адюнктата позволяваше този разговор да продължи, нещо неприсъщо за нея, и това накара Гамът да се зачуди дали Тавори е доловила скритата значимост на тайнствената загуба на транспортния кораб. Накрая тя заговори:

— Значи си остава някакво странно проклятие — необясними потъвания, празни лодки, изгубени екипажи. Заливът Малаз наистина е прочут с акулите си, особено след като явно са способни да глътнат жертвите си цели, без никакви останки.

— Има акули, които могат да направят точно това — отвърна Нок. — Знам поне за десет кораба на калното дъно на въпросния залив…

— Включително и „Туистид“ — изхъмка адюнктата. — Флагманският кораб на стария император, който се измъкна от въжетата си точно в нощта след убийствата, след което бързо се гмурна в дълбините и отнесе със себе си обитаващия го демон.

— Може да си е харесал компания — отбеляза Нок. — Всички рибари на острова се кълнат, че заливът се обитава от духове, в края на краищата. Честотата, с която се губят мрежите им…

— Адмирале — прекъсна го Тавори, загледана в загасналата камина. — Налице сте вие и още трима. Само това е останало.

Гамът потрепери. „Трима други. Върховен маг Тайсхрен, Дужек Едноръкия и Уискиджак. Четирима… богове, това ли е всичко, което е останало? Татърсейл, Белурдан, Найтчил, Дюйкър… толкова много загинали…“

Адмирал Нок я гледаше мълчаливо. Беше устоял на гнева на императрицата, първо при изчезването на Картерон Кръст, после — на Урко и Амерон. Каквито отговори беше дал, беше ги дал отдавна.

— Не говоря от името на императрицата — каза след малко Тавори. — Нито ме интересуват… подробности. Това, което ме интересува, е… въпрос на лично… любопитство. Бих искала да разбера защо са я изоставили, адмирале.

Настъпи мълчание. Тишината изпълни стаята, усили се, ставаше почти безизходна. Гамът се отпусна и притвори очи. „Ех, момиче. Задаваш въпроси за… лоялност, като човек, който никога не го е изпитвал към себе си. Разкриваш пред адмирала нещо, което може да се приеме за фатален недостатък. Ти командваш Четиринадесета армия, адюнкта, но го правиш в изолация, вдигаш точно същите прегради, които на всяка цена трябва да смъкнеш, ако наистина искаш да водиш. Какво мисли Нок за това сега? Чудно ли е, че не…“

— Отговорът на въпроса ви — рече адмиралът — лежи в онова, което е едновременно сила и недостатък на имперската… група. Групата, която той събра, за да изгради империя. Келанвед започна само с един съмишленик — Танцьора. След това двамата наеха шепа местни хора в град Малаз и се заеха да се справят с престъпния елемент в града — трябва да изтъкна, че този престъпен елемент по това време управляваше целия остров. Главната им цел беше Мок, неофициалният владетел на остров Малаз. Пират и хладнокръвен убиец.

— Кои бяха тези първи наемници, адмирале?

— Моя милост, Амерон, Дужек и една жена: Хоул — моята жена. По това време бях първи помощник на един корсар, обикалящ по морските пътища около Напанските острови — току-що бяха анексирани от Унта и осигуряваха изходна база за готвеното нашествие на краля на Унта в Картул. Бяха ни разбили и едва докретахме в залива Малаз — и корабът, и целият екипаж бяха задържани от Мок, който преговаряше за търговия с пленници с Унта. Спасихме се само Амерон, Хоул и аз. Един младеж, Дужек, откри къде сме се потулили и ни представи на новите си работодатели — Келанвед и Танцьора.

— Преди да ви се разреши да стъпите в Скръбния дом ли беше това? — попита Гамът.

— Да, съвсем малко преди това. Пребиваването ни в Скръбния дом ни възнагради — както вече е явно — с определени дарове. Дълголетие, имунитет срещу повечето болести и… други неща. Скръбният дом също така ни осигури несъкрушима база за операции. Танцьора след това подсили броя ни, с наемането на напански бежанци, избягали от завоеванието: Картерон Кръст и неговия брат Урко. И Въслата — Ласийн. Скоро след това дойдоха и други трима. Ток-старши, Дасем Ълтър — който също като Келанвед беше с далхонска кръв — и един ренегат Върховен юмрук от култа на Д’рек, Тайсхрен. И накрая — Дюйкър. — Усмихна се на Тавори. — Това са хората, с които Келанвед завладя остров Малаз. Бързо и с минимални загуби.

„Минимални.“

— Вашата жена — каза Гамът.

— Да. — Нок сви рамене и продължи: — Ще ви отговоря, адюнкта. Без останалите да знаем, напанците между нас се оказаха нещо много повече от обикновени бежанци. Въслата беше от царски род. Кръст и Урко се оказаха бивши капитани от напанската флота, флота, която сигурно щеше да отблъсне нашествениците от Унта, ако не беше буквално унищожена от внезапна буря. Както се оказа, имали са една-единствена цел — да съкрушат хегемонията на Унта — и са възнамерявали да използват за тази цел Келанвед. В известен смисъл това бе първата измяна в групата, първата пукнатина. Лесно изцерена, тъй като Келанвед вече имаше императорски амбиции, а от двата главни съперника на материка Унта беше много по-силният.

— Разбирам докъде води това, адмирале — каза Тавори. — Убийството на Келанвед и Танцьора е разбило невъзвратимо групата, но точно тук разбирането ми се препъва. Въслата доведе напанската кауза до окончателния й завършек. И въпреки това не вие, нито Тайсхрен, Дюйкър, Дасем Ълтър или Ток-старши… изчезнахте. А… напанците.

— Като изключим Амерон — подчерта Гамът.

Адмиралът оголи зъби в мрачна усмивка.

— Амерон беше половин напанец.

— Значи само напанците са изневерили на новата императрица? — Гамът вдигна очи към Нок, също толкова объркан като Тавори. — Но тя е била от царски напански род!

Нок въздъхна.

— Срамът е жестока, силна отрова. Да служиш тепърва на новата императрица… съучастничество и позор. Кръст, Урко и Амерон не бяха участвали в измяната… но кой щеше да им повярва? Кой нямаше да види в тях съзаклятници в убийствения заговор? И все пак всъщност… — Очите му се спряха на Тавори. — Тя не беше включила никого от нас в схемата си — не можеше да си го позволи. Тя разполагаше с Нокътя и не й трябваше нищо повече.

— А къде бяха Ястребовите нокти във всичко това? — попита Гамът и веднага се изруга наум. „О, богове, много съм уморен.“

Нок явно се стресна.

— Паметта ви е остра, Юмрук.

Гамът стисна зъби, усетил твърдия поглед на Тавори.

Адмиралът продължи:

— Нямам отговор на това. Точно в тази нощ не бях в град Малаз. Нито съм разпитвал онези, които са били. Ястребовите нокти изчезнаха със смъртта на Танцьора. Разпространеното убеждение беше, че Ноктите са ги унищожили едновременно с убийствата на Танцьора и императора.

Тонът на адюнктата изведнъж стана рязък:

— Адмирале, благодаря за откровеността ви. Няма да ви задържам повече.

Той се поклони и излезе от стаята. Гамът изчака със затаен дъх, готов да изслуша най-жестоко порицание. Но адюнктата само въздъхна.

— Предстои ви много работа по сформирането на легиона ви, Юмрук. По-добре вървете да си починете.

— Благодаря, адюнкта — каза той и стана. Поколеба се за миг, кимна и тръгна към вратата.

— Гамът.

Той се обърна.

— Да?

— Къде е Т’амбър?

— Чака ви в покоите ви, адюнкта.

— Добре. Лека нощ, Юмрук.

— И на вас, адюнкта.

Бяха плиснали солена вода по каменния централен коридор на конюшните, прахта се бе намокрила и мухите се бяха разбръмчали като полудели, а вонята на конска пикня бе станала дваж по-непоносима. Още от прага Стрингс усети смъдене в ноздрите; търсещият му поглед се спря не четиримата, насядали на балите слама в другия край. Подпалвачът на мостове се намръщи, намести торбата на рамото си, влезе и изръмжа:

— Кой беше тоя гений, на който толкова му е липсвала вонята?

Воинът полусети — Корик — изсумтя:

— Лейтенант Ранал. Ама после бързо си намери извинение да ни остави поне за малко.

Беше намерил отнякъде парче кожа и сега режеше тънки каишки. Стрингс беше виждал доста като него — обсебени от манията да връзват разни неща или още по-лошо — да ги връзват по телата си. Не просто фетиши, а плячка, допълнително снаряжение, туфи трева или клонки според това какъв камуфлаж се налагаше. В този случай почти очакваше да е слама.

Столетия наред сетите бяха водили война с градовете-държави Кюон и Ли Хенг — бяха бранили рехаво заселените земи на отечеството си. Горчивият опит ги бе научил на изкуството да се крият. Но земите на сетите бяха усмирени вече от шейсет години; близо три поколения бяха живели по несигурна и спорна граница, на самия край на цивилизацията. Различните племена се бяха разтворили в един-единствен навъсен народ с преобладаваща смесена кръв. Сполетялото ги всъщност бе станало стимул за бунта на Колтейн и Уикските войни — защото Колтейн бе разбрал, че същата съдба очаква и неговия народ.

Не беше въпрос на добро и лошо, както се беше убедил Стрингс. Някои култури просто бяха интровертни. Други бяха агресивни. Първите рядко успяваха да се защитят от вторите, не и без да се преобразят в нещо друго, нещо изкривено от отчаяната нужда и насилието. Навремето сетите дори не бяха яздили коне. Но ето че сега бяха конни воини, по-високи, по-тъмнокожи и по-навъсени и от уикците.

Стрингс знаеше малко за личната история на Корик, но имаше чувството, че може да се досети. Смесената кръв не водеше до приятен живот. Това, че Корик бе избрал да подражава на древните обичаи на сетите, като в същото време се беше включил в малазанската армия като морски пехотинец, вместо като конник, говореше повече от красноречиво за разрива в наранената му душа.

Стрингс пусна торбата на пода и застана пред четиримата новобранци.

— Колкото и да ми е неприятно да го призная, вече съм вашият сержант. Официално вие сте Четвърто отделение, едно от трите отделения под командата на лейтенант Ранал. Пето и Шесто уж са на път за насам от палатъчния град западно от Ейрън. Всички сме в Девета рота, която включва три отделения тежка пехота, три морска и осемнайсет отделения средна. Командирът ни е капитан Кенеб — още не сме се срещали и нищо не знам за него. Всичко сме девет роти, съставящи Осми легион. Осми е под командата на Юмрук Гамът, който, доколкото знам, е ветеран, оттеглил се на служба в домашната гвардия на адюнктата, преди тя да стане адюнкта. — Замълча и направи гримаса, след като огледа навъсените им лица. — Но все едно. Важното е, че сте Четвърто отделение. Ще дойде още един, но и с него сме в непълен състав, обаче така са и всички други и преди да сте ме попитали, не съм наясно за причините. Някакви въпроси?

Тримата мъже и младата жена седяха смълчани и го зяпаха.

Стрингс въздъхна и посочи дребничкия войник, седнал вляво от Корик.

— Как се казваш?

Той го изгледа стъписано, после попита:

— Истинското ми име ли, сержант, или това, дето ми го даде обучаващият сержант в град Малаз?

По говора му и по бледото му лице Стрингс разбра, че трябва да е от Ли Хенг. В такъв случай истинското му име щеше да е цял куп имена, десет или петнайсет, навързани едно за друго.

— Новото, войник.

— Тар.

— Намести ли си краката зад щита, може да го удариш с таран и няма да се огъне — обади се Корик. — От таран идва.

Стрингс се вторачи в кротките воднисти очи на Тар.

— Добре. Вече си ефрейтор Тар.

Младата жена — дъвчеше сламка — направо се задави. Закашля се, изплю сламката и изгледа Стрингс невярващо.

— Какво? Той?! Той никога нищо не казва, никога нищо не прави, освен когато не му кажат! Той…

— Радвам се да чуя всичко това — сряза я Стрингс. — Идеалният ефрейтор, особено това за неговоренето.

Лицето на жената се стегна, тя кривна устни подигравателно и извърна очи с престорено равнодушие.

— А твоето име, войник? — попита я Стрингс.

— Истинското ми име е…

— Не ме интересува как са те наричали преди. Никой от вас. Получаваме нови имена и просто е така.

— Аз не получих — изръмжа Корик.

Стрингс продължи, без да му обръща внимание:

— Името ти, девойче?

Кисел, презрителен поглед при думата „девойче“.

— Тренировъчният сержант я нарече Смайлс[4] — обади се Корик.

— Смайлс?

— Аха. Щото никога не се усмихва.

Присвил очи, Стрингс се обърна към последния войник, младеж с твърде простовато лице и с кожени дрехи, но без оръжие.

— А твоето?

— Ботъл[5].

— Кой ви беше сержант? — попита Стрингс.

— Брейвън Тут — отвърна Корик.

— Брейвън Тут! Тоя кучи син още ли е жив?

— Трудно беше да се разбере понякога — измърмори Смайлс.

— Докато не кипнеше — добави Корик. — Само питай ефрейтор Тар. Брейвън Тут го млати с боздугана си почти две камбани време. Така и не можа да му влезе покрай щита.

Стрингс изгледа навъсено новия ефрейтор.

— Откъде си го научил това?

Тар сви рамене.

— Не знам. Не обичам да ме удрят.

— Добре, а контраатаки правиш ли изобщо?

Тар се намръщи.

— Ами да. Когато се уморят.

Стрингс помълча дълго. „Брейвън Тут…“ Беше слисан. Кучият му син беше побелял още когато… когато започна цялата работа с именуването. Тъкмо Брейвън го беше започнал. Брейвън, който беше измислил прякорите на повечето Подпалвачи на мостове. Уискиджак. Тротс. Малът, Хедж, Бленд, Пикър, Тууз… Самият Фидлър се беше отървал от ново име по време на основното си обучение — беше му го измислил Уискиджак по време на първия поход през Рараку. Поклати глава и погледна накриво Тар.

— С такъв талант е трябвало да влезеш в тежката пехота, ефрейтор. От морските десантчици се очаква да са бързи, ловки — да избягват ръкопашния бой при всяка възможност, а ако няма избор — да го приключват бързо.

— Бива ме с арбалет — отвърна Тар.

— И бързо го зарежда — добави Корик. — Затова Брейвън реши да го направи морски.

— А кой е дал прякора на Брейвън Тут, серж? — попита Смайлс.

„Аз. След като копелето остави един от зъбите си в рамото ми в нощта на свадата. Свадата, за която всички отрекохме, че я е имало. Богове, колко години минаха…“

— Нямам представа — отвърна той. Погледът му отново се спря на Ботъл.

— Къде ти е мечът, войник?

— Не използвам меч.

— А какво използваш?

Мъжът сви рамене.

— Това-онова.

— Добре, Ботъл, някой ден ще искам да ми обясниш как си минал през основното обучение, без да си избереш оръжие — не, не сега. Не и утре, нито следващата седмица. Засега ми кажи за какво бих могъл да те използвам.

— За разузнаване. Тихата работа.

— Демек да се промъкнеш зад някого. И после какво правиш? Потупваш го по рамото? Все едно.

„Този човек ми намирисва на магьосник, само че не иска да го изтъква. Добре, така да е, ще те разбера аз какъв си.“

— Аз върша същата работа — каза Смайлс и потупа с показалец дръжката на единия от двата ножа с тънки остриета на колана си. — Но я приключвам с тези.

— Значи в този екип имаме само двама войници, които наистина могат да се бият в ръкопашен бой?

— Нали каза, че идвал още един — напомни Корик.

— Всички можем да се оправяме с арбалети — добави Смайлс. — Освен Ботъл.

Чуха гласове отвън, после на вратата се появиха шестима души, натоварени със снаряжение. Плътен мъжки глас подвикна:

— Нужникът се копае извън спалното, Гуглата да ви вземе! На нищо ли не ви учат напоследък?

— Поздрави от лейтенант Ранал — отвърна Стрингс.

Заговорилият войник водеше отделението.

— А, мерси. Срещнах го.

„Мда, няма какво повече да се каже по въпроса.“

— Аз съм сержант Стрингс — ние сме Четвърто.

— Я виж ти — каза другият войник с рошава червена брада и се ухили. — Някой тука можел да брои. Тая морска пехота е пълна с изненади.

— Пето — каза първият. Кожата му беше с някаква странна лъскавина, което накара Стрингс да се усъмни в първоначалното си предположение, че е от Фалар. След това забеляза същия блясък по лицето на мъжа с червената брада, както и на един много по-млад от тях. — Аз съм Геслер — добави първият войник. — Временно сержант на това почти безнадеждно отделение.

Червената брада смъкна походната си торба на пода.

— Бяхме крайбрежна охрана, аз, Геслер и Трут. Аз съм Сторми. Но Колтейн ни направи морска пехота…

— Не Колтейн — поправи го Геслер. — Капитан Лъл беше, Кралицата дано приюти бедната му душа.

Стрингс ги зяпна слисано. Сторми се намръщи и попита:

— Какво, проблем ли има?

— Адютант Сторми — каза Стрингс. — Капитан Геслер. В името на дрънчащите кокали на Гуглата…

— Нищо такова не сме вече — отвърна Геслер. — Както казах, сега съм сержант, а Сторми ми е ефрейторът. А другите тук… Трут, Тавос Понд, Сандс и Пела. Трут е с нас още от Хисар, а Пела е бил в лагерната охрана на отатаралските мини — само шепа са оцелели след тамошния бунт, доколкото разбрах.

— Стрингс значи? — Очичките на Сторми се бяха присвили подозрително. Той сръга с лакът сержанта си. — Ей, Геслер, май и ние трябваше да го направим това, не мислиш ли? Да си сменим имената де. Тоя Стрингс тука е стара гвардия толкова сигурно, колкото аз съм демон в очите на милото си татенце.

— Остави го кучия син да си избира каквото име си ще — измърмори Геслер. — Така. Отделение, избирайте къде да си оставите багажа. Шесто ще цъфнат всеки момент, а и лейтенантът. Разправят, че до ден-два всичките ще ни емнат да ни видят гущерските очи на адюнктата.

Войникът, когото Геслер нарече Тавос Понд — висок мургав мустакат мъж, сигурно от Корел — попита:

— Значи трябва да си лъснем снаряжението ли, сержант?

— Лъскай каквото щеш, стига да е насаме — отвърна равнодушно той. — Колкото до адюнктата, ако не може да изтърпи няколко мърляви бойчета, значи няма да изтрае дълго. Прашен е този свят навън, и колкото по-бързо се слеем, толкоз по-добре.

Стрингс въздъхна. Вече се чувстваше доста по-уверен. Обърна се към своите.

— Стига сте седели на тая слама. Вдигнете си задниците и я разхвърляйте да попие конската пикня. — Обърна се към Геслер. — Две думи насаме?

Мъжът кимна и каза:

— Бива. Да излезем.

Излязоха в каменния двор на имението, приютявало някога богат местен търговец, а сега превърнато във временен бивак за отделенията на Ранал. Лейтенантът беше взел главната къща за себе си и Стрингс се чудеше какво ли се кани да прави с толкова много празни стаи.

Помълчаха малко, после Стрингс се ухили:

— Мога да си представя как ще му падне ченето на Уискиджак — в деня, в който му кажа, че си ми бил колега сержант в Осми легион.

Геслер се намръщи.

— Уискиджак. Разжалваха го в сержант преди мене, кучия му син. Но забележи, мен ме направиха ефрейтор. Тъй че го бия, в края на краищата.

— Само дето сега си отново сержант. А Уискиджак е обвинен в държавна измяна. В това се опитай да го биеш.

— Като нищо.

— Адюнктата ли те притеснява? — тихо попита Стрингс. Дворът беше пуст, но все пак…

— Срещнахме се, знаеш ли. О, студена е като разцепеното езиче на Гуглата. Секвестира ми кораба.

— Имал си кораб?

— Да, по правото на конфискацията. Нали аз докарах ранените на Колтейн в Ейрън. И така ми се отблагодаряват.

— Винаги можеш да й фраснеш един в муцуната. Обикновено така приключва човек с началниците, рано или късно.

— Като нищо. Стига да мога да се промъкна покрай Гамът, разбира се. Исках да кажа друго: тя никога не е командвала нещо повече от проклето благородно домакинство, а ето, че й повериха три легиона и й казаха да възвърне цял субконтинент. — Изгледа Стрингс накриво. — При Подпалвачите на мостове нямаше много от Фалар. Лошо съвпадение във времето, мисля, но имаше един.

— Аз съм.

Геслер се усмихна и протегна ръка.

— Фидлър. Разбира се.

Стиснаха си ръцете. Ръката на Геслер беше корава като камък.

— По-надолу по улицата има една странноприемница — каза Геслер. — Трябва да си разкажем това-онова: и ти гарантирам, че моята история ще бие твоята.

— Ех, Геслер — въздъхна Стрингс. — Мисля, че те чака голяма изненада.

6.

Островът се появи пред очите ни, толкова близо, че да се взрем в дълбините през древните кедри и ели. И сякаш в този сумрак имаше някакво движение, сякаш сенките на отдавна мъртви и отдавна паднали дървеса все още си стояха, полюшваха се и тръпнеха под порива на призрачни ветрове…

Картираща експедиция в Кюонско море,

1127 г. от Съня на Бърн, Дрейф Авалий

Хедоранас

Пътят до родния дом беше свършил — макар и само за да се върне за сетен път на мястото, където бе започнало всичко, при рухнали възпоминания, сред навени от морето пясъци, при шепата изоставени колиби, разнебитени от безчетни бури и превърнали се в сгърчени дървени скелети. Мрежи стояха заровени под лъсналите наноси ослепителна белота, под суровата слънчева светлина. И пътеката, повела ги встрани от пътя, вече обрасла с огънати от вятър бурени… ни едно място от миналото не оставаше непроменено, а тук, в това малко рибарско селце на брега на Итко Кан, Гуглата беше газил с дълбока и абсолютна решимост, без да остави след себе си ни една жива душа.

Освен единствения мъж, който се беше завърнал. И дъщерята на този мъж, обсебена някога от бог.

А в порутената колиба, която някога бе приютявала двамата — с изплетения от палмови листа покрив, който отдавна се беше оголил — с широката плоскодънна лодка наблизо, от която се показваха само носът и кърмата, останалото бе заровено под пясъка, бащата бе легнал на пода и беше заспал.

Тих плач събуди Крокъс. Сепнат, той се надигна и видя Апсалар, коленичила до баща си. По пода на колибата имаше много следи от боси крака, от бързото претърсване предната вечер, ала Крокъс се вгледа в едни: широки раздалечени стъпки, и в същото време — оставени съвсем леко по мокрия пясък. Безмълвна поява в отминалата нощ — прекосило бе единствената стая и беше застанало до Релок. Където и да беше отишло след това, не бе оставило дири в пясъка.

Младият дару потръпна. Едно нещо беше старецът да издъхне в съня си, а съвсем друго самият Гугла — или някой от слугите му — да се появи в плът, за да прибере душата му.

Скръбта на Апсалар беше тиха, плачът й едва се чуваше над съсъка на вълните и свирещия през процепите на стените вятър. Младата жена беше коленичила с наведена глава, с лице, скрито под дългата черна коса, провиснала като траурен шал. Стискаше дясната ръка на баща си.

Крокъс не се опита да се приближи до нея. Колкото и извратено да изглеждаше, през месеците, докато пътуваха заедно, беше започнал да я познава все по-малко и по-малко. Дълбините на душата й се бяха оказали невъобразими, а онова, което лежеше в сърцевината й, сякаш не беше от този свят, не беше… съвсем човешко.

Богът, който я беше обсебил — Котильон, Въжето, Покровителя на убийците в Дома на Сянка — някога смъртен човек, известен с прозвището Танцьора, бе стоял редом до стария император и както разправяха, бе споделил съдбата на Келанвед от ръцете на Ласийн. Никой от двамата не беше умрял наистина, разбира се. Вместо да умрат, двамата се бяха възнесли. Крокъс си нямаше представа как е възможно да стане такова нещо. Възнесението бе само една от безбройните загадки на света, свят, в който несигурността властваше над всичко и над всеки — било то бог или смъртен, — а нейните правила бяха непроницаеми. Но му се струваше, че да се възнесеш означаваше също да се предадеш. Беше започнал да вярва, че да прегърнеш това, което според намеренията и целите на всички може да се нарече безсмъртие, означава най-напред да се отвърнеш. Съдбата на смъртния човек не беше ли — знаеше, че думата „съдба“ е погрешна, но не можеше да измисли друга — съдбата на смъртния не беше ли в това да прегърнеш самия живот, както би прегърнал любим? Живота, с цялата му крехкост и мигновеност.

И не можеше ли животът да се нарече първата любов на смъртния? Любов, чиято прегръдка след това се отхвърля в жестокото изпитание на асцендентството?

Крокъс се чудеше колко далече е стигнала Апсалар по този път — защото със сигурност бе поела по него, тази красива жена, която се движеше ужасяващо тихо, с ужасното изящество на убиец, изкусителка на смъртта.

Колкото повече отчуждена ставаше тя, толкова повече Крокъс се чувстваше привлечен да пристъпи напред, да стигне до предела. Изкушението да се гмурне в мрака бе смазващо, можеше, както му се струваше понякога, да накара сърцето му да забие неистово, да накара кръвта да кипне в жилите му. Това, което правеше тази мълчалива покана толкова ужасяваща, бе привидното безразличие, с което тя му я поднасяше.

„Все едно че самото привличане е… самоочевидно. Че дори не си заслужава да се признае.“ Дали Апсалар искаше да върви редом до нея по този път към възнесението — стига наистина да беше това? Дали искаше точно Крокъс, или просто… просто някого, който и да е?

Истината бе, че той бе започнал да се бои да поглежда в очите й.

Надигна се от постелята си и бавно излезе навън. Из плитчините се мяркаха рибарски лодки, с бели платна — пореха морето отвъд пенестите вълни. Хрътките някога бяха разкъсали този участък от брега, бяха оставили след себе си само трупове, но хората се бяха върнали — там, макар и не тук. Или ги бяха върнали, насила. Самата земя с лекота попиваше пролятата кръв в своята неутолима жажда, вярна на земния нрав навсякъде.

Крокъс се наведе и гребна шепа бял пясък. Загледа как песъчинките се изсипват между пръстите му. „Самата земя също умира, в края на краищата. И все пак, това са истини, от които можем да избягаме, стига да продължим по този път. Дали страхът от смъртта не е в корена на възнесението?“

Ако беше така, то той самият изобщо нямаше да се справи, защото някъде сред всичко, което се беше случило, всичко, което бе надживял, докато стигне тук, Крокъс беше изгубил този страх.

Седна, опря гръб на дънера на един кедър, изхвърлен от водата — с корени и всичко, — и извади ножовете си да се поупражнява. После се загледа в морето, в кипналите вълни и в триъгълните платна, плъзгащи се по гладката повърхност отвъд пенливата резка. Повтори серията упражнения с дясната ръка. После — с лявата. Без да гледа ножовете.

На трийсетина крачки долу на брега чакаше едномачтовият им бързоход, със свитото пурпурно платно, с изтъркани петна синя, златиста и червена боя по корпуса. Корелски съд, изплатен с дълг на един местен събирач на залози в Кан — защото тъкмо в една уличка в Кан ги беше хвърлил Сенкотрон, а не на пътя над селото, както бе обещал.

Събирачът на залози беше платил дълга на Апсалар и Крокъс в замяна на една нощна работа, брутална и ужасяваща. Едно беше да упражняваш хватки с ножовете, да усъвършенстваш убийствения танц срещу сенките на въображението, но в тази нощ той беше убил двама души. Вярно, бяха убийци, на работа при едного, който се издигаше в обществото с изнуда и терор. Апсалар не прояви и капка състрадание, когато преряза гърлото му, изобщо не й прилоша, когато кръвта плисна и оцапа ръкавиците и ръцете й до лактите.

С тях беше дошъл един местен, за да свидетелства, че възложената нощна работа е изпълнена. След това, докато стоеше на прага и гледаше трите трупа, той вдигна глава и погледна Крокъс в очите. И това, което видя в тях, отцеди кръвта от лицето му.

На заранта Крокъс беше получил ново име. Кътър[6].

Отпърво го отхвърли. Местният беше разчел погрешно онова, което се бе затаило в онази нощ зад очите на младия дару. Преградата на потреса, бързо срутила се до самоосъждането. Убийството на убийци все пак си беше убийство, бе като стягането на пранги на всички, свързването им в безкрайна верига, един убиец след друг, процесия, от която нямаше измъкване. Умът му се беше свил от ужас от името, свил се беше от всичко, което значеше то.

Но тази праведност се оказа краткотрайна. Двамата убийци наистина бяха умрели — от ръцете на някой с името Кътър. Не Крокъс, не младият дару, уличният крадец — който беше изчезнал. Изчезнал и навярно никой повече нямаше да го види.

Заблудата съдържаше известна утеха, също толкова куха отвътре като прегръдката на Апсалар нощем, ала все пак — добре дошла.

Кътър щеше да продължи по нейния път.

„Да, императорът е имал Танцьора, нали? Спътник, защото точно спътник е бил нужен. Всъщност нужен е. Сега тя си има Кътър. Коляча, който танцува в оковите си, все едно че са безтегловни нишки. Кътър, който за разлика от бедния Крокъс, си знае мястото, разбира единствената си задача — да пази гърба й, да не й отстъпва в хладнокръвната точност на изкуството на смъртта.“

И точно в това се таеше окончателната истина. Всеки може да се превърне в убиец. Всеки.

Тя излезе от колибата, посърнала, но със сухи очи.

Той прибра ножовете с едно-единствено плавно движение, изправи се и я погледна.

— Да — каза тя. — Сега какво?

От развълнуваната от вятъра степ стърчаха порутени стълбове от зидан камък. Бяха няколко, но само два се издигаха на височина човешки бой. Странната безцветна трева на равнината се беше сбрала на туфи около основите им, заплетена и мазна в сивия прашен въздух.

Калам подкара между тях. Приглушеният тътен от копитата на коня му като че ли отскачаше по пътя му, екът го усилваше и умножаваше, докато не започна да му се струва, че язди в челото на цяла конна армия. Той забави хода на бойния кон, после дръпна юздите до една от полусрутените колони.

Тези мълчаливи стражи бяха като натрапници в самотата, която бе търсил. Наведе се от седлото, за да огледа стълба. Изглеждаше стар, стар като толкова много неща в Лабиринта на Сянка, някак запуснат и изоставен, отказващ какъвто и да е шанс да разгадае човек предназначението му. Не съществуваха никакви руини между тях, никакви основи на стени, ями за мазета или други ъгловати линии по земята. Всеки стълб се издигаше сам, без връзка с другите.

Погледът му се спря на една ръждясала халка, вградена в камъка близо до основата — от нея висеше верига с тежки брънки и изчезваше сред туфите трева. Калам се смъкна от седлото, наведе се, посегна и хвана веригата. Леко дръпване. От тревите се надигна отсечената до лакътя ръка на някакво окаяно същество. Дълги като ками нокти, четири пръста и два палеца.

Останалото от пленника бе затънало под коренищата, полупогребано под кафеникавата песъчлива почва. Светложълтата коса се беше оплела със стръковете трева.

Ръката изведнъж трепна.

Отвратен, Калам пусна веригата и ръката падна на земята. От основата на стълба се чу тънък пронизителен звук. Убиецът се изправи и яхна коня.

Стълбове, колони, пънове, платформи, стълбища, не водещи на никъде, и на всеки десетина един държеше пленник. И като че ли никой от тях не можеше да умре. Не напълно. О, умовете им бяха умрели отдавна — на повечето. Бълнуваха несвързано на своята реч, мълвяха безсмислени заклинания, молеха за опрощение, предлагаха сделки — макар че никой все още — доколкото можеше да разбере Калам — не се признаваше за виновен.

„Сякаш без вина може да има милост.“ Той смуши коня. Не обичаше това селение. Не че всъщност имаше голям избор. Сделката с богове представляваше — за смъртния в нея — упражнение в самозаблуда. Калам предпочиташе да остави на Бързия Бен да си върти игрите с правилата на този лабиринт — чародеят имаше предимството, че предизвикателството го забавляваше — не, беше нещо повече от това. Бързия Бен беше забил толкова много ножове в толкова гърбове — никой от тях не бе фатален, но все пак жилеше, а тъкмо жилването толкова обичаше магьосникът.

Убиецът се зачуди къде ли може да е старият му приятел точно сега. Случила се беше беда — „Нищо ново!“ — и оттогава нищо, само мълчание. И Фидлър. Глупакът му с глупак отново се беше записал във войската, Гуглата да го вземе!

„Добре, те поне вършат нещо. Не и Калам обаче, о, не, не и Калам.“ Хиляда и триста деца, възкресени по нечия приумица. Блеснали очи, следящи всяко негово движение, запомнящи всеки негов жест — на какво можеше да ги научи? На изкуството да сееш смърт? Сякаш децата имаха нужда от помощ в това.

Стигна до един хълм и подкара коня в лек тръс нагоре по склона.

Освен това Майнала като че ли държеше всичко в ръцете си. Роден тиранин беше тя, както публично, така и насаме, в постелките в съборетината, която деляха. И колко странно, той беше открил, че тиранията й не го дразни. По принцип, разбира се. Нещата като че ли потръгваха, когато някой способен и неумолим поемеше отговорността. А той имаше достатъчно опит да изпълнява заповеди, за да не го ядосва властната й позиция. Между нея и демонката апториан се беше установила някаква умерена сдържаност, гмеж от житейски умения… прокрадване, проследяване, правене на засади, устройване на капани както за двукраки, тъй и за четирикраки, езда, катерене по стени, замръзване на място, мятане на нож и безброй други умения с оръжие, самите оръжия бяха дарени от безумните правила на лабиринта — половината от тях бяха проклети или обладани, или сътворени за съвсем нечовешки ръце. Децата поглъщаха това учение с плашеща ревност и блясъкът на гордост в очите на Майнала оставяше убиеца… смразен.

Армия, сформирана по мярката на Сенкотрон. Стряскаща перспектива, казано най-меко.

Стигна до билото. И рязко дръпна юздите.

На отсрещния хълм се издигаше огромна каменна порта, а в нея имаше стена от сива мъгла. Отсам портата тревата гъмжеше от безброй от нищо нехвърлени сенки, сякаш извираха с тътрене от портала, за да се пръснат като изгубени духове.

— Внимавай — промълви глас до Калам.

Той се обърна и видя висока, загърната в наметало фигура, застанала на няколко крачки встрани, а до нея — две Хрътки. Котильон и двете му любимки, Руд и Блайнд. Зверовете седяха на задниците си, забулените им в мъгла очи — зрящи и невиждащи — бяха вперени в портала.

— Защо да внимавам? — попита убиецът.

— О, сенките при портата. Изгубили са господарите си. Но всеки би свършил работа.

— Значи този портал е запечатан?

Закачулената глава се извърна бавно.

— Скъпи ми Калам, да не би това да е бягство от нашето селение? Колко… позорно.

— С нищо не съм намеквал, че…

— Защо тогава собствената ти сянка се протяга напред с такъв копнеж?

Калам погледна сянката си и се намръщи.

— Че откъде да знам? Може пък да смята, че сред тамошната тълпа шансовете й ще са по-добри.

— Шансове?

— За забавления.

— Ах. Нервничим, така ли? Изобщо нямаше да се сетя.

— Лъжец. Майнала ме изгони. Но ти вече го знаеш, затова си дошъл да ме намериш.

— Аз съм Патронът на убийците — рече Котильон. — Не посреднича в брачни спорове.

— Зависи колко са яростни, нали?

— Значи вече сте готови да се избиете един друг?

— Не. Само изтъквах.

— Какво изтъкваше?

— Какво търсиш тук, Котильон?

Богът помълча, после каза:

— Често съм се чудил защо ти, един наемен убиец, не се кланяш на своя покровител.

Веждите на Калам се вдигнаха.

— Че ти откога очакваш това? Гуглата да ни вземе, Котильон, ако си жадувал за фанатични поклонници, изобщо нямаше да потърсиш убийците. По самото ни естество ние сме противоположност на идеята за раболепие — сякаш не го знаеш. — Гласът му заглъхна, той се обърна и изгледа стоящата до него загърната в сянка фигура. — Не забравяй, ти стоя редом до Келанвед чак до самия край. Танцьора като че ли познаваше и лоялността, и верноподаничеството.

— Верноподаничество? — В тона му се долавяше лек присмех.

— Чиста изгода ли? Трудно ми е да не се изсмея, предвид всичко, което преживяхте вие двамата. Стига вече, Котильон, хайде кажи, какво искаш от мен?

— Нещо да съм искал?

— Искаше да ти служа, като слуга на своя бог. В някаква, вероятно непочтена, работа. Нужен съм ти за нещо, само че така и не си се научил как да помолиш.

Руд бавно се надигна, после се протегна, дълго. Грамадната й глава се завъртя и две блеснали очи се спряха върху Калам.

— Хрътките са разтревожени — промърмори Котильон.

— Виждам — сухо отвърна убиецът.

— Чакат ме определени задачи — продължи богът, — които ще погълнат голяма част от времето ми в близко бъдеще. Докато в същото време трябва да се извършат някои… други дейности. Едно е да си намериш верен поданик, а съвсем друго — да намериш такъв, който да е в позиция, удобна за… практическо приложение…

Калам се изсмя.

— Тръгнал си да ловиш верни слуги и си разбрал, че ятото рибоци — верни слуги е доста оредяло.

— Можем цял ден да спорим по интерпретацията — изхъмка Котильон.

В гласа на бога се долавяше ирония, което допадна на Калам. Колкото и да беше нащрек, признаваше, че всъщност харесва Котильон. Чичо Котильон, както го наричаше детето Панек. Разбира се, от двамата — Патрона на убийците и Сенкотрон — само първият като че ли притежаваше някаква нищожна склонност към самоанализ — което всъщност го правеше способен да понася унижение. Макар тази вероятност да изглеждаше съвсем далечна.

— Съгласен съм — отвърна Калам. — Добре, Майнала не изпитва особен интерес да вижда красивото ми лице за известно време. С което съм свободен, повече или по-малко…

— И без покрив над главата.

— Тъй де, без покрив над главата. За щастие, в твоето селение като че ли никога не вали.

— Ах. Моето селение — промърмори Котильон.

Калам хвърли поглед към Руд. Звярът не отместваше очи от него. Убиецът започваше да се изнервя от това неотклонно внимание.

— Да не би вашите претенции — твоите и на Сенкотрон — да се оспорват?

— Трудно е да се отговори — отвърна Котильон. — Имаше… потръпвания. Раздвижване…

— Както каза, Хрътките са обезпокоени.

— Така е.

— Искате да научите повече за потенциалния си враг.

— Искаме.

Калам погледна към портата и вихрещите се пред нея сенки.

— Откъде бихте искали да започна?

— Подозирам, че съвпада със собствените ти желания.

Убиецът изгледа закачуления бог и бавно кимна.

В привечерния полумрак морската шир се укроти, чайки закръжиха над плитчините, за да накацат по брега. Кътър беше напалил огън от сухи плавеи по-скоро заради нуждата да направи нещо, отколкото в търсене на топлина, защото крайбрежието на Кан бе субтропично, бризът въздишаше откъм морето тежък и душен. Младият дару беше донесъл вода от близкия извор и сега вареше чай. Първите нощни звезди примигаха събудени в небето.

Въпросът на Апсалар отпреди малко си беше останал без отговор. Кътър все още не беше готов да се върне в Даруджистан и не изпитваше успокоението, което бе очаквал да последва, след като си изпълнят задачата. Релок и Апсалар най-сетне се бяха завърнали в своя дом, не само за да го заварят обладан от диханието на смъртта — дихание, чийто мирис се беше просмукал в душата на стареца и с него призраците на този самотен бряг бяха станали с един повече. За двамата тук вече нямаше нищо.

Кътър добре разбираше, че собственият му опит в империята Малазан е изкривен и непълен. Една-единствена злокобна нощ в град Малаз, последвана от три напрегнати дни в Кан, приключили с още убийства. За него, разбира се, империята бе нещо чуждо и можеше да се очаква известен разрив между това, което представляваше тя, и това, с което той бе свикнал в Даруджистан. Но ако не друго, то поне това, което бе доловил в ежедневния живот в градовете, намекваше за по-силно чувство за законност, за ред и спокойствие. При все това тъкмо по-дребните подробности най-много пареха сетивата му и усилваха факта, че е чужденец.

Усещането за уязвимост беше само негова слабост, неприсъща за Апсалар. Тя сякаш бе обладана от абсолютно спокойствие, от лекота, където и да се озовеше — самоувереността на бога, който някога я беше обсебил, бе оставила в душата й траен отпечатък. „Не просто самоувереност.“ Той отново си припомни нощта, в която беше убила онзи човек в Кан. „Смъртоносни умения и ледената точност, необходима, за да се приложат.“ И, припомни си той и потръпна, много от спомените на самия бог бяха останали у нея, чак до времето, когато този бог е бил смъртен човек, бил е Танцьора. Сред тях — и нощта на убийствата, когато бъдещата императрица беше нанесла удара си върху императора… и Танцьора.

Това поне му го беше разкрила. Разкритие, лишено от каквото и да било чувство, поднесено толкова небрежно, все едно си говореха за времето. Спомени за хапещи ножове, за прашна кръв, търкаляща се като топчици по някакъв под…

Той свали котлето от въглените и хвърли в кипналата вода шепа билки.

Тя бе отишла да се поразходи, на запад по бялата пясъчна ивица. На свечеряване я беше изгубил от погледа си и беше започнал да се чуди дали изобщо ще се върне.

Кътър бавно се надигна, после се обърна рязко към сушата, усетил, че нещо се движи в тъмното отвъд светлината на огъня.

— Апсалар?

Отговор не последва. Глух тътен под стъпалата му, като от преминаването на нещо огромно… огромно и четирикрако.

Видя на десетина крачки от себе си две светещи очи, на височина колкото неговите, раздалечени, златисти и бездънни. Главата и тялото под нея бяха като тъмни петна на фона на вечерния мрак; намекваха за маса, от която се смрази.

— А, младежът дару — чу се глас от сенките вляво. — Блайнд все пак те намери, добре. Е, къде е спътничката ти?

Кътър бавно прибра ножовете.

— Тази проклета Хрътка ме стресна. И като е сляпа, защо гледа право в мен?

— Ами, името й е леко подвеждащо. Вижда тя, но не както виждаме ние. — В светлината на огъня пристъпи закачулена фигура. — Познаваш ли ме?

— Котильон — отвърна Кътър. — Сенкотрон е много по-нисък.

— Не чак толкова. Макар че в преструвките си може би преувеличава някои черти.

— Какво искаш?

— Бих искал да поговоря с Апсалар, разбира се. Наоколо мирише на смърт… скорошна де…

— Релок. Баща й. В съня си.

— Жалко. — Закачулената глава на бога се завъртя, все едно че той оглеждаше околността. После отново се извърна към Кътър. — Твой патрон ли съм вече?

Искаше му се да отговори „не“. Искаше да отстъпи, да избяга от този въпрос и от всичко, което щеше да означава отговорът. Искаше му се да развихри всичкия си възможен, убийствен сарказъм срещу този намек.

— Мисля, че можеш да бъдеш, Котильон.

— Това ме радва, Крокъс.

— Вече съм Кътър.

— Не толкова хитро, но съвсем на място, предполагам. Все пак в старото ти име се криеше опасен чар. Сигурен ли си, че няма да премислиш?

Кътър сви рамене.

— Крокъс нямаше… бог-покровител.

— Разбира се. И един ден в Даруджистан ще пристигне мъж. С малазанско име. И никой няма да го познава, освен може би по реноме. И ще чуе разкази за младия Крокъс, за онзи младеж, толкова помогнал за спасяването на града в деня на Празника, преди толкова много години. Невинния, неопетнен Крокъс. Така да бъде… Кътър. Виждам, че си имате лодка.

Смяната на темата леко го стъписа, но след малко той кимна.

— Имаме си.

— С достатъчно провизии?

— Общо взето. Не за дълго пътуване обаче.

— Разбира се. За какво ли са ви. Може ли да видя ножовете ти?

Кътър ги извади и ги подаде на бога, с дръжките напред.

— Прилични оръжия — промърмори Котильон. — Добре балансирани. Пропити са с ехото на умението ти, с вкуса на кръв. Искаш ли да ти ги благословя, Кътър?

— Стига да е без магия — отвърна младият дару.

— Не искаш в тях да се вложи чародейство?

— Не ща.

— Аха. Искаш да тръгнеш по пътя на Ралик Ном.

Кътър присви очи. „О да, би трябвало да го помни. Когато го видя през очите на Сори, може би в хана на Феникса. А може би Ралик го е признал за свой патрон… Макар че ми е трудно да го повярвам.“

— Мисля, че ще ми е трудно да следвам този път, Котильон. Способностите на Ралик са… бяха…

— Забележителни, да. Всъщност не мисля, че трябва да използваш минало време, когато говориш за Ралик Ном, или за Воркан, впрочем. Не, нямам новини… само подозрение. — Върна му ножовете. — Подценяваш собствените си умения, Кътър, но може би е за добро.

— Не знам къде отиде Апсалар — каза Кътър. — Не знам дали ще се върне.

— Както се оказа, присъствието й не е толкова съществено, колкото се очакваше. Имам задача за теб, Кътър. Склонен ли си да направиш услуга на своя патрон?

— Не се ли очаква?

Котильон помълча за миг, после тихо се засмя.

— Не, няма да се възползвам от твоята… неопитност, макар да признавам, че съм изкусен донякъде. Дали да не започнем нещата на здрава основа? Взаимност, Кътър. Отношение на взаимен обмен, нали?

— Де да беше предложил същото на Апсалар. — И веднага си затвори устата.

Но Котильон само въздъхна.

— Де да бях. Приеми този нов такт като следствие от тежки уроци.

— Каза „взаимност“. Какво ще получа аз в замяна на предложената услуга?

— Ами, след като няма да приемеш благословията ми, нито влагането на каквото и да е в оръжията ти, признавам, че съм леко объркан. Някакви предложения?

— Бих искал да ми се отговори на няколко въпроса.

— Нима?

— Да. Например, защо двамата със Сенкотрон кроихте план да унищожите Ласийн и империята? Само от желание за мъст ли е?

Богът като че ли трепна под наметалото си и Кътър усети как се втвърдиха невидимите му под качулката очи.

— Ех, ех. Принуждаваш ме да премисля предложението си — провлече Котильон.

— Искам да знам — не отстъпи младият дару. — За да разбера какво направихте на Апсалар.

— Настояваш твоят патрон да оправдае действията си?

— Не беше настояване. Само въпрос.

Котильон помълча дълго.

Огънят бавно загасваше, жаравата пулсираше под лекия бриз. Кътър усети присъствието на още една Хрътка в тъмното. Крачеше неспокойно.

— Необходимост — заговори тихо богът. — Игри се играят тук, и това, което може да изглежда необмислено, като нищо може да се окаже нещо повече от отвличащ ход. Или навярно бе заради самия град, Даруджистан, който би могъл да служи по-добре на целите ни, ако останеше свободен, независим. Зад всеки ход, зад всеки гамбит се крият пластове от значения. Няма да се обяснявам повече по този въпрос, Кътър.

— А… съжалявате ли за това, което направихте?

— Ти наистина си безстрашен, а? Съжаление? Да. Съжаленията са много, много. Един ден може би сам ще разбереш, че съжаленията сами по себе си не са нищо. Ценността им е в начина, по който им отвръщаш.

Кътър бавно се обърна и се загледа към тъмното море.

— Хвърлих монетата на Опонн в езерото.

— А съжаляваш ли за това?

— Не съм сигурен. Тяхното… внимание не ми харесваше.

— Не съм изненадан — промърмори Котильон.

— Имам още една молба — промълви Кътър и отново се обърна към бога. — Тази задача, която ще ми възложиш… Ако се окажа… затруднен в нея, мога ли да призова Блайнд?

— Хрътката? — Изненадата в гласа на Котильон бе неприкрита.

— Да — отвърна Кътър и очите му се спряха на огромния звяр. — Нейното внимание… ми вдъхва увереност.

— Това те прави още по-рядък, отколкото можеш да си представиш, смъртни. Добре. Ако се окаже неизбежно, повикай я и тя ще дойде.

Кътър кимна, после попита:

— Е, какво искаш да направя за теб?

Когато Апсалар се върна, слънцето вече беше високо. След няколко часа сън Кътър бе станал и бе погребал Релок над линията на прилива. Тъкмо оглеждаше корпуса на лодката, когато сянката й се появи до него.

— Имал си гости — каза тя.

Той я погледна примижал, взря се за миг в тъмните й, бездънни очи.

— Да.

— А имаш ли вече отговор на моя въпрос?

Кътър се намръщи, после въздъхна и кимна.

— Имам. Трябва да проучим един остров.

— Остров? Далече ли е?

— Средно. Но с всеки миг се отдалечава.

— Аха. Разбира се.

„Разбира се?“

Чайките огласяха утринния въздух с писъците си — поемаха към морето. Отвъд плитчините бели гребени гонеха вятъра.

Кътър опря рамо в носа и избута лодката във водата, после се качи. Апсалар го последва и отиде при кърмата.

Сега какво?

Един бог му беше отговорил.

Цели пет месеца нямаше залез в селението на Тайст Едур, наречено Новородения. Небето беше сиво, светлината — странно оцветена и размита. Имало беше потоп, сетне — дъждове, и беше унищожен цял свят.

Ала дори сред отломките съществуваше живот.

Множество морски вълци с широки крайници бяха изпълзели върху покритата с тиня стена — бяха дълги по два човешки боя от плоската глава до провисналата опашка. И бяха охранени — сребристобелите им кореми се издуваха над хълбоците. Кожата им беше изсъхнала и по тъмните им гърбове се виждаше тънка плетеница от цепнатини. Блясъкът на малките им черни очи бе замъглен.

И тези същества като че ли не забелязваха самотния Т’лан Имасс, застанал над тях.

Ехото на любопитството все още се беше вкопчило в опустошената душа на Онрак. Той приклекна до най-близкия морски вълк и ставите му изскърцаха под възлестите въжета на сухожилията. Не мислеше, че съществата са мъртви. Само допреди малко тези риби не притежаваха истински крайници. Подозираше, че е свидетел на метаморфоза.

Бавно се изправи. Магията, удържала стената срещу неизмеримата тежест на новото море, все още удържаше в този участък. По други места се беше огънала, оформяйки широки разломи и кипящи порои кална вода, нахлуваща от другата страна. По равната земя вече пълзеше плитко море и Онрак подозираше, че може да дойде време, когато останките от тази стена ще се превърнат в единствените острови на този свят.

Внезапно изригналото море ги беше заварило неподготвени, разпръснало ги беше сред тътнещия си ураган. Т’лан Имасс знаеше, че и други родственици са оцелели, че някои от тях са намерили убежище на същата тази стена или върху понесени от теченията наноси — достатъчно, за да възвърнат формата си, да се свържат отново помежду си, за да може ловът да продължи.

Ала Куралд Емурлан не бе податлив за Т’лан Имасс. Без Гадател на кости Онрак не можеше да разпростре телланската си мощ, не можеше да достигне до своите ближни, не можеше да ги извести, че е оцелял. За повечето от неговата раса само това бе достатъчно, за да… се предадат. Кипналите води, от които току-що бе изпълзял, предлагаха истинско забвение. Разпадът бе единственият възможен изход от този вечен ритуал, а дори сред Логрос — Пазителите на самия Първи трон — Онрак знаеше, че има негови събратя, избрали този път. Или по-лошо…

Размисълът на воина дали да не избере край на съществуванието си не продължи повече от миг. Всъщност безсмъртието го терзаеше много по-малко от повечето Т’лан Имасс.

В края на краищата все пак винаги имаше още какво да се види.

Той долови движение под кожата на най-близкото същество — лекото потръпване на възвръщаща се будност. Онрак изпъна напред тежкия си извит обсидианов меч. Обикновено се налагаше да убива повечето същества, излезли на пътя му. Понякога беше за самозащита, но обикновено се дължеше на мигновено и навярно взаимно отвращение и омраза. Отдавна беше престанал да се пита защо трябва да е така.

От широките му рамене висеше прогнилата кожа на енкар’ал, изсъхнала и безцветна. Сравнително отскорошна придобивка, на не повече от хиляда години. Още един пример за същество, намразило го от пръв поглед. Макар че навярно черният назъбен меч, замахнал към главата му, бе опетнил реакцията му.

Онрак прецени, че ще мине известно време, преди звярът да изпълзи от кожата си. Сниши оръжието си и го прекрачи. Сама по себе си необичайната, обхванала цял континент стена на Новородения бе повод за любопитство. След миг воинът реши да тръгне по нея. Поне докато поредният разлом не прегради пътя му.

Тръгна. Увитите му в кожи стъпала заскърцаха, щом ги повлече напред, острието на меча, увиснал в лявата му ръка, задраска безсмислена резка по изсъхналата глина. По опърпаната му кожена ризница бяха полепнали бучки кал. Лепкава, мътна вода се беше просмукала в многобройните разрези и дупки по тялото му и сега се отцеждаше на тънки струи с всяка негова тежка стъпка. Някога носеше шлем, впечатляващ трофей от младините му, ала беше разбит в последната битка срещу семейството Джагът в Джаг Одан. Един-единствен страничен удар беше отпрал една пета от черепа му, с темето и скулата от дясната страна. Женските на Джагът притежаваха коварна сила и възхитителна ярост, особено когато ги притиснеха.

Цветът на небето над главата му беше болезнен, но той вече бе свикнал. Тази част от отдавна разломения лабиринт на Тайст Едур беше най-голямата, на която изобщо се беше натъквал, по-голяма дори от онази, която обкръжаваше Треморлор, Оданския дом на Азати. И беше преживяла период на стабилност, достатъчна, за да възникнат в нея цивилизации, вещи в магията да започнат да разкриват силите на Куралд Емурлан, макар тези обитатели да не бяха Тайст Едур.

Съвсем вяло Онрак си помисли дали ренегатите Т’лан Имасс, които той самият и неговите събратя преследваха, по някакъв начин не са отворили раната, довела до наводняването на този свят. Изглеждаше правдоподобно, предвид явната ефикасност, с която потопът бе заличил следите им. Или това, или Тайст Едур се бяха върнали, за да си вземат онова, което някога бе тяхно.

И той наистина можеше да помирише сивокожите Едур — минали бяха оттук, и то наскоро, пристигнали от друг лабиринт. Думата „мирис“, разбира се, бе придобила нов смисъл за Т’лан Имасс по дирята на техния ритуал. Тленните им сетива в по-голямата си част бяха повехнали заедно с плътта. През засенчените кълба на очите им например светът изглеждаше като сложен колаж от приглушени цветове, зной и студ, и често се измерваше от безпогрешния усет за движение. Изречени слова се вихреха в плътните като живак облаци на дъха — стига изреклият ги да беше жив. Ако не, то самият им звук се долавяше, прокрадваше се с трепет във въздуха. Онрак усещаше звуците по-скоро като ги съзираше, отколкото със слуха си.

И точно така усети близостта на топлокръвното тяло, лежащо пред него. Тук стената бавно поддаваше. Водата бликаше на потоци през пукнатините между издадените камъни. Много скоро стената щеше да поддаде.

Тялото не помръдваше.

Още петдесет крачки и Онрак стигна до него.

Вонята на Куралд Емурлан беше смазваща, смътно видима като локва около падналата фигура, повърхността й се вълнуваше като под непрестанен ситен дъжд. Дълбока рана беше раздрала широкото чело под плешивото теме и от нея бликаше магия. Метален език беше държал прикован езика на мъжа, но се беше откъртил, откъснати бяха и връзките около главата му.

Две стоманеносиви очи, немигащи, се взряха в Т’лан Имасс.

Онрак изгледа още миг окования Тайст Едур, прекрачи го и продължи по пътя си.

Догони го сух хриплив глас:

— Почакай.

Немрящият воин спря и погледна през рамо.

— Виж… искам да се спазаря. За свободата ми.

— Не ме интересуват сделки — отвърна Онрак на речта на Едур.

— Нищо ли не искаш, воине?

— Нищо, което можеш да ми дадеш.

— Значи ме предизвикваш, така ли?

Онрак килна глава и жилите му изскърцаха.

— Тази част от стената скоро ще рухне. Не искам да съм тук, когато стане.

— Мислиш ли, че аз го искам?

— Да преценявам чувствата ти по този въпрос би било безсмислено от моя страна, Едур. Нямам интерес да си представям себе си на мястото ти. А и защо да го правя? Ти скоро ще се удавиш.

— Счупи веригите ми и можем да продължим този спор на по-безопасно място.

— Качеството на един такъв спор едва ли си заслужава усилието — отвърна Онрак.

— Бих могъл да го подобря. Стига да ми се даде време.

— Не ми се струва вероятно. — Онрак му обърна гръб.

— Почакай! Мога да ти кажа за враговете ти!

Много бавно Т’лан Имасс отново погледна назад през рамо.

— Моите врагове? Не помня да съм казвал, че имам врагове, Едур.

— О, имаш, и още как. Аз поне би трябвало да знам. Аз бях някога един от тях и всъщност точно затова ме намираш тук, защото не съм вече твой враг.

— Значи вече си предател на собствения си род — подхвърли Онрак. — Не вярвам на предатели.

— За моя род не съм предател, Т’лан Имасс. Този епитет е за онзи, който ме окова тук. Все едно, на въпроса за верността не може да се отговори с преговори.

— Точно ти ли трябваше да го признаеш, Едур?

Окованият отвърна с гримаса.

— Защо не? Не бих те измамил.

Това вече наистина събуди любопитството на Онрак.

— И защо не би ме измамил?

— По същата причина, поради която бях Остриган — отвърна Едур. — Винаги ме е измъчвала потребността да бъда искрен.

— Ужасно проклятие — каза Т’лан Имасс.

— Да.

Онрак вдигна меча си.

— Щом е така, признавам, че и аз имам своето проклятие. Любопитството.

— Плача за теб.

— Не виждам сълзи.

— В сърцето си, Т’лан Имасс.

Един-единствен удар и веригите се строшиха. Онрак стисна единия глезен на Едур и го повлече по стената.

— Щях да възроптая срещу това унижение — изпъшка Тайст Едур. — Ако имах сили за това.

Онрак не отговори. Теглеше го с едната си ръка, влачеше меча си с другата, напъваше напред и най-сетне излязоха извън участъка с поддалата стена.

— Можеш ли вече да ме пуснеш? — изохка Тайст Едур.

— Можеш ли да вървиш?

— Не, но…

— Тогава ще продължим така.

— Къде си тръгнал, че не можеш да си позволиш да ме изчакаш, докато си върна силите?

— По тази стена — отвърна Т’лан Имасс.

Възцари се тишина. Само костите на Онрак проскърцваха тихо, увитите му в кожа стъпала стържеха, зад гърба му по окаляните камъни думтеше тътрузещото се, тежко тяло на Тайст Едур. Вляво морето беше затлачено с плавеи докъдето стигаше поглед, вдясно се ширеше блатясала земя. Минаха покрай още десетина морски вълци, не толкова едри, но всички с напълно израснали крайници, като предишните. Стената се изпъваше права и непрекъсната чак до хоризонта.

Тайст Едур най-сетне проговори — с глас, изпълнен с болка:

— Още малко така… Т’лан Имасс… и ще влачиш труп.

Онрак премисли за миг, спря и пусна глезена му. Обърна се бавно.

Тайст Едур изпъшка и се извъртя на хълбок.

— Едва ли имаш храна. Или прясна вода.

Онрак вдигна очи към купищата влечуги, изпълзели по стената.

— Май мога да намеря. От първото де.

— Можеш ли да отвориш портал, Т’лан Имасс? Да ни измъкнеш от този свят?

— Не.

Тайст Едур отпусна глава върху глината и затвори очи.

— Тогава все едно съм си умрял. Все пак благодаря ти, че ми строши веригите. Няма смисъл да оставаш тука, макар че бих искал да знам името на воина, проявил милост към мен.

— Онрак. Без клан. От Логрос.

— Аз съм Трул Сенгар. Също без клан.

Онрак го изгледа мълчаливо. Сетне го прекрачи и пое обратно по дирите си. Спря между морските вълци. Посече веднъж и откъсна главата на най-близкия.

Убийството събуди яростта на другите. Запращя разцепена кожа, туловищата заизлизаха от гладки здрави тела, широки глави с остри като игли зъби се завъртяха към немрящия воин, с блеснали от гняв малки очи. Засъскаха от всички страни. Зверовете стъпваха на къси мускулести крака с трипръсти, ноктести стъпала. Опашките им бяха къси, с вертикални перки в края на гръбнаците.

Нападнаха го като глутница вълци.

Обсидиановият меч засвистя. Плиснаха струи кръв, разхвърчаха се глави и крайници.

Едно от съществата се хвърли във въздуха, огромната паст се стегна около черепа на Онрак. Щом тежестта на туловището го затисна, Т’лан Имасс усети как прешлените на врата му изпукаха. Падна на гръб и се остави звярът да го повлече.

И се разпадна на прах.

И се вдигна на няколко крачки встрани и продължи клането, като газеше между съскащите оцелели. След няколко мига всички бяха мъртви.

Онрак хвана един от труповете за задния крак и го повлече към Трул Сенгар.

Тайст Едур се беше подпрял на лакът, без да откъсва очи от Т’лан Имасс.

— За миг си помислих, че сънувам най-странния сън — рече той. — Видях те с огромна пърхаща шапка на главата. После те глътна целия.

Онрак издърпа трупа до Трул Сенгар.

— Не си сънувал. Ето. Яж.

— Не можем ли да го опечем?

Т’лан Имасс закрачи по стената, към ръба откъм морето. Сред наносите имаше останки от безброй дървета, от които стърчаха оголени клони. Смъкна се и стъпи на гъстата плетеница, усети как се разклати нестабилно под него. Само няколко мига му трябваха, за да откърши цял наръч сухи клони и да ги хвърли горе. После се изкатери обратно.

Усещаше очите на Тайст Едур, докато палеше огъня.

— Срещите ни с вашата раса — заговори след малко Трул — бяха редки и малобройни. И то едва след вашия… ритуал. Преди това народът ви е бягал от нас само като ни види. Освен ония, дето кръстосваха океаните с Теломен Тоблакай. Виж, те се биеха с нас. Векове наред, докато не ги прогонихме от моретата.

— В моя свят имаше Тайст Едур — рече Онрак и извади кремъка да избие искра. — Малко след идването на Тайст Андий. Многобройни бяха, оставяха дири в снега, по пясъците, в дълбокия лес.

— Вече сме много по-малко — въздъхна Трул Сенгар. — Дойдохме тук — на това място — от Майката Тъма, чиито деца ни прогониха. Не мислехме, че ще ни преследват, ала го сториха. И щом този лабиринт се разби, избягахме пак — в твоя свят, Онрак. Където избуяхме…

— Докато враговете не ви намериха отново.

— Да. Първите от тях бяха… фанатични в омразата си. Големи войни бяха… незасвидетелствани от никого, защото се водеха в мрака, по места, затулени в сянка. Накрая избихме до крак първите Андии, ала и ние бяхме сломени. Та затова се оттеглихме по далечни и самотни места, в твърдините си. После дойдоха още Андии, само че те вече не бяха толкова… заинтересовани. А ние пък се бяхме вглъбили в себе си, престанал бе да ни терзае гладът за експанзия…

— Ако го бяхте утолили този глад — заговори Онрак, щом първите струйки дим се вдигнаха от парчетата кора и клонки, — щяхме да видим във вас нова кауза, Едур.

Трул замълча, погледът му помръкна.

— Забравили го бяхме всичко това — отрони той най-сетне и отново отпусна глава върху глината. — Всичко, което ти разказах току-що. Доскоро моят народ — последният бастион на Тайст Едур, изглежда — не знаеше почти нищо за миналото си. За дългата ни и скръбна история. А това, което знаехме, всъщност се оказа лъжа. — И добави тихо: — Де да си бяхме останали невежи.

Онрак бавно се обърна и го изгледа.

— Народът ви май вече не е толкова вглъбен в себе си.

— Споменах, че съм готов да кажа за враговете ти, Т’лан Имасс.

— Вече го каза.

— Онрак, сред Тайст Едур има от твоята раса. В съюз с новата ни цел.

— И каква е тази цел, Трул Сенгар?

Мъжът извърна глава, притвори очи.

— Ужасна, Онрак. Ужасна цел.

Т’лан Имасс се обърна към мъртвото тяло на звяра, който беше убил, извади обсидианов нож и започна да реже месо.

— Сега ще ти разкажа историята си, както ти обещах. За да разбереш пред какво си изправен.

— Не, Трул Сенгар. Нищо повече не ми разказвай.

— Но защо?

„Защото истината ти ще ме обремени. Ще ме принуди отново да намеря ближните си. Истината отново ще ме окове към този свят — към моя свят. А не съм готов за това.“

— Уморих се от гласа ти, Едур — отвърна той.

Цвърчащата плът на звяра замириса, като месо от тюлен.

Малко след това, докато Трул Сенгар се хранеше, Онрак пристъпи до ръба на стената срещу блатата. Нахлулата вода беше намерила стари котловини в околността и сега от тях се надигаха газове и се стелеха на светли петна над гладката повърхност. Гъстата мъгла скриваше хоризонта, но на Т’лан Имасс му се стори, че сетивата му долавят някъде зад нея възвишения, верига ниски изгърбени хълмове.

— Изсветлява — проговори Трул Сенгар, излегнат до тлеещото огнище. — Небето взе да просветва. Тук… и там.

Онрак вдигна глава. Доскоро небето беше безкрайна оловна пелена, помръкваща от време на време, за да изсипе пороен дъжд, макар това да ставаше все по-рядко. Над целия хоризонт беше надвиснало издуто кълбо жълтеникава светлина и стената пред него сякаш се врязваше в самата му сърцевина. А точно над кълбото беше надвиснал по-малък кръг от мъглив пламък, обрамчен в синьо.

— Слънцата се връщат — промълви Тайст Едур. — Тук, в Новородения, старите близначни сърца на Куралд Емурлан още са живи. Нямаше как да го разберем, защото преоткрихме този лабиринт едва след пробива. Водите на потопа са предизвикали хаос в климата. И са унищожили съществувалата тук цивилизация.

Онрак го изгледа и попита:

— Тайст Едур ли са били?

Мъжът поклати глава.

— Не. По-скоро приличаха на ваши потомци, Онрак. Макар че труповете, които виждахме покрай стената, бяха изгнили. — Лицето на Трул се сгърчи. — Като скакалци са, тези ваши човеци.

— Не са мои — отвърна Онрак.

— Значи блудкавият им успех не те изпълва с гордост?

Т’лан Имасс килна глава.

— Склонни са да грешат, Трул Сенгар. Логрос сме ги избивали с хиляди, когато нуждата да се възстанови редът го е налагало. Те се унищожават взаимно с още по-голяма честота, защото успехът поражда презрение към същите качества, които са го донесли.

— Май много си разсъждавал над това.

Онрак сви рамене и костите му изтракаха.

— Яростта ми към човечеството може би е по-наточена от тази на събратята ми.

Тайст Едур се опитваше да се надигне, с бавни, предпазливи движения.

— Новородения трябваше да се… прочисти — промълви той с горчивина. — Или поне така се прецени.

— Методите ви са по-крайни от това, което биха избрали Логрос — рече Онрак.

Най-сетне Трул Сенгар се изправи и изгледа Т’лан Имасс с кисела усмивка.

— Понякога започнатото се оказва твърде силно, за да го удържиш, приятелю.

— В това е проклятието на успеха.

Трул сякаш трепна от думите му. Извърна очи.

— Трябва на всяка цена да намеря прясна, чиста вода.

— Колко дълго си лежал окован?

Мъжът сви рамене.

— Дълго, предполагам. Магията, вложена в Стригането, трябваше да удължи страданието. Мечът ти прекъсна силата й и вече се връщат нуждите на плътта.

Слънцата грееха през облаците, съчетаната им топлина изпълваше въздуха с влага. Сивата пелена се разкъсваше, чезнеше пред очите им. Онрак отново погледна огнените кълба.

— Не е имало нощ тук.

— Не и лете, не. Зиме, разправят, било друго. Но при този потоп подозирам, че е безполезно да се предсказва какво предстои. Лично аз не изпитвам желание да го разбера.

— Трябва да се махнем от тази стена — каза след пауза Т’лан Имасс.

— Мда. Преди да е рухнала напълно. Мисля, че виждам хълмове в далечината.

— Ако имаш сила, хвани се с ръце около мен и ще те смъкна — рече Онрак. — Можем да прегазим котловините. Ако са оцелели местни животни, ще са по-нависоко. Искаш ли да вземем и да опечем още от този звяр?

— Не. Не бих казал, че беше много вкусно.

— Не ме изненадва, Трул Сенгар. Месояден е и дълго се е хранил с леш.

Смъкнаха се от стената. Почвата беше подгизнала. Около тях се надигнаха рояци насекоми и се нахвърлиха с яростен глад върху Тайст Едур. Онрак остави спътника си да наложи скоростта, докато вървяха между изпълнените с вода падини. Въздухът бе толкова влажен, че се просмукваше през дрехите им и стегна телата им като в ножници. Макар долу на равното да нямаше вятър, облаците отгоре плющяха като знамена, тичаха да ги изпреварят и се трупаха нагъсто срещу хълмистата верига, където небето потъмняваше.

— Тръгнали сме точно срещу бурята — измърмори Трул, без да спира да маха с ръце, за да разпъди мухите и комарите.

— Щом се разрази, тази земя ще се наводни — отбеляза Онрак. — Можеш ли да вървиш по-бързо?

— Не.

— Значи ще трябва да те нося.

— Да ме носиш или да ме влачиш?

— Кое предпочиташ?

— Носенето май изглежда по-малко унизително.

Онрак прибра меча си в клупа на кожения ремък на рамото си. Макар да се смяташе за висок за своя вид, Тайст Едур беше по-висок, почти с цял лакът. Т’лан Имасс го накара да седне, със свити колене, после клекна и пъхна едната си ръка под коленете му, другата под мишниците. Изскърцаха сужожилия и воинът се изправи.

— Имаш дупки по целия череп. Или поне по това, което е останало от него — отбеляза Тайст Едур.

Без да отвърне, Онрак затича напред.

Вятърът повя от хълмовете и скоро набра толкова сила, че Т’лан Имасс трябваше да се наведе напред; стъпалата му тупаха по чакълестите ивици между локвите.

Рояците комари се разпръснаха.

В хълмовете отпред се долавяше някаква странна еднаквост. Бяха седем, подредени като че ли в права линия с еднаква височина, макар и всеки посвоему безформен. Буреносните облаци се трупаха далече зад тях, засмукваха гневни вихрушки към небето, над огромния планински хребет.

Вятърът виеше в съсухреното лице на Онрак, дърпаше златистите му кичури, пищеше монотонно през каишките на сбруята. Трул Сенгар се беше присвил, снишил глава, за да я заслони от поривите му.

Засвяткаха мълнии, гърмът стигаше до ушите им дълго след това.

Хълмовете изобщо не бяха хълмове. Бяха изкуствени, огромни и тромави, от гладък черен камък. Високи над двайсет човешки боя. Зверове, подобни на кучета, с масивни черепи и малки уши, с напрегнати глави, обърнати към двамата пътници и далечната стена зад тях; огромните ями на очите им смътно блестяха с цвета на тъмна жарава.

Онрак забави крачка.

Ала не спря.

Падините бяха останали назад, земята бе хлъзгава от навяния от вятъра дъжд, но инак твърда. Т’лан Имасс свърна към най-близкия монумент. Приближиха и спряха под завета на огромната статуя.

Внезапното затишие бе последвано от тишина като в недрата на пещера: вятърът бе странно приглушен и далечен. Онрак смъкна Трул Сенгар на земята.

Удивеният поглед на Тайст Едур се прикова в извисилия се над тях монумент.

— По-натам трябва да има порта — тихо каза Трул.

Онрак спря, бавно се обърна и изгледа спътника си.

— Този лабиринт е твой. Какво долавят сетивата ти от тези… паметници?

— Нищо. Но знам какво трябва да изобразяват… както и ти. Изглежда, обитателите на този свят са ги превърнали в свои богове.

Онрак не отвърна нищо. Отново се обърна към огромната статуя и погледът му се плъзна, нагоре и все по-нагоре. Към блесналите като жарава очи.

— Порта ще има — настоя Трул Сенгар. — Средство да напуснем този свят. Защо се колебаеш, Т’лан Имасс?

— Колебая се пред лицето на нещо, което ти не можеш да съзреш — отвърна Онрак. — Да, седем са. Но две от тях са… живи. — Поколеба се и добави: — И тази е едната.

7.

Армия, която изчаква, е армия, която воюва сама със себе си.

Келанвед

Светът беше обрамчен в червено. Цветът на стара кръв, на желязо, ръждясващо на бойно поле. Издигаше се като обърната странично река, блъскаща се объркана и колеблива в суровите скали, извисили се назъбени по краищата на Рараку. Най-древните стражи на Свещената пустиня бяха тези избелели варовикови зъбери, ронещи се вече под несекващия напор на Вихъра — разгневената богиня, не понасяща съперници на своята власт. Щеше да погълне в своята ярост и самите скали.

Докато в лоното й се таеше илюзия за спокойствие.

Старецът, когото всички знаеха с името Призрачните ръце, се тътреше бавно нагоре по склона. Кожата му бе добила цвета на тъмен бронз, татуираното му плоско лице беше набръчкано като издрана от вятъра канара. Билото над него беше загърнато с килим жълти цветчета — редкия цъфтеж на нискорастящото пустинно растение, което местните племена наричаха хен’бара. Щом се изсушаха, от цветовете ставаше омайващ главата чай, цяр за скръбта, балсам за болката на смъртната душа. Старецът драпаше почти отчаяно нагоре по склона.

Никой жизнен път не е безкръвен. Лееш кръвта на онези, които преграждат пътя ти. Лееш своята. Крачиш напред, газиш през този набъбващ порой с цялата ярост на жестоката, безмилостна самоизява. Няма изящество в ужасния танц на влачещите течения на този поток и да се преструваш, че не е така, означава да потънеш в заблуда.

Заблуди. Хеборик Леката ръка, някогашният жрец на Финир, се бе отърсил от всички заблуди. Отдавна ги беше удавил една по една със собствените си ръце. Ръцете му — призрачните му ръце — се бяха оказали особено годни за тази задача. Шепнещи за незрими сили, насочвани от загадъчна, неумолима воля. Знаеше, че няма власт над тях, и затова не таеше в себе си заблуди. А и как можеше?

Зад него, в просторната низина, се редяха десетки хиляди шатри на воини, които нямаха този ясен поглед. Армията беше силните ръце, отпуснати сега за отдих, ала скоро тези ръце щяха да вдигнат оръжия, поведени от воля, която бе всичко друго, но не и неумолима, воля, която се давеше в заблуди. Хеборик беше не само различен от всички онези долу — той беше самата им противоположност, уродливо отражение в изкривено огледало.

Хен’бара носеше дара на нощния сън без терзаещи сънища. Утехата на забвението.

Най-сетне Хеборик се добра до билото, задъхан от умора, и се отпусна сред цветята да отдъхне за миг. Призрачните ръце бяха също толкова ловки, колкото ако бяха истински, макар да не можеше да ги вижда — дори като смътното синкаво сияние, което виждаха другите. Всъщност взорът му не достигаше и до много други неща. Вярваше, че е старческо проклятие това — да виждаш как хоризонтът от всички страни все повече се скъсява. И все пак, макар обкръжаващият го цветен килим да не беше нещо повече от мъгла за очите му, силният им аромат изпълваше ноздрите му и оставяше осезаем вкус на езика му.

Жарът на пустинното слънце беше безмилостен. Притежаваше своя власт, превръщаше Свещената пустиня в затвор, строг и несъкрушим. Хеборик беше започнал да презира този зной, започнал беше да кълне земята на Седемте града, да трупа търпелива омраза към нейния народ. А ето, че беше заклещен сред тях. Бариерата на Вихъра беше здрава и непреодолима както за външните, така и за тези, които бяха вътре — по усмотрение на Избраната.

Долови движение — слабичка чернокоса мъглява фигурка. Тя приседна до него и Хеборик се усмихна.

— Мислех, че съм сам.

— И двамата сме сами, Призрачни ръце.

— Никой от двама ни не се нуждае да му напомнят това, Фелисин. — „Фелисин Младата, но това име не мога да изрека на глас. Майката, която те осинови, момиче, си има своите тайни.“ — Какво държиш.

— Ръкописи — отвърна момичето. — От мама. Тя, изглежда, е преоткрила своя глад да пише поезия.

Татуираният бивш жрец изсумтя:

— Мислех, че е любов, а не глад.

— Ти не си поет — отвърна му тя. — Все едно, истинският талант е в това да се пише простичко. Днешните поети се изкушават да се крият зад мътните фрази.

— Жесток критик си, момиче.

— „Зов на Сянката“, така го е нарекла. Или по-точно, продължава една поема, започната от майка й.

— Е, Сянката е мрачно селение. Явно е избрала стил, подхождащ на темата. Навярно подхожда на този на майка й.

— Прекалено удобно, Призрачни ръце. А виж само името, с което се нарича сега армията на Корболо Дом. Догслейърс[7]. Това е поетично, старче. Име, изпълнено с колебливост зад горделивия си размах. Име, подходящо за самия Корболо Дом, който е непоклатим в своя страх.

Хеборик се пресегна и откъсна едно цветче. За миг го задържа под носа си, после го пусна в кожената торбичка на колана си.

— „Непоклатим в своя страх.“ Поразителен израз, момичето ми. Но не забелязвам никакъв страх у напанеца. Малазанската армия, трупаща се в Ейрън, не е нищо повече от три жалки легиона новобранци. Командвана от жена, лишена от какъвто и да било подходящ опит. Корболо Дом няма причини да се страхува.

Звънливият смях на момичето сякаш проряза ледена пътека във въздуха.

— Няма причини ли, Призрачни ръце? Много причини има всъщност. Да ти ги изброя ли? Леоман. Тоблакай. Бидитал. Л’орик. Маток. И тази, която за него е най-страшна от всички: Ша’ик. Майка ми. Станът е като змийско гнездо, ври от разногласия. Изтървал си последната яростна крамола. Майка ми изгони Малик Рел и Пулик Алардис. Отлъчи ги. Корболо Дом губи още двама съюзници в борбата за власт…

— Никаква борба за власт няма — изръмжа Хеборик, докато пълнеше шепата си с цветчета. — Глупци са тези, които вярват, че е възможна борба за власт. Ша’ик отлъчи онези двамата, защото в жилите им тече измяна. И не я интересува какво мисли Корболо Дом за това.

— Той е убеден в противното, а тази убеденост е по-важна от това кое може да е вярно и кое — не. И как реагира майка ми на последствията от своите присъди? — Фелисин помете със свитъците стръкчетата пред себе си. — С поезия.

— Дарът на знанието — промърмори Хеборик. — Богинята на Вихъра шепне в ухото на Избраната. Тайни се крият в Лабиринта на Сянка, тайни, съдържащи истини, важни за самия Вихър.

— Какво имаш предвид?

Хеборик сви рамене. Торбичката му беше почти пълна.

— Уви, аз също имам своето пророческо знание. — „И каква полза ми носи?“ — Древен лабиринт се е разкъсал и късовете са се пръснали през селенията. Богинята на Вихъра притежава мощ, ала тя не е била нейна, поне в началото. Само поредният къс, зареял се изгубен и страдащ. Чудя се какво ли е била богинята, когато за първи път се е натъкнала на Вихъра? Някое дребно божество на пустинно племе, подозирам. Дух на летния вятър, закрилник на някой извор вероятно. Една от многото, несъмнено. Разбира се, след като късът е станал нейно притежание, е могла бързо да унищожи старите си съперници, да наложи своята пълна и безскрупулна власт над Свещената пустиня.

— Странна теория, Призрачни ръце — провлече Фелисин. — Но тя нищо не казва за Седемте свещени града, за Седемте свещени книги, за пророчеството за Апокалипсиса Дрижна.

— Култовете се подхранват един от друг, момичето ми — изсумтя Хеборик. — Цели митове се съгласуват помежду си, за да подхранват вярата. Седемте града са се породили от номадски племена, ала предхождащото ги наследство е от древна цивилизация, която на свой ред се е облегнала непохватно на основите на още по-стара империя — Първата империя на Т’лан Имасс. Това, което оцелява в паметта или заглъхва и чезне, е само въпрос на случайности и обстоятелства.

— Поетите може и да познават глада — сухо отбеляза тя, — но историците поглъщат. А поглъщането убива езика, превръща го в нещо мъртво.

— Не е престъпление на историците, а на критиците, момиче.

— Защо е това шикалкавене? Скудоумци.

— Нима се оплакваш, че обяснението ми разваля загадките на пантеона? Фелисин, в този свят съществуват неща, много повече достойни за удивление. Остави ги боговете и богините на техните болезнени мании.

Смехът й го порази отново.

— О, колко забавна компания си, старче! Жрец, низвергнат от своя бог. Историк, пращан на каторга заради теориите му. Крадец, комуто не е останало нищо ценно за крадене. Поводи за удивление не ми липсват.

Чу я как се изправи.

— Все едно — продължи тя. — Пратиха ме да те намеря.

— О? Ша’ик търси отново съвет, който несъмнено ще пренебрегне?

— Този път не тя. Леоман.

Хеборик се намръщи. „А където е Леоман, там ще е и Тоблакай. Убиецът, чието единствено качество е да бъде верен на клетвата си никога да не заговаря с мен. Все пак ще усещам погледа му. Очите му на убиец. Ако изобщо в този стан има някой, който трябва да бъде изгонен…“ Бавно се надигна.

— Къде ще го намеря?

— В ямата-храм.

„Разбира се. А ти какво си търсила в компанията на Леоман, момиче?“

— Бих те хванала за ръката — добави Фелисин. — Но намирам допира до ръцете ти за твърде поетичен.

Закрачи до него по нанадолнището, между двете огромни кошари, празни в момента — козите и овцете бяха изкарани на паша, на изток от руините. Минаха през широк пролом в стената на мъртвия град и пресякоха една от главните улици, водеща към гъсто струпани, тромави масивни сгради, от които бяха останали само основите и тук-там по някоя полусрутена стена. Наричаха ги Храмовия кръг.

Паянтови колиби, юрти и кожени шатри оформяха нов град върху руините. Махленските пазарища гъмжаха под широките, изпънати по дължината на улицата чергила и изпълваха горещия въздух с безброй човешки гласове и с ароматните миризми на гозби. Местни племена, следващи своя боен главатар Маток — получил пост, сравним с генерал под командата на Ша’ик — смесени с воините на Убийците на кучета, с пъстри банди от ренегати от градовете, улични главорези и освободени престъпници от многобройните гарнизонни затвори на Малазан. Хората, съпътстващи войниците, бяха също толкова пъстри, чудато, отделено от останалото множество племе, живеещо своя номадски живот сред този импровизиран град, тласкано към движение по повелята на скрити приумици, с несъмнено политическо потекло. В момента някакво скрито пораженчество ги правеше по-отчуждени от обикновено — стари курви, повели със себе си тълпи мършави полуголи деца, ковачи на оръжия и сарачи, копачи на нужници, вдовици и жени, и няколко съпрузи, още по-малко бащи и майки… все нишки, свързващи повечето от тях с воините в армията на Ша’ик, но в най-добрия случай тези нишки бяха изтънели, лесно се късаха и често се заплитаха в мрежа от изневери и прелюбодеяния.

Според Хеборик градът представляваше един микрокосмос на Седемте града. Доказателство за злините, които малазанците се бяха захванали да изцерят като завоеватели, а сетне — и като окупатори. На това място ползите от свободите, които беше видял някога бившият жрец, като че ли бяха още по-малко. „Империята ме осъди като престъпник, но все пак си оставам малазанец. Дете на империята, пробудил се наново следовник на «мира под меча» на стария император. Тъй че, скъпа Тавори, доведи армията до това сърце на бунта и го пронижи до смърт. Няма да плача за загубата.“

Храмовият кръг изглеждаше буквално запустял в сравнение с гъмжащите улици, по които бяха минали току-що. Дом на стари богове, на забравени божества, някога почитани от някой забравен народ, оставил след себе си само руини. Но нещо от древната святост, изглежда, все още се беше съхранило за някои, защото тъкмо тук бяха намерили убежище най-нещастните и самотните.

Неколцина знахари се движеха сред тези изоставени окаяници — стари вдовици, не успели да намерят приют като трета или даже четвърта жена на воин или търговец, бойци, изгубили крайници, прокажени и жертви на други болести, които не можеха да си позволят целебните сили на Висшия Денъл. Преди време сред тези хора имаше и много изоставени деца, но Ша’ик се бе постарала да сложи край на това. Започна с Фелисин и ги осинови всичките — личната й свита, послушниците на култа на Вихъра. По последната груба сметка на Хеборик отпреди седмица наброяваха над три хиляди, на възраст от едва проходили до годините на Фелисин — почти колкото истинската възраст на самата Ша’ик. За всички тях тя беше Майката.

Жестът не беше особено популярен. Сводниците бяха лишени от „агънцата“ си.

В центъра на Храмовия кръг имаше широка осмоъгълна яма, изровена дълбоко в пластовете варовик. Подът й, нивга не докосван от слънцето, беше разчистен от предишните му обитатели — змии, скорпиони и паяци — и сега се обитаваше от Леоман от Флейлс — Вършачите. Леоман, някогашният най-доверен охранител на старата Ша’ик. Но преродената Ша’ик бе поровила дълбоко в душата му и беше разбрала, че е празна, лишена от вяра поради някаква негова вродена слабост да отхвърля всякакви форми на убеденост. Новата Избраница бе решила, че не може да му вярва — не и ако е до нея поне. Беше станал подчинен на Маток, макар че този пост като че ли не предполагаше много задължения. Макар да остана личен охранител на Ша’ик, Тоблакай, великанът с разкъсаната татуировка на лицето, не беше прекратил приятелството си с Леоман и често се задържаше в киселата му компания.

Между двамата воини имаше дълга история и Хеборик беше убеден, че долавя само малка част от нея. Мълвеше се, че някога били оковани в една верига като пленници на малазанците. Хеборик изпитваше съжаление, че малазанците са проявили толкова милост в случая с Тоблакай.

— Сега ще те оставя — каза Фелисин при тухления парапет около ръба на ямата. — Когато пожелая отново да сблъскам мненията си с теб, ще те потърся.

Хеборик кимна и започна да се спуска по стълбата. Въздухът около него ставаше все по-хладен, на пластове, докато потъваше в сумрака. Миризмата на дъранг беше сладникава и тежка — една от наклонностите на Леоман, която накара бившия жрец да се зачуди дали младата Фелисин не следва майчиния си път по-отблизо, отколкото бе подозирал.

Варовиковият под беше застлан с черги. Просторната иначе зала изглеждаше претрупана от изящно резбованите мебели — преносими, каквито използваха заможните търговци. Тук-там покрай стените стояха паравани в дървени рамки, изпънатото платно бе изрисувано със сцени от племенните митологии. Там, където стените бяха голи, рисунки на древни живописци преобразяваха гладкия камък в многопластови гледки — савани, из които скитаха прозрачни зверове. По някаква странна причина тези образи оставаха ясни и резки за очите на Хеборик, нашепваха спомени за движение дори в ръба на полезрението му.

Древни духове блуждаеха в тази яма, затворени за цяла вечност от високите й стръмни стени. Хеборик мразеше това място с всичките му призрачни напластявания на провал, на отдавна изчезнали светове.

Тоблакай седеше на една пейка, втриваше масло в дървения си меч и не си направи труда да погледне, когато Хеборик слезе от стълбата. Леоман лежеше на възглавници до отсрещната стена.

— Призрачни ръце — подвикна за поздрав пустинният воин. — Набрал си хен’бара? Ела насам, тук има мангал и вода…

— Този чай го пазя за преди лягане — отвърна Хеборик и се приближи. — Искал си да говориш с мен, Леоман?

— Винаги, приятелю. Не ни ли нарече Избраната своя свещен триъгълник? Ние тримата, тук, в тази забравена яма? Или навярно съм разместил думите и трябва да разменим местата на „свещен“ и „забравен“? Хайде, седни. Имам билков чай, от онзи, дето те кара да стоиш буден.

Хеборик седна на една възглавница.

— И защо ни е да стоим будни?

Широката усмивка на Леоман му подсказа, че дърангът вече е отмел обичайната му сдържаност.

— Нужно е за този, когото ловят, скъпи ми Призрачни ръце — измърмори воинът. — В края на краищата лъвът вечеря с газелата, увесила муцуната си доземи.

Бившият жрец вдигна вежда.

— И кой е тръгнал след нас, Леоман?

— Ами малазанците, разбира се. Кой друг?

— Виж, щом е така, определено трябва да поговорим — отвърна насмешливо Хеборик. — Колко интересно. Представа си нямах, че малазанците се канят да ни навредят. Сигурна ли ти е информацията?

— Казвах ти аз, тоя старец трябва да бъде убит — изръмжа Тоблакай.

Леоман се изсмя.

— Ех, приятелю, след като вече си единственият от трима ни, когото Избраницата все още слуша… Бих те посъветвал да зарежеш тази тема. Тя го забрани, и толкова. Не че съм склонен да се съглася с теб. Този стар рефрен го забрави.

— Тоблакай ме мрази, защото виждам твърде ясно какво терзае душата му — каза Хеборик. — А предвид клетвата му да не говори с мен, възможностите му за диалог са крайно ограничени.

— Аплодирам съпричастието ти, Призрачни ръце.

— Леоман, ако наистина имаме тема за разговор, дай да я чуя — изсумтя Хеборик. — Иначе ще се върна на светлото.

— Дълго ще е това пътуване — изкиска се воинът. — Е, добре. Бидитал се е върнал към старите си нрави.

— Бидитал, Върховният маг? Какви „стари нрави“?

— Онова, дето правеше с дечица, Хеборик. С момиченца. Неприятните му… страсти. Ша’ик не е всезнаеща, уви. О, знае за старите му наклонности — самата тя ги изпита от първа ръка, в края на краищата, когато беше Старата Ша’ик. Но в този град вече има близо сто хиляди души. По няколко деца изчезват всяка седмица… минава между другото, почти незабелязано. Хората на Маток обаче по природа са бдителни.

Хеборик се намръщи.

— И какво би искал да направя аз по въпроса?

— Не те ли интересува?

— Разбира се, че ме интересува. Но съм без глас, както казваш. Докато Бидитал е един от тримата, врекли се на Ша’ик, един от най-могъщите й Върховни магове.

Леоман се залови с приготвянето на чая.

— Имаме общ дълг за вярност, приятелю. Ние тримата. — Постави котлето с водата върху решетката на мангала, после вдигна глава и очите му се приковаха в Хеборик. — Дете, привлякло окото на Бидитал. Но това внимание е повече от сексуално. Фелисин е избраната наследничка на Ша’ик — всички можем да го разберем това, нали? Бидитал вярва, че тя трябва да бъде изваяна по същия начин като майка й — когато майка й беше Ша’ик Старата. Детето трябва да последва пътя на майка си, в това вярва Бидитал. Както майката беше прекършена отвътре, така и детето трябва да се прекърши отвътре.

Хладен ужас изпълни Хеборик и той погледна навъсено към Тоблакай.

— Трябва да се каже на Ша’ик за това!

— Каза й се — отвърна Леоман. — Но тя се нуждае от Бидитал, ако не за друго, то поне за баланс срещу интригите на Фебрил и Л’орик. Тримата взаимно се мразят и презират естествено. Каза й се, Призрачни ръце, а тя на свой ред възлага на нас тримата да бъдем… бдителни.

— Как в името на Гуглата се очаква от мен да съм бдителен? — сопна се Хеборик. — Проклятие, та аз съм почти сляп! Тоблакай! Кажи на Ша’ик да го хване онзи сбръчкан кучи син и жив да го одере, и да не мисли за Фебрил и Л’орик!

Огромният дивак се озъби към Леоман.

— Чувам съскане на гущер изпод камък, Леоман от Вършачите. Такава дързост свършва бързо под петата на ботуша.

— Ехх — въздъхна Леоман и се обърна към Хеборик. — Уви, не Бидитал е проблемът. Всъщност той може да се окаже спасителят на Ша’ик. Фебрил подготвя измяна, приятелю. Кои са съзаклятниците му? Неизвестно. Не и Л’орик, това е сигурно — Л’орик е много хитър. Но Фебрил се нуждае от съюзници между силните. Дали Корболо Дом е в съюз с тоя кучи син ли? Не знам. Камъст Релой? Неговите двама помощник-магове Хенарас и Файил? Дори да бяха всички, на Фебрил все пак щеше да му е нужен и Бидитал — или за да стои настрана и да не предприема нищо, или да се присъедини.

— Да. Бидитал е верен — изръмжа Тоблакай.

— По свой начин — съгласи се Леоман. — И знае, че Фебрил подготвя измяна, само чака поканата. След което ще каже на Ша’ик.

— И тогава всички заговорници ще умрат — каза Тоблакай.

Хеборик поклати глава.

— А ако тези конспиратори включват цялото командване?

Леоман сви рамене и започна да налива чая.

— Ша’ик си има Вихъра, приятелю. Да предвожда армиите? Има си Маток. И мен. А и Л’орик ще остане, това е сигурно. Седемте да ни вземат дано, и Корболо Дом е възможност.

Хеборик дълго мълча. Не помръдна, когато Леоман го прикани с жест да си вземе чашата. Най-сетне отрони:

— И ето, че лъжата се разкри. Тоблакай нищо не е казвал на Ша’ик. Нито той, нито Маток, нито ти, Леоман. Това е начинът ти да се върнеш във властта. Съкрушаваш „заговор“ и с това премахваш всичките си съперници. А сега ме каниш да съучастнича в лъжата.

— Не всичко е лъжа — отвърна Леоман. — Ша’ик е уведомена, че Бидитал отново е почнал да се гаври с деца…

— Но не и с Фелисин.

— Избраната не трябва да позволи личните й отношения да изложат на риск цялото въстание. Трябва да действа бързо…

— И смяташ, че ме е грижа за това въстание ли, Леоман?

Воинът се усмихна и отново се отпусна на възглавниците.

— Теб за нищо не те е грижа, Хеборик. Дори за себе си. Но не, това не е вярно, нали? Имаме все пак Фелисин. Имаме детето.

Хеборик с мъка се надигна.

— Нямам повече работа тук.

— Върви си по живо, по здраво, приятелю. Знай, че компанията ти винаги е добре дошла тук.

Бившият жрец закрета бавно към стълбата, но щом стигна до нея, спря.

— А се бях оставил да ме подведат, че змиите тук вече са се махнали.

Леоман се изсмя зад гърба му.

— Хладният въздух само ги прави… сънливи. Внимавай по стълбата, Призрачни ръце.

След като старецът си отиде, Тоблакай прибра меча в ножницата и стана.

— Ще отиде право при Ша’ик.

— Нима? — отвърна Леоман и сви рамене. — Не, не мисля. Не при Ша’ик…

От всички храмове на местните култове в Седемте града само посветените на един определен бог имаха архитектурен стил, в който можеше да се долови ехото на древните руини в Храмовия кръг. Прочие, според Хеборик в избора на обиталище от страна на Бидитал нямаше нищо случайно. Ако основите на храма, който Върховният маг обитаваше сега, бяха задържали стените и тавана, сградата щеше да прилича на нисък, странно издължен купол, укрепен с арки, подобни на ребрата на някое огромно морско чудовище или на скелет на дълъг боен кораб. Зеблото, покриващо порутените останки, беше затегнато за малкото оцелели прави крила. Тези крила, както и планът на пода, предлагаха достатъчно доказателство за това как е изглеждал храмът първоначално. А в седемте Свещени града, както и сред по-гъсто населените по-примитивни селища, можеше да се срещне точно определен, все още съществуващ храм, който много наподобяваше по стил тази развалина.

И Хеборик подозираше, че в тези истини се крие загадка. Бидитал не винаги бе имал титлата Върховен маг. На добрийски език той беше известен като Рашан’аис. Архижрецът на култа към Рашан, съществувал в Седемте града много преди Тронът на Сянката да бъде зает отново. В изкривените човешки умове като че ли нямаше нищо нередно в това да се почита празен трон. „Не по-странно, отколкото да коленичиш пред Глигана на лятото, пред бог на войната.“

Култът на Рашан не беше приел добре възнесението на Амманас — Сенкотрон — и на Въжето до върховната власт в Лабиринта на Сянка. Макар знанията на Хеборик по този въпрос да бяха, меко казано, оскъдни, като че ли самият култ се беше разкъсал. Кръв се беше проляла между стените на храма и след безчестното убийство само тези, които бяха признали господството на новите богове, оставаха между посветените. Низвергнатите се бяха разбягали, за да ближат горчивите рани.

Хора като Бидитал.

Съкрушени, но все още недовършени, подозираше Хеборик. „Защото тъкмо храмовете на Мийнас в Седемте града най-много подражават на архитектурния стил на тази руина… като пряк наследник на най-ранните култове на тази земя…“

Низвергнатият Рашан’аис беше намерил убежище във Вихъра. Поредно доказателство за убеждението на Хеборик, че Вихърът е само къс от раздран лабиринт и този раздран лабиринт е Сянка. „А ако наистина е така, то що за тайна цел придържа Бидитал към Ша’ик? Дали той наистина е верен на Дрижна, на този свещен пожар в името на свободата?“ Отговорите на тези въпроси тепърва щяха да дойдат, стига изобщо да дойдеха. Неизвестният играч, невидимото течение под този бунт — всъщност под самата Малазанска империя — бе новият владетел на Сянка и неговият гибелен спътник. „Амманас Сенкотрон, някогашният Келанвед — император на Малаз и завоевател на Седемте града. Котильон, някогашният Танцьор — властник на Ястребовия нокът и най-опасният убиец в империята, по-опасен дори от Въслата. Богове на бездната, долавям нечие дихание тук… и вече се чудя чия е тази война?“

Разсеян от тези тревожни мисли, Хеборик не чу, че някой го вика, и се сепна от нечия ръка, отпуснала се на рамото му.

— Моите извинения, ако те уплаших, Призрачни ръце.

— А, Л’орик — каза Хеборик познал застаналата до него висока, загърната в бял халат фигура. — Тези витаения не са обичайни, нали?

Малко крива усмивка.

— Съжалявам, че на присъствието ми се гледа като на витаене… освен ако не употреби тази дума неволно, разбира се.

— Невнимателно, искаш да кажеш. Бях в компанията на Леоман и неволно вдишах от пушеците на дъранг. Исках само да кажа, че рядко те виждам насам.

— Което обяснява обърканото ти изражение.

„От това че се срещам с теб, от дъранга, или от Леоман?“ Високият маг — един от тримата на Ша’ик — бе строг и мълчалив човек. Хеборик нямаше представа кой лабиринт прилага в магиите си. Навярно го знаеше само Ша’ик.

Върховният маг продължи:

— Посоката, която си избрал, намеква за посещение на определен обитател тук в Кръга. Освен това долавям буря от чувства около теб, което би могло да доведе човек до предположението, че предстоящата среща ще се окаже вълнуваща.

— Искаш да кажеш, че двамата с Бидитал може да поспорим — изръмжа Хеборик. — Е, да, адски възможно е.

— Самият аз току-що напуснах компанията му — каза Л’орик. — Твърде развълнуван е от нещо и доста изнервен.

— Може би заради нещо, което ти си му казал — опита Хеборик.

— Напълно възможно — съгласи се магът. — И ако е така, моите извинения.

— В името на бивните на Финир, Л’орик, какво търсиш ти тук, в тази армия на усойници?

Отново болезнената усмивка и свиване на рамене.

— Сред племената на Маток има жени и мъже, които танцуват с усойници с издути шии — намират се понякога по земята, когато тревата е израсла високо. Танцът е сложен и явно опасен, но има определен чар. В подобни занимания има нещо привлекателно.

— Приятно ти е да поемаш риск дори с цената на живота си значи.

— Може ли и аз на свой ред да те запитам какво търсиш тук, Хеборик? Да не би да се стремиш да се върнеш към професията си на историк, за да разкажеш историята за Ша’ик и Вихъра? Или наистина не можеш да изневериш на верността си към каузата на свободата? Със сигурност не би могъл да твърдиш, че си и едното, и другото, нали?

— В най-добрия случай бях посредствен историк, Л’орик — измърмори Хеборик. Не му се искаше да обяснява причините за оставането си тук, пък и те едва ли бяха от значение — Ша’ик бездруго едва ли щеше да му позволи да си замине.

— Губиш търпение. Добре, ще те оставя да си вършиш работата. — Л’орик леко се поклони и отстъпи.

Хеборик постоя още малко замислен, преди да продължи по пътя си. Бидитал бил развълнуван, виж ти. Заради спор с Л’орик или заради нещо забулено? Обиталището на Върховния маг вече беше пред него, с платнените стени и издигнатия косо покрив, прашно ръждивочервено петно, клекнало върху дебелите каменни темели. Пред входа се беше свил почернял от слънцето мръсен мъж и ломотеше нещо. Лицето му беше скрито под дългите мръсни сплъстени кичури коса. Нямаше длани и стъпала, кожата по чуканите отдавна беше зараснала, но въпреки това от белезите извираше мръсножълта гной. Мъжът чертаеше кръгове в пръстта с чуканчетата на китките си, обграждаше се със свързани брънки на верига, въртеше се и дращеше пръстта — всеки кръг заличаваше начертаното отпреди.

„Този е на Тоблакай. Майсторската му творба — Сулгар? Силгар.“ Натиецът беше един от многото сакати и поразени от болести обитатели на Храмовия кръг. Хеборик се зачуди какво ли го е привлякло до шатрата на Бидитал.

Стигна до входа. Според племенния обичай платнището беше завързано навътре — обичайният жест за покана да влезеш, находчиво и остроумно послание. Щом Хеборик наведе глава, за да мине през прага, Силгар се размърда и вдигна очи.

— Мой брат! Виждал съм те преди, да! Сакат… като братя рождени сме! — Езикът му беше смесица от натийски, малазански и ерлийски. Усмихна се и оголи два реда гнили зъби. — По плът и по дух, нали? Ние с теб сме единствените честни смъртни тук!

— Щом казваш — измърмори Хеборик и прекрачи прага на дома на Бидитал. Задавеният кикот на Силгар го последва.

Никакво усилие не бе положено огромната зала да се изчисти. По пода се търкаляха парчета тухли, изронен хоросан и глинени чирепи. Тук-там из глъхнещото като пещера пространство се виждаха мебели. Имаше голямо ниско легло, застлано с тънки завивки. Срещу леглото бяха наредени четири сгъваеми трикраки столчета, каквито използваха пътуващите търговци, все едно че Бидитал имаше навика да се обръща към публика от свои послушници или ученици. Близката масичка беше отрупана с десетина малки светилника.

Самият Върховен маг стоеше с гръб към Хеборик и по-голямата част от дългото помещение. Малко зад лявото му рамо гореше факла, закрепена за забито в камъните копие, и очертаваше сянката му върху платнената стена.

Ледени тръпки пробягаха по тялото на Хеборик, защото му се стори, че Върховният маг говори — с език и жестове — със собствената си сянка. „Само на думи е низвергнат май. Още е жаден да си играе с Мийнас. В името на Вихъра или заради себе си?“

— Върховен маг… — подвикна бившият жрец от прага.

Старият съсухрен мъж бавно се обърна.

— Ела при мен — изхриптя гласът му. — Искам да експериментирам с теб.

— Поканата ти не е особено окуражаваща, Бидитал. — При все това Хеборик се приближи.

Бидитал махна нетърпеливо с ръка.

— По-насам! Искам да видя дали призрачните ти ръце хвърлят сенки.

Хеборик спря, отстъпи крачка назад и поклати глава.

— Не се съмнявам, че го искаш. Но аз не искам.

— Ела!

— Не.

Тъмното сбръчкано лице се разкриви, черните очи лъснаха.

— Гориш от желание да скриеш тайните си.

— А ти не гориш ли?

— Аз служа на Вихъра. Нищо друго не е важно…

— Освен страстите ти.

Върховният маг килна глава, после махна небрежно с ръка — почти женствен жест.

— Плътските нужди. Дори докато бях Рашан’аис, не виждахме пречка да се отвръщаме от насладите на плътта. Да, в сплита на сенките има огромна власт.

— Затова си насилил Ша’ик, когато е била все още дете. И си опустошил всякаква възможност да изпита насладите, които прегръщаш сега. Не виждам много логика в това, Бидитал… освен болен разум.

— Целите, които преследвам, са недостижими за твоя ум, Призрачни ръце — отвърна с усмивка Върховният маг. — С такива тромави усилия не можеш да ме уязвиш.

— Дадоха ми да разбера, че си развълнуван, дори смутен.

— А, Л’орик. Поредният глупак. Сбъркал е възбудата с притеснението. Но няма да говоря за това. Не и с теб.

— Позволи ми и аз да бъда кратък и ясен, Бидитал. — Хеборик пристъпи напред. — Дори само да си позволиш да погледнеш към Фелисин, тези мои ръце ще ти откъснат главата.

— Фелисин ли? Най-скъпото чедо на Ша’ик? Наистина ли вярваш, че е девствена? Преди Ша’ик да се върне, детето беше безпризорно, сираче в лагера. Никой пет пари не даваше за нея…

— Все едно — изръмжа Хеборик.

Върховният маг му обърна гръб.

— Както кажеш, Призрачни ръце. Гуглата знае, други има колкото щеш…

— И вече са под закрилата на Ша’ик. Нима си мислиш, че ще позволи такова безчестие?

— Ще трябва да попиташ нея — отвърна Бидитал. — А сега ме остави. Не си ми повече гост.

Хеборик се поколеба: едва удържаше порива да го убие на място. „Дали ще е оправдано? Нима не призна току-що престъпленията си?“ Но малазанското правосъдие нямаше място тук, нали? Единственият съществуващ тук закон бе думата на Ша’ик. „А и няма да съм сам в това. Дори Тоблакай се е заклел да брани Фелисин. Но другите деца? Защо Ша’ик търпи това? Освен ако Леоман наистина не е прав. Тя се нуждае от Бидитал. Трябва й, за да осуети заговорите на Фебрил… и все пак какво ме интересува всичко това? Това… същество не заслужава да живее.“

— Мислим за убийство, нали? — Бидитал отново му беше обърнал гръб и сянката му танцуваше сама по зеблото на стената. — Едва ли ще си първият, нито последният, както подозирам. Трябва да те предупредя обаче. Този храм е новоосветен. Само една стъпка направи към мен, Призрачни ръце, и ще видиш силата, вложена в него.

— И ти вярваш, че Ша’ик ще ти позволи да коленичиш пред Сенкотрон?

Мъжът се обърна вихрено, с посиняло от гняв лице.

— Сенкотрон? Този… чуждоземец? Корените на Мийнас са вкопани в по-древен лабиринт! Над който някога властваше… — Затвори рязко уста, после се усмихна и оголи два реда почернели зъби. — Не е за теб. О, не е за теб, бивши жрецо. Висши цели се крият в лабиринта — съществуванието се търпи само заради това. Предизвикай ме, Призрачни ръце, и ще познаеш свещения ми гняв.

Хеборик се усмихна мрачно.

— Познавам те отдавна, Бидитал. И все пак съм тук. Висши цели? Моята може би е да преградя пътя ти. Бих те посъветвал да помислиш над това.

Излезе навън, спря за миг и примига на ослепителната слънчева светлина. Силгар не се виждаше никъде, ала беше оставил сложна рисунка: вериги, обкръжаващи човешка фигура с отрязани длани… но със стъпала. Бившият жрец се намръщи, изрита рисунката и тръгна.

Силгар не беше художник. Просто очите на Хеборик бяха зле. Сигурно бяха видели това, което диктуваха собствените му страхове. Първия път веригите бяха около самия Силгар, в края на краищата. Все едно, не беше чак толкова важно, че да се връща да огледа рисунката пак. А и стъпките му бездруго я бяха развалили.

Всичко това не обясняваше мраза, впил се в душата му, докато крачеше под жаркото слънце.

Усойниците се гърчеха в гнездото си и той бе попаднал сред тях.

От старите белези китките и глезените му приличаха на недоотсечени дънери. Белезите обкръжаваха крайниците му, за да му напомнят за онези времена, за прангите, които го бяха стягали, за всяка брънка на веригата, която го беше държала прикован. В сънищата му болката ревеше като нещо оживяло наново, точеше се хипнотизиращо сред гмежта объркани, безумни сцени.

Старият безрък малазанец с потръпващата и светеща, почти плътна татуировка на лицето въпреки слепотата си беше видял съвсем ясно. Беше съзрял тътрещите се призраци, стенещия керван от смърти, които вече го терзаеха ден и нощ, толкова силно, че удавяха гласа на Уругал, така близо, че затулваха лика на неговия каменен бог зад була и була от тленни лица — всички до едно изкривени от агонията и страха, очертали мига на издъхването. Ала старецът не беше разбрал. Не изцяло. Децата сред тези жертви — деца в смисъла на родени наскоро, както употребяваха думата чедата на равнината — не бяха паднали под кръвния меч на Карса Орлонг. Всички бяха потомци, които никога нямаше да се появят на този свят, кръвни линии, пресечени в пълната с трофеи утроба на историята на Теблор.

Тоблакай. Име на древна слава, раса на воини, стояли нявга редом до смъртните Имасс, редом до ледено надменните Джагът и демоничните Форкрул Ассаил. Име, с което знаеха сега Карса Орлонг, сякаш той единствен бе наследникът на древните господари в един нов и суров свят. Преди години тази мисъл щеше да изпълни гръдта му със свирепа, кръвожадна гордост. Ала сега го раздираше като пустинна кашлица, изтощаваше го до костите. Разбираше нещо, което никой друг не можеше да разбере — че новото му име е титла, че е лъскава, заслепяваща ирония.

Теблор отдавна бяха деградирали, отдавна вече не бяха Теломен Тоблакай, само техни жалки въплътени отражения. Коленичили като глупци пред седемте лика с непреклонни черти, всечени в една скала. Обитатели на долина, където всеки хоризонт бе почти на една ръка разстояние. Жертви на жестоко невежество — за което никой друг не можеше да бъде обвинен, — оплетени в заблуди, за които Карса Орлонг тепърва щеше да потърси сметка.

Той и народът му бяха сгрешили. И воинът, който крачеше сега сред прашните бели дънери на отдавна мъртвата градина, един ден щеше да даде отговор на това.

Но врагът имаше толкова много лица…

Дори сам, както беше сега, Тоблакай жадуваше за самота. Но му беше отречена. Дрънченето на веригите беше несекващо, отекващите викове на убитите — безкрайни. Дори загадъчната, осезаема сила на Рараку не предлагаше утеха — самата Рараку, не Вихърът, защото Тоблакай съзнаваше, че Вихърът е като дете спрямо древното присъствие на Святата пустиня. Рараку беше познала много такива бури, ала ги бе надживяла като всички други неща, с хлабавата си кожа от пясък и със солидната истина на камъка. Рараку беше тайна сама по себе си, скритата здрава основа, задържаща го тук. И Карса вярваше, че тъкмо в Рараку ще открие своята истина.

Преди месеци бе коленичил пред Ша’ик — младата жена с малазанския говор, която изникна пред очите му почти понесла татуирания си безрък любимец. Коленичил бе не от раболепие, нито от възродена вяра, а от облекчение. Облекчение от това, че чакането е приключило, че ще може най-сетне да извлече Леоман от това място на провал и на смърт. Старата Ша’ик бе мъртва, макар да се бе намирала под тяхна закрила. Поражение, което глождеше Карса. Ала не можеше да се самозаблуди и да повярва, че новата Избрана е нещо повече от една окаяна жертва, която Богинята на Вихъра просто бе изтръгнала от пустошта, смъртен инструмент, който щеше да се използва с безмилостна жестокост. Това, че се беше оказала драговолна участница в неизбежното си унищожение, изглеждаше също толкова жалко в очите на Карса. Жената с белезите от рани явно си беше имала свои причини и изглежда, жадуваше за властта.

Води ни, главатарю.

Тези думи се смееха горчиво из мислите му, докато крачеше през изсъхналата гора — градът бе почти на цяла левга на изток — към мястото, където бе открил останки на друго поселение. Бойните главатари се нуждаеха от сили, сбрани около тях, сбрани за бой в отчаяна защита на самозаблудата, в главоломна решимост. Избраната приличаше повече на Тоблакай, отколкото можеше да си представи. Или по-скоро на онзи по-млад Тоблакай, на теблора, командвал убийци, армия от двама, с която да сее гибел.

Старата Ша’ик бе нещо съвсем друго. Дълго беше живяла с терзанията си, виденията на Апокалипсиса бяха дърпали и изпъвали костите й като струни. И беше съзряла истини в душата на Карса, предупредила го беше за предстоящите ужаси — не с точни думи, защото всички пророци като че ли бяха прокълнати да говорят двусмислено — но достатъчно, за да пробуди у него известна… бдителност.

И напоследък той като че ли не правеше нищо друго, освен да бди, да — наблюдава. Да гледа как безумието, което бе душата на Богинята на Вихъра, се просмуква като отрова в кръвта, за да порази всички водачи на въстанието. Въстание… о, в това название се съдържаше достатъчно голяма истина. Ала врагът не беше Малазанската империя. „Срещу самия разум въстават те. Срещу реда. Срещу почтеното поведение. Срещу правилата на общността, както ги нарича Леоман, докато съзнанието му тъне в мътния дим на дъранга. Да, щях да разбера добре бягството му, стига да можех да повярвам в онова, с което иска да дари всички ни — пластовете дим в ямата му, сънеността в очите му, размазаните думи… ах, Леоман, но аз така и не съм те виждал наистина да се отдадеш на опиянението. Виждам само последствията му. Разпилените доказателства и потъването в съня, който сякаш иде точно навреме, когато решиш да сложиш край на някой разговор, да приключиш с някой спор…“

Карса подозираше, че също като него Леоман просто печели време.

Рараку изчакваше с тях. Може би заради тях. Святата пустиня притежаваше дар, ала малцина го осъзнаваха и още по-малко — приемаха. Дар, който щеше да се появи незрим, незабелязан в началото, дар твърде стар, за да се изрази с думи, твърде безформен, за да го стисне човек в ръцете си, както би стиснал меч.

Тоблакай, нявгашният воин от загърнатите с лесове планини, бе започнал да обича тази пустиня. Безкрайните тонове зной, изваяни върху камък и пясък, трънливите растения и безбройните твари, които пълзяха, влачеха се или летяха из нощния въздух на безмълвни криле. Обичаше жадната жестокост на тези същества, безкрайния им танц като жертва или хищник във вечен цикъл, изрисуван по пясъка и под камъните. И пустинята на свой ред беше преобразила Карса, тъмна беше станала кожата му, изопнати и стегнати бяха станали мускулите му, изтънели на цепки бяха станали очите му.

Леоман му беше разказал много за това място. Казал му беше тайни, каквито само истински тукашен обитател можеше да знае. За кръга рухнали градове, някогашни пристанища до един, за бреговете на нявгашните заливи с естествени вълноломи, точещи се левги и левги напред. За раковините, станали твърди като камък, които пееха тихо и скръбно на вятъра — Леоман му беше подарил кожен елек, на който бяха прикрепени такива раковини, броня, която стенеше в неспирните вечно сухи ветрове. В пустинята имаше скрити извори, каменни грамади и пещери, в които бил почитан древен морски бог. Далечни падини, които веднъж на няколко години вятърът оголваше от пясъка, за да се покажат дълги кораби от вкаменено дърво, богато резбовано — отдавна мъртва флота, разкрила се под звездната светлина само за да бъде наново заровена на другия ден. По други места, често пъти зад крайбрежните скали, забравените от времето мореплаватели бяха оставили гробищата си, бяха погребали ближните си в коруби от кедър — всичко станало на камък, присвоено от неумолимата власт на Рараку.

Пластове след безкрайни пластове, ветровете разбулваха тайните й. Стръмни скали, издигащи се като рампи, по които можеха да се видят вкаменените скелети на огромни същества. Пъновете на изсечени гори, намекващи за дървета по-големи от всичко, което Карса бе виждал в отечеството си. Каменните стълбове на някогашни кейове и пристани, каменни котви и разтворените кухини на мини, кремъчни кариери и изпънати като стрела широки пътища, дървета, растящи напълно под земята, маса от коренища, изпънала се левги наред, от чието твърдо като желязо дърво беше направен и новият меч на Карса — кръвният му меч отдавна се беше разцепил.

Рараку бе познала Апокалипсиса от първа ръка, преди хилядолетия, и Тоблакай се чудеше дали пустинята наистина очаква с радост завръщането му. Богинята на Ша’ик дебнеше в пустинята, безумната й ярост бе в писъка на несекващия вятър из пределите й, ала Карса се чудеше за изявата на Вихъра — чия всъщност беше тя? Какво беше? Хладна, несвързана ярост или жесток, необуздан аргумент?

Война ли бе обявила богинята на тази пясъчна пустош?

Докато далече на юг, в тази измамна земя, малазанската армия се стягаше за поход.

Щом доближи до средата на древната гора — където сред малкото сечище бе издигнат олтар от плоски камъни, — видя тънка дългокоса фигура, приседнала на олтара като на най-обикновена скамейка в запустяла градина. В скута й лежеше книга. Тоблакай добре познаваше напуканите й кожени корици.

Заговори му, без да се обръща.

— Видях стъпките ти тук, Тоблакай.

— И аз твоите, Избрана.

— Дойдох тук, за да помисля — рече тя, щом Карса заобиколи олтара и застана пред нея.

„Аз също.“

— Можеш ли да се досетиш за какво се чудя? — попита тя.

— Не.

Почти заличените белези от мухи-кръвничета леко изпъкнаха, щом тя се усмихна.

— Дарът на богинята… — Усмивката й се изопна. — Предлага само разруха.

Той извърна очи и се загледа в близките дървета.

— Тази гора ще устои като Рараку. От камък е. А камъкът държи.

— До време — промълви тя, усмивката й се стопи. — Но си остава онова у мен, което ме тласка към… създаване.

— Роди си бебе.

Тя се изсмя рязко, като лай на псе.

— Ех ти, тромав глупако! Би трябвало по-често да приемам компанията ти.

„Защо я отбягваш тогава?“

Тя махна с ръка към книгата в скута си.

— Дрижна е бил автор, който, за да бъда благосклонна, е живял със зле подхранван талант. Боя се, че в този том няма нищо освен кости. Обсебен е бил от отнемането на живот, от унищожаването на порядъка. Ала вместо тях не предлага нищо. Никакво прераждане няма сред пепелищата на визията му и това ме натъжава. Тебе натъжава ли те, Тоблакай?

Той я изгледа продължително, после каза:

— Ела.

Тя сви рамене, остави книгата на олтара, стана и оправи грубата си протъркана телаба.

Карса тръгна през редиците бели като кости дървета. Тя го последва мълчаливо.

Трийсет крачки, след това — друга полянка, обкръжена този път от плътен кръг дебели вкаменени стволове. В средата се виждаше нисък скрин с каменоделски сечива, полузатулен в рехавите сенки на клоните, останали непокътнати до най-тънкото клонче. Тоблакай отстъпи встрани и се вгледа в лицето й, щом зяпна работата му.

Дънерите на две от дърветата, обкръжаващи поляната, бяха преобразени от длетото и чука. Два воина ги гледаха с незрящите си очи, единият малко по-нисък от Тоблакай, но много по-набит, другият — по-висок и по-тънък.

Видя как дъхът й се учести и на бузите й изби лека руменина.

— Талант имаш… груб, но изразен — промълви тя, без да откъсва очи от статуите. — Да не би да се каниш да обкръжиш цялата поляна с такива могъщи воини?

— Не. Другите ще са… различни.

Нещо изшумоля и тя извърна глава и пристъпи по-близо до Карса.

— Змия.

Той кимна.

— Ще дойдат още. Отвсякъде. Поляната ще се напълни със змии, ако решим да се задържим тук.

— Кобри.

— И други. Но няма да хапят, нито да храчат отрова. Изобщо не го правят. Само идват и… гледат.

Тя го стрелна с питащ поглед, после потръпна.

— Що за сила се изявява тук? Дали е на Вихъра…

— Не. Нямам и име за нея. Навярно е самата Свята пустиня.

Ша’ик бавно поклати глава.

— Мисля, че грешиш. Убедена съм, че силата е твоя.

Той сви рамене.

— Ще видим. Когато довърша всичките.

— Колко са?

— Освен Байрот и Делъм Торд? Седем.

Тя се намръщи.

— По един за всеки Свят закрилник ли?

„Не.“

— Може би. Не съм решил. Двамата, които виждаш, бяха мои приятели. Мъртви са. — Замълча, после добави: — Имах само двама приятели.

Лицето й леко потръпна.

— А Леоман? А Маток? А… аз?

— Не се каня да извайвам образа ти тук.

— Нямах предвид това.

„Знам.“ Той посочи двамата воини.

— Създаване, Избрана.

— Когато бях млада, пишех поезия, по пътя, който майка ми вече бе извървяла. Знаеше ли това?

Той се усмихна на думата „млада“, но отвърна много сериозно:

— Не знаех.

— Този мой… навик възкръсна.

— Дано да ти служи добре.

Тя, изглежда, долови хлъзгавата като прясна кръв острота под думите му, защото лицето й се изопна.

— Но това никога не е целта му, нали? Да служи. Или да донесе удовлетворение… самоудовлетворение искам да кажа, защото другото идва само като ответна вълна в кладенец…

— И обърква шаблона.

— Щом казваш. Твърде лесно е човек да вижда в тебе смръщения варварин, Тоблакай. Не, подтикът да се твори е нещо друго, нали? Имаш ли отговор?

Той сви рамене.

— Ако такъв подтик съществува, ще се намери само в търсенето… а търсенето е сърцевината на съзиданието, Избрана.

Тя отново се взря в статуите.

— А ти какво търсиш? С тези… стари приятели?

— Не зная. Засега.

— Навярно те ще ти го кажат някой ден.

Змиите вече ги обкръжаваха със стотици, хлъзгаха се незабележимо над стъпалата и около глезените им, вдигаха глави и плющяха с езици към изваяните дънери.

— Благодаря ти, Тоблакай — промълви тя. — Смирена съм… и съживена.

— В твоя град има вълнение, Избрана.

Тя кимна.

— Знам.

— Ти ли си спокойствието в лоното му?

Горчива усмивка изкриви устните й и тя извърна глава.

— Тези влечуги ще ни позволят ли да си идем?

— Разбира се. Но не вдигай крака. Влачи ги. Бавно. Ще ти отворят път.

— Всичко това би трябвало да ме притесни — промълви тя и бавно се плъзна по пътеката.

„Но това е най-малката ти грижа, Избрана.“

— Ще те държа в течение за нещата, ако искаш.

— Благодаря. Искам.

Изчака я, докато напусне полянката. Клетви бяха загърнали душата на Тоблакай. И бавно я стягаха. Някой ден, и то скоро, нещо щеше да се прекърши. Не знаеше кое, но ако Леоман го беше научил изобщо на нещо, то беше на търпение.

Щом тя си отиде, воинът се обърна и се приближи до сандъка със сечива.

С прах по ръцете — призрачна патина, леко обагрена в розово от яростната червена буря, обкръжила света.

Дневният зной бе само илюзия в Рараку. С падането на мрака мъртвите кости на пустинята бързо отхвърляха трескавото, тръпнещо слънчево дихание. Вятърът ставаше мразовит, а пясъците кипваха от пълзящ и бръмчащ живот, все едно твари изпълзяваха от гниещ труп. Ризани прехвърчаха в дивия си лов през рояци комари и бълхи над лагера, проснал се сред руините. В далечината виеха пустинни вълци, подгонени сякаш от духове.

Хеборик живееше в скромна шатра, вдигната около каменен кръг, основа на някогашна житница. Обиталището му бе разположено доста далече от центъра на поселението, обкръжено от юртите на едно от пустинните племена на Маток. Подът беше застлан със стари черги. Встрани имаше масичка от струпани тухли с мангал върху нея, достатъчно голям за готвене, но не и за отопление. Наблизо имаше ведро с кладенчова вода, подправена с кехлибарено вино. Няколкото светилника изпълваха вътрешността с жълтеникава светлина.

Хеборик седеше сам и вдишваше гъстия сладникав аромат на хен’бара. Звуците на подготвящото се за вечерта племе отвън предлагаха утешителен фон, достатъчно близък и достатъчно шумен, за да обърква мислите му. Едва по-късно, когато сънят победеше всички наоколо, щеше да дойде пристъпът, зашеметяващите видения за лице от нефрит, толкова грамадно, че предизвикваше разсъдъка. Мощ, едновременно земна и чужда, сякаш породена от нивга непроменима естествена сила. Ала все пак бе променена, преобразена, прокълната с усет и чувство. Гигант, заровен в отатарал, неподвижен във вечния си затвор.

Гигант, който вече можеше да докосне външния свят с двете призрачни човешки ръце — ръце взети, а сетне захвърлени от бог.

„Но дали Финир изостави мен, или аз изоставих Финир? Кой от нас, чудя се, е по-… оголен?“

Този стан, тази война — тази пустиня — всичко това бе успяло да облекчи срама от криенето му. Но един ден, Хеборик знаеше, щеше да се наложи да се върне в онази ужасна пустош от миналото си, на острова, където чакаше каменният гигант. Да се върне. „Но за какво?“

Винаги беше вярвал, че Финир е взел отсечените му ръце на съхранение, да изчакат суровата присъда, която бе право на Оня с Бивните. Орис, която Хеборик беше приел примирено. Но сякаш нямаха край предателствата, които един бивш жрец можеше да извърши срещу своя бог. Финир беше измъкнат от царството си, оставен сам и заклещен в този свят. Отсечените ръце на Хеборик си бяха намерили нов владетел, владетел с такава огромна мощ, че можеше да воюва със самия отатарал. Но беше нещо чуждо. Хеборик вече бе убеден, че гигантът от нефрит е натрапник, изпратен тук от друго селение с някаква скрита цел.

Ала не бе изпълнил тази цел — някой го бе оковал.

Отпи от чая. Молеше се въздействието му да се окаже достатъчно силно, за да умъртви идещия сън. Защото или чаят губеше силата си, или по-скоро той самият вече привикваше на въздействието му.

Каменното лице го зовеше.

Опитваше се да проговори.

Някой драсна на платнището на входа, после го дръпна встрани.

Влезе Фелисин.

— А, още си буден. Добре, така ще е по-лесно. Майка ми те вика.

— Сега?

— Да. Станали са разни неща във външния свят. Последствията им трябва да се обсъдят. Майка търси мъдростта ти.

Хеборик хвърли скръбен поглед на глинената чаша с димящия чай в призрачните си ръце. Щом изстинеше, нямаше да е нищо повече от ароматна вода.

— Не ме интересуват събитията от външния свят. Ако очаква мъдри слова от мен, ще се разочарова.

— Същото й казах — отвърна Фелисин Младата с насмешлив блясък в очите. — Ша’ик настоява.

Помогна му да облече наметалото си и го изведе навън, с ръка, лека като комарче на гърба му.

Нощта бе хапливо студена, с вкус на улягаща прах. Тръгнаха мълчаливо по една от криволичещите улички между юртите.

Подминаха високия подиум, от който Ша’ик Преродената се беше обърнала първия път към струпаното множество, после минаха през порутените пилони на нявгашната порта и към огромния многоцветен павилион, двореца на Избраната. Стража нямаше, защото присъствието на богинята бе осезаемо, като напор в ледения въздух.

В първата стая, в която влязоха, нямаше много топлина, но след всяка завеса, която открехваха, температурата се покачваше. Дворецът представляваше лабиринт от такива изолирани стаи, повечето съвсем празни — и почти с нищо не можеха да се различат една от друга. Ако убиец проникнеше тук, избягнал по някакъв начин погледа на богинята, щеше бързо да се изгуби. Подстъпът до обиталището на Ша’ик следваше своя криволичещ, мъчителен път. Покоите й не бяха централни, в сърцевината на двореца, както можеше да очаква човек.

С лошото си зрение и от безкрайните завои Хеборик скоро се обърка — така и не успяваше да разбере къде точно са покоите й. Това му напомни за мините, за тежкия път до западния бряг на острова — беше ги водил Баудин, Баудин, чийто усет за посока се беше оказал безпогрешен, чак свръхестествен. Без него Хеборик и Фелисин щяха да загинат.

„Ястребов нокът, ни повече, ни по-малко. Ах, Тавори, ти не сгреши, като му се довери. Фелисин бе тази, която отказа да му съдейства. Трябваше да предвидиш това. Ех, много неща е трябвало да предвидиш ти…“

„Но не и това.“

Влязоха в широко и ниско четвъртито пространство, което Избраната — „Старата Фелисин, детето на дома Паран“ — бе нарекла своя Тронна зала. И наистина имаше подиум, някогашно огнище, на който бе поставен стол с висок гръб от избеляло дърво и възглавнички. На съвети като този Ша’ик неизменно се разполагаше в този импровизиран трон; никога не го напускаше в присъствието на съветниците си, дори за да погледне пожълтелите карти, които командирите трябваше да разпъват върху застлания с кожа под. Ако не се броеше Фелисин Младата, Избраната бе най-малката тук.

Хеборик се зачуди дали Старата Ша’ик е страдала от такова чувство за несигурност. Съмняваше се.

Стаята беше пълна. От пълководците и избраните на Ша’ик отсъстваха само Леоман и Тоблакай. Други столове нямаше, но до три от четирите платнени стени бяха подредени възглавници и пълководците седяха на тях. Фелисин поведе Хеборик към отсрещния край, вляво от Ша’ик.

Някакво постоянно чародейство осветяваше залата и светлината по някакъв начин също така затопляше въздуха. Хеборик забеляза, че всички останали са на отредените им места. Макар да не бяха повече от смътни фигури в очите му, ги разпознаваше достатъчно добре. До стената срещу трона седеше полунапанецът Корболо Дом, с обръсната глава и нашарено от белези синкаво лице. Вдясно от него беше Върховният маг Камъст Релой, мършав почти като скелет, с къса сива коса и подрязана стоманена брада, стигаща до изпъкналите скули, над които проблясваха хлътнали очи. Вляво от Корболо седеше Хенарас, вещица от някакво пустинно племе, което по незнайни причини я беше прогонило. Магията я пазеше млада на вид, тежката премалялост в тъмните й очи бе рожба на разредения тралб, отрова, извличана от една змия, която тя пиеше, за да я пази неуязвима за убийства. До нея беше Файил — дебела свадлива жена, за която Хеборик не знаеше много.

Покрай стената срещу бившия жрец бяха Л’орик, Бидитал и Фебрил, последният — безформен в широката си копринена телаба; качулката й бе разтворена като шията на пустинна змия и малките му черни очички бляскаха от сянката. Под тях лъщяха два златни зъба — горните кучешки. Разправяха, че в тях имало емулор, отрова, извличана от някакъв кактус, която не носела смърт, а неизцеримо безумство.

Последният присъстващ пълководец беше вляво от Фелисин — Маток. Обичаният от пустинните племена висок чернокож воин притежаваше вродено благородство, но такова, че дразнеше всички около него освен може би Леоман, който беше безразличен към особата на бойния главатар. За тази неприязън всъщност не съществуваше причина, тъй като Маток винаги се държеше любезно, свойски дори, бързо се усмихваше — „Може би прекалено бързо, все едно че никого не взима на сериозно.“ С изключение на Избраната, разбира се.

Щом Хеборик се настани, Ша’ик каза:

— С нас ли си тази вечер, Призрачни ръце?

— Достатъчно.

В гласа й се таеше напрегната възбуда.

— Гледай да е достатъчно, старче. Имало е… смайващи събития. Далечни катастрофи са разтърсили Малазанската империя…

— Преди колко? — попита Хеборик.

Ша’ик се намръщи на странния въпрос, но Хеборик не уточни.

— По-малко от седмица. Лабиринтите са били разтърсени до един, като от земетръс. В армията на Дужек Едноръкия има симпатизанти на въстанието, съобщават ни подробности. — Махна с ръка към Л’орик. — Нямам желание да говоря цяла нощ. Съобщи подробностите, Л’орик, заради Корболо, Хеборик и който още не знае нищо за случилото се.

— С най-голямо удоволствие, Избрана. Онези от вас, които боравят с лабиринти, несъмнено са усетили трусовете, бруталното преображение на пантеона. Но какво по-точно се е случило? Първият отговор просто е узурпация. Финир, Глиганът на лятото, по неизвестни причини е бил низвергнат като върховен бог на войната. — Прояви достатъчна милост да не погледне към Хеборик. — На негово място е някогашният Първи герой Трийч. Тигърът на лятото…

„Низвергнат. Вината е моя и само моя.“

Очите на Ша’ик блестяха, приковани в Хеборик. Общите им тайни се бяха изопнали, пращяха, ала все пак оставаха невидими за другите.

Л’орик понечи да продължи, но Корболо Дом го прекъсна.

— И какво му е важното на това? Войната няма нужда от богове, само от смъртни противници. Два врага и какъвто там повод могат да си измислят, за да оправдаят взаимното си избиване. — Замълча, усмихна се на Л’орик и сви рамене. — Всичко това мен ме удовлетворява напълно.

Думите му бяха накарали Ша’ик да извърне погледа си от Хеборик. Тя вдигна вежда и се обърна към напанеца.

— И какви по-точно са твоите причини, Корболо Дом?

— Обичам да убивам хора. В това съм много добър.

— Хора изобщо ли означава това? — попита Хеборик. — Или може би имаш предвид враговете на Апокалипсиса?

— Както кажеш, Призрачни ръце.

Миг на общо смущение, след който Л’орик се окашля.

— Узурпацията, Корболо Дом, е едната подробност, която много от присъстващите магове вече знаят. Ще стане дума и за по-малко известните събития на далечен Дженабакъз. А сега да продължа. Пантеонът бе разтърсен още веднъж — от внезапното, неочаквано завземане на Трона на Звяра от Тогг и Фандърей, двойката Древни вълци, уж прокълнати вечно да не могат да се намерят — откакто били разделени от Падането на Сакатия бог. Пълните последствия от това пресъбуждане на Твърдината на Звяра ще се разберат тепърва. Аз лично обаче бих посъветвал присъстващите сред нас соултейкън и д’айвърс: пазете се от новите владетели на Трона на Звяра. Като нищо могат да дойдат и да настоят да коленичите пред тях. — Усмихна се. — Уви, жалко за всички онези глупци, които поеха по Пътя на ръката. Играта беше спечелена — далече, далече оттук…

— Бяхме жертви на измама — измърмори Файил. — От страна на слугите на Сенкотрон, за което някой ден ще има разплата.

Бидитал се усмихна на думите й, но не каза нищо.

Л’орик сви рамене.

— Колкото до това, Файил, още не съм свършил. Но позволи ми, моля те, да се прехвърля на по-земните — макар и още по-важни — събития. На Дженабакъз е изкован много обезпокоителен съюз, за да се справи с някаква загадъчна заплаха, наречена Панион Домин. Воинството на Едноръкия се е съюзило с Каладън Бруд и Аномандър Рейк. Снабдявани от изключително богатия град Даруджистан, съюзените армии са тръгнали на военен поход срещу Домина. Ние, наистина, бяхме облекчени от това събитие в краткосрочен план, макар да съзнавахме, че в дългосрочен план един подобен съюз е потенциално катастрофален за каузата на въстанието в Седемте града. Един мир на Дженабакъз, в края на краищата, ще освободи Дужек и армията му, при което ще се изправим пред възможния кошмар с Тавори, настъпваща от юг, и Дужек с неговите десет хиляди, с десант при Ерлитан, след което да тръгне от север.

— Неприятна мисъл — изръмжа Корболо Дом. — Тавори сама по себе си няма да ни създаде големи трудности. Но Върховният юмрук с неговите десет хиляди… това е друга работа. Вярно, повечето войници са от Седемте града, но не бих хвърлил ашици с надеждата, че ще сменят страната. Дужек ги държи и телесно, и духом…

— Освен няколко шпиони — подхвърли със странно спокоен тон Ша’ик.

— Никой от които нямаше да се свърже с нас — рече Л’орик. — Ако нещата се бяха развили… различно.

— Един момент — прекъсна го Фелисин Младата. — Нали Едноръкия и воинството му са обявени за изменници от императрицата.

— Което им е позволило да сключат съюза с Бруд и Рейк — обясни Л’орик. — Подходяща, временна маневра, момиче.

— Не искаме Дужек на бреговете си — заяви Корболо Дом. — Подпалвачи на мостове. Уискиджак, Бързия Бен, Калам, Черните моранти с проклетите им муниции…

— Позволи ми да успокоя пърхащото ти сърце, командире — обади се Л’орик. — Дужек няма да го видим. Не и скоро, във всеки случай. Панионската война се е оказала… опустошителна. Десетте хиляди са загубили близо седем хиляди. Черните моранти са също толкова смазани. О, спечелили са накрая, но на каква цена! Подпалвачите на мостове… край с тях. Уискиджак е убит.

Хеборик бавно изправи гръб. В залата изведнъж стана студено.

— А самият Дужек е сломен — продължи Л’орик. — Тази вест достатъчно приятна ли е? Има и още: напастта на така наречените Т’лан Имасс вече не съществува. Махнали са се до един. Ужасите им няма повече да се изсипват над невинните граждани на Седемте града. Прочие — заключи той, — какво е останало на императрицата? Адюнкта Тавори. Необичайна година за империята. Колтейн и Седма, Ейрънският легион, Уискиджак, Мостоваците, Воинството на Едноръкия — трудно ще ни е да надминем това.

— Но ще го направим. — Корболо Дом се изсмя и стисна юмруци. — Уискиджак! Мъртъв! Ах, Гуглата ни благослови тази нощ! Ще му принеса жертви на олтара! И Дужек — о, духът му наистина трябва да е съкрушен. Смазан!

— Стига злорадство — изръмжа пребледнял Хеборик.

Камъст Релой се наведе напред и изсъска:

— Л’орик! А Бързия Бен?

— Той е жив, уви. Калам не е придружил армията — никой не знае къде е. От Подпалвачите на мостове имало само шепа оцелели. Дужек ги разпуснал и наредил да ги впишат в списъка на жертвите…

— Кои са живи? — настоя Камъст.

Л’орик се намръщи.

— Шепа, както казах. Важно ли е?

— Да!

— Добре. — Л’орик погледна Ша’ик. — Избрана, разрешавате ли ми отново да се свържа с моя слуга в онази далечна армия? Ще отнеме не повече от няколко минути.

Тя сви рамене.

— Действай. — И след като Л’орик сведе глава, бавно се отпусна в стола. — Така. Врагът ни е претърпял непоправимо поражение. Императрицата и скъпата й империя се гърчат. Прочие, нам се пада да нанесем смъртоносния удар.

Хеборик подозираше, че само той долови празнотата в думите й.

„Сестрата Тавори вече е сама.“

„И предпочита да е точно така. Най успява точно когато е сама. Ах, момиче, би искала да се престориш, че тази вест те възбужда, но всъщност тя постигна обратното, нали? Страхът ти от Тавори само се задълбочи.“

„Накара те да замръзнеш.“

Л’орик заговори, без да вдига глава:

— Бленд. Тууз. Малът. Спиндъл. Сержант Анци. Лейтенант Пикър… капитан Паран.

Главата на Ша’ик рязко се вдигна и удари високия гръб на стола. Слабите очи на Хеборик не можеха да видят лицето й, но той знаеше, че на него е изписан потрес. Потрес, който прониза и неговата душа, макар да беше само потрес на осъзнаването — не от онова, което предвещаваше за тази млада жена, седнала в трона си.

Л’орик продължи като в унес:

— Бързия Бен е станал Върховен маг. Предполага се, че оцелелите Мостоваци са заминали през лабиринт за Даруджистан, макар агентът ми всъщност да не е сигурен в това. Уискиджак и падналите Подпалвачи на мостове са били прибрани в… Лунния къс, който е… богове на пъкъла! Изоставен! Синът на Тъмата е изоставил Лунния къс! — Потръпна, после бавно вдигна глава и примига. Вдиша дълбоко и издиша хрипливо. — Уискиджак е бил убит от един от командирите на Бруд. Изглежда, в съюза им е имало измяна.

— Разбира се — изръмжа Корболо Дом.

— Трябва да помислим за Бързия Бен — рече Камъст Релой и сплете нервно пръсти. — Ще го изпрати ли Тайсхрен при Тавори? А останалите три хиляди от Воинството на Едноръкия? Дори да не ги води Дужек…

— Духът им е прекършен — каза Л’орик. — Точно поради това колебливите души сред тях се свързаха с мен.

— А Калам Мекхар къде е? — изсъска Камъст, погледна неволно през рамо и се вторачи в сянката си на стената.

— Калам Мекхар е нищо без Бързия Бен — изръмжа Корболо Дом. — Още повече, след като скъпият му Уискиджак е мъртъв.

— А ако Бързия Бен отново се събере с онзи проклет убиец? Тогава какво?

Напанецът сви рамене.

— Не ние сме убили Уискиджак. Умовете им ще са изпълнени с мъст към убийците в антуража на Бруд. Не се бой за нещо, което никога няма да стане, приятелю.

Гласът на Ша’ик отекна рязко в залата:

— Всички освен Хеборик — вън! Веднага!

Стъписани погледи, после всички заставаха. Фелисин Младата се поколеба.

— Майко?

— Ти също, дете. Вън.

— Трябваше да обсъдим новия Дом и всичко, което означава това, Избрана — заговори Л’орик.

— Утре вечер. Тогава ще продължим разговора. Вън!

След малко Хеборик седеше сам с Ша’ик. Тя дълго го гледа. После изведнъж стана и слезе от подиума. Падна на колене пред него, толкова близо, че той можа да види лицето й. Беше мокро от сълзи.

— Брат ми е жив — изхлипа тя.

И изведнъж се озова в прегръдката му, притиснала лице в рамото му, и крехкото й тяло се разтърси.

Стъписан, Хеборик не отрони дума.

Тя плака дълго, много дълго, а той я държеше, не помръдваше, беше я прегърнал здраво, толкова здраво, колкото можеше. И всеки път щом образът с неговия паднал бог се извисеше пред вътрешното му око, го изтласкваше грубо. Детето в прегръдката му — защото тя пак бе дете — плачеше с болката на спасението. Вече не беше сама, не беше повече сама, единствено с омразната си сестра, омърсила кръвта на фамилията.

Заради това — заради нуждата, на която отвръщаше присъствието му — собствената му скръб щеше да почака.

8.

Сред неопитните новобранци на Четиринадесета армия поне половината произлизат от континента Кюон Тали, самия център на империята. Млади и идеалистични, те стъпват по напоената с кръв земя по дирята на жертвите, направени от техните бащи и майки, дядовци и баби. Ужасът на войната е в това, че с всяко ново поколение кошмарът се изплаща от невинни.

Бунтът на Ша’ик, Илюзии за победа

Имриджин Таллобант

Адюнкта Тавори стоеше сама пред четирите хиляди напиращи безредно, бутащи се войници, а офицерите деряха гърлата си и крещяха, пресипнали от отчаяние. Пиките се поклащаха и бляскаха из прашния въздух на парадния плац като стреснати стоманени птици. Слънцето в небето бе като кипнала ярост.

Юмрук Гамът стоеше на двайсет крачки зад Тавори и се взираше насълзен в нея. Зъл вятър понесе прашен облак право към адюнктата. И след няколко мига я погълна. Но тя не помръдна от мястото си — стоеше изправена, с ръце на кръста.

Никой пълководец не можеше да е толкова самотен като нея. Самотен и безпомощен.

„И по-лошо. Това е моят легион. Осмият. Първият сформиран, Беру да ни пази дано.“

Ала тя бе заповядала да остане там, където беше, макар и само за да му спести унижението от опита да наложи някакво подобие на ред на бойците си. Бе поела унижението върху себе си. И Гамът плачеше за нея, без да може да скрие срама и скръбта си.

Парадният терен на Ейрън представляваше огромно пространство здраво отъпкана, почти бяла пръст. Шест хиляди войници в пълно снаряжение можеха да застанат в редици, с достатъчно проходи между ротите, та офицерите да командват. Четиринадесета армия трябваше да се строи за преглед пред адюнкта Тавори, легион по легион. Осми на Гамът бе пристигнал като раздърпана, разпадаща се тълпа преди две камбани — всички уроци от всички тренировъчни сержанти бяха забравени, неколцината офицери и подофицери ветерани се бяха вкопчили в титанична борба с четирихилядиглавия звяр, забравил какво представлява.

Гамът зърна капитан Кенеб, комуто Блистиг щедро бе поверил командването на Девета рота — удряше войниците с плоското на меча и се мъчеше да ги вкара в строй, който се разпадаше след него с напора на други войници отзад. В първата редица имаше няколко стари бойци, които се мъчеха да забият пети и да се удържат на място — сержанти и ефрейтори, с почервенели и потни лица под шлемовете.

На петнадесет крачки зад Гамът чакаха другите двама Юмруци, както и уикските съгледвачи под командата на Темъл. Нил и Недер също бяха тук, но за щастие адмирал Нок не беше — флотата бе отплавала.

Гамът трепереше. Искаше му се да е някъде другаде, където и да е. Искаше му се да извлече адюнктата със себе си. Ако не — искаше му се да пристъпи напред, да отхвърли пряката й заповед и да застане до нея.

Някой се приближи към него. Тежка кожена торба тупна на земята. Гамът се обърна и видя нисък набит войник с глуповато лице под кожена шапка, облечен едва ли и в половината от стандартната броня на морската пехота — щавена кожа — върху опърпана оцапана униформа, чийто пурпурен цвят беше станал бледоморав. Отличителни знаци нямаше. Сипаничавият мъж се вторачи равнодушно в кипящата тълпа отпред.

Видя и други десетина дрипльовци, всички малко зад сипаничавия — и те в опърпани останки от броня и с всевъзможни оръжия: много малко от оръжията бяха малазански.

Юмрукът се обърна към сипаничавия.

— Кои, в името на Гуглата, сте вие?

— Прощавай, че закъсняхме — изсумтя мъжът. — Но пък може и да се лъжа.

— Че закъсняхте ли? Кои са ви отделенията? Ротите?

Мъжът сви рамене.

— Тез-онез. Бяхме в Ейрънската тъмница. Що бяхме там ли? За туй-онуй. Но вече сме тука, сър. Искате ли да ги усмирим тия деца?

— Ако можете да го уредите, войник, ще ви дам собствена команда.

— Не става. Убих един благородник от Унта тука, в Ейрън. Ленестро се викаше. Счупих му врата ей с тия две ръце.

Един сержант се бе измъкнал от тълпата и се приближаваше към адюнкта Тавори през облаците прах. За миг Гамът се ужаси, че може да е обезумял и да я нападне, но мъжът не посегна към меча си, а застана мирно пред нея и й каза нещо.

Юмрукът взе решение.

— Елате с мен, войник.

— Слушам, сър. — Мъжът се наведе и вдигна походната си торба.

Гамът го поведе към Тавори и сержанта. И тогава се случи нещо странно. Ветеранът до Юмрука изпръхтя, а очите на жилавия сержант с рижо-сивата брада пробягаха над рамото на адюнктата и се приковаха в него. Внезапна широка усмивка, след което няколко бързи жеста — вдигната ръка, все едно че държи невидим камък или топка, после ръката се стрелна напред, показалецът описа кръг, последван от щръкналия палец в посока изток, и накрая — свиване на рамене. В отговор на всичко това войникът от тъмницата само поклати походната торба на рамото си.

Сините очи на сержанта се ококориха.

Приближиха се до Тавори и тя извърна суровия си поглед към Гамът.

— Моля за извинение, адюнкта — каза Гамът и щеше да добави още, но Тавори вдигна ръка да заговори.

Не получи такъв шанс.

Войникът до Гамът заговори на сержанта:

— Що не ни драснеш една черта, а?

— Точно т’ва ще направя.

Сержантът се завъртя кръгом и тръгна обратно към напиращите редици.

Очите на Тавори се стрелнаха към войника, но тя не каза нищо, защото мъжът бе оставил торбата си на земята, отворил я беше и ровичкаше вътре.

На пет крачки пред неравните редици на легиона сержантът извади меча си, заби го в пръстта и тръгна — чертаеше остра бразда в земята.

„Що не ни драснеш една черта, а?“

Войникът, приклекнал над походната си торба, изведнъж вдигна глава и ги погледна.

— Двамата още ли сте тука? Я по-назад при ония уикци, и им кажете на всички да се дръпнат на още трийсет-четирийсет крачки. А, и ги накарайте да слязат от конете и да държат здраво юздите — и всички по-надалече. И като ви дам знак, запушете си ушите.

Гамът трепна, щом мъжът започна да вади от торбата си глинени топки. „Торбата… дето тупна до мен няма и преди петдесетина мига… Дъх на Гуглата!“

— Как се казвате, войник? — изхриптя адюнкта Тавори.

— Кътъл. Дръпни се по-назад де, момиче.

Гамът я докосна по рамото.

— Адюнкта, това са…

— Зная кои са — отсече тя. — И този тук се кани да убие поне петдесет мои войници…

— Точно в момента нямаш никакви войници, лейди — изръмжа Кътъл, докато вадеше сгъваема лопата. — А тоя отатаралски меч, дето виси на хубавото ти бедро, ми го разкарай от главата, щото хич няма да ти помогне, ако решиш да останеш тук. Издърпайте ги всичките назад, а другото го оставете на мен и на сержанта.

— Адюнкта — каза Гамът, вече умолително.

Тя го изгледа с гняв и се обърна.

— Хайде, Юмрук.

Той я остави да го поведе, но след няколко крачки спря и погледна през рамо. Сержантът се беше върнал при Кътъл, който бе успял невероятно бързо да изрови малка дупка.

— Тука камъните! — Сержантът кимна. — Идеално!

— Горе-долу така го мислех — отвърна Кътъл. — Пукотевиците викам да ги сложа под ъгъл, а проклетията една педя по-надълбоко…

— Идеално. Щях да направя същото, ако се бях сетил да взема малко с мене…

— Имаш запас?

— Съвсем достатъчно.

— Тия тука са ми последните.

— Това мога да го оправя, Кътъл.

— Е, за това, Фид…

— Стрингс.

— За това, Стрингс, си спечели целувка.

— Нямам търпение.

Гамът поклати глава. „Сапьори.“

Експлозията изтътна два пъти и разтресе земята. Камъните се разхвърчаха от купчината пръст — самата тя полетяла към небето — с пукот и трясък. Цяла третина от легиона се прекатури и помете и останалите.

Смайващото бе, че никой като че ли не пострада фатално, сякаш Кътъл по някакъв начин бе насочил силата на взрива надолу и изпод камъните.

След като и последните отломки изтрополиха по земята, адюнкта Тавори и Гамът отново тръгнаха напред.

Кътър стоеше с лице към смълчаната тълпа, вдигнал високо граната в ръката си. Гласът му загърмя към новобранците.

— Следващият боец, който мръдне, това нещо му пада в краката, и ако си мислите, че не се меря добре, може да пробвате! Тъй. Сержанти и ефрейтори! Вдигате се лекичко и бавно. Намирате си отделенията. Тук отпред сержант Стрингс ви е начертал една хубава права линийка — така, малко се е пообъркала, тъй че я чертае отново — и значи отивате до нея кротко, с пръсти на четири санта от нея, петите събрани! Това го правим както трябва, или ще гинат хора!

Сержант Стрингс вече се движеше по челната редица, за да се държи линията, и разреждаше войниците на лакът един от друг. Отново се развикаха офицери, но вече не толкова силно като преди, защото новобранците се бяха смълчали. Легионът бързо започна да се оформя.

Новобранците наистина се бяха смълчали… и бяха втрещени, забеляза Гамът, щом двамата с адюнктата се върнаха на предишната си позиция, съвсем близо до зейналия димящ кратер. Втрещени и зяпнали… в лудия, вдигнал глинената топка високо над главата си. След миг Юмрукът пристъпи и застана до Кътъл.

— Убил си благородник? — попита той тихо, без да откъсва поглед от стягащите се редици.

— Тъй вярно, Юмрук. Убих.

— В Кучешката верига ли е бил?

— Беше.

— Както и ти, Кътъл.

— Докато не ме удари копие в рамото. Заминах с другите на „Силанда“. Изтървах последния спор, вярно. Ленестро беше… вторият. Исках Пулик Алар най-напред, ама Алар избяга с Малик Рел. И двамата исках да ми паднат в ръчичките, Юмрук. Може да си мислят, че спорът е свършил, но не и за мен.

— Ще се радвам, ако приемеш предложението ми за команда — каза Гамът.

— А, не, благодаря, сър. Вече съм си зачислен в отделение. Отделението на сержант Стрингс всъщност. Устройва ме напълно.

— Откъде го познаваш?

Кътъл го погледна, присвил очи, и отвърна безизразно:

— Никога не съм го срещал, сър. Сега, ако ме извините, му дължа една целувка.

След по-малко от четвърт камбана Осми легион на Юмрук Гамът стоеше неподвижен в стегнати, равни редици. Тавори все още не бе проговорила. Кътъл и сержант Стрингс се бяха върнали в Четвърто отделение на Девета рота.

Тавори като че ли взе някакво решение, махна с ръка зад себе си и Юмрук Тене Баралта и Блистиг тръгнаха напред. След няколко мига се изравниха с Гамът и спряха. Очите на адюнктата се приковаха в Блистиг.

— Вашият легион чака на съседния булевард, нали?

Мъжът — лицето му беше зачервено — кимна.

— Направо са луднали от жегата, адюнкта. Но тази проклетия, дето гръмна, ги укроти.

Погледът й се измести към Червения меч.

— Юмрук Баралта?

— Кротнаха, адюнкта.

— Щом освободя Осми и напуснат плаца, останалите да влизат по ротно. Всяка рота заема позиция и когато са готови, влизат другите. Може да е по-бавно, но поне няма да се наложи да повтаряме хаоса, на който току-що станахме свидетели. Юмрук Гамът, доволен ли сте от строя на вашите бойци?

— Напълно, адюнкта.

— Аз също. Вече можете да…

Но не продължи, след като видя, че погледите на тримата строени пред нея мъже са се вторачили някъде над рамото й; а сред четирите хиляди воини, застанали мирно, изведнъж се възцари пълна тишина — никакво шумолене, никакво покашляне. Защото Осми легион си беше поел дъх и го бе затаил.

Гамът се помъчи да съхрани изражението си, щом Тавори вдигна вежда към него. После тя бавно се обърна.

Прощъпалчето се беше появило сякаш отникъде, от никого не видяно — и застана точно на мястото, където стоеше адюнктата в началото, голямата за ръста му телаба бе разстлана назад като царствен шлейф. С руса коса, стегната над мургавото херувимско лице, оцапано от прах, детето стоеше срещу войнишките редици и ги гледаше — невъзмутимо и преценяващо.

Приглушено покашляне някъде сред бойците, после някой пристъпи напред.

Още щом мъжът излезе от предната линия, очите на прощъпалчето го намериха. Двете ръце, скрити в дългите ръкави, се протегнаха напред. После единият ръкав се плъзна назад и се видя малката ръчичка — а ръчичката стискаше кокал. Дълъг кокал. Човешки. Мъжът замръзна.

Въздухът над плаца сякаш изсъска като нещо оживяло от ахканията на хилядите войници.

Гамът надви трепета си и заговори на мъжа:

— Капитан Кенеб. — Каза го високо, като се мъчеше да преглътне надигащия се ужас. — Приберете момчето. Веднага, преди да… хм, започне да пищи.

Изчервен, Кенеб отдаде чест с разтреперана ръка и закрачи напред.

— Неб! — извика малкият и капитанът го вдигна.

— Елате с мен! — отсече адюнкта Тавори на Гамът и тръгна към офицера с детето. — Капитан Кенеб, нали?

— М-моля за извинение, адюнкта. Момчето си има гледачка, но се измъква от нея при всяка възможност — има едно изровено гробище зад…

— Ваше ли е, капитане? — попита навъсено Тавори.

— Все едно, че е мое, адюнкта. Сираче от Кучешката верига. Историкът Дюйкър ми го остави да се грижа за него.

— Има ли си име?

— Гръб[8].

— Гръб?

Кенеб сви рамене извинително.

— Засега, адюнкта. Подхожда си му…

— Както и на Осми. Разбирам. Занесете го на гледачката, капитане. А утре я уволнете и наемете някоя по-добра… или три. Детето ще придружи ли войската?

— Той си няма никой друг, адюнкта. С войската ще има семейство и…

— Знам. Вървете, капитан Кенеб.

— Съ… съжалявам, адюнкта…

Но тя вече се обръщаше и само Гамът чу въздишката й и промърмореното: „Вече е много късно“.

И беше права. Войниците — дори новобранците — разпознаваха поличбата, щом се появи. Дете, застанало точно на мястото на жената, която ще предвожда тази армия. Вдигнало високо избледняла от слънцето бедрена кост.

Богове на пъкъла…

— Мъдете на Гуглата, нанизани на шиш!

Проклятието бе изречено с тихо ръмжене, с отврат.

Кътъл хлъзна торбата си под ниския нар. Конюшнята, превърната в импровизирано спално, вече побираше осем отделения, тясното помещение вече вонеше на прясна пот и… пълен ужас. При пикочната яма до задната стена някой повръщаше.

— Я да излезем навън, Кътъл — каза Стрингс. — Ще взема Геслер и Бордюк.

— Аз викам да му пийна — измърмори сапьорът.

— После ще направим точно това. Но първо трябва да проведем едно малко съвещание.

Кътъл сякаш се поколеба.

Стрингс стана от нара си и се приближи до него.

— Важно е, да.

— Е, добре. Води… Стрингс.

Както се оказа, Сторми се беше присъединил към групата ветерани, измъкнали се безшумно покрай пребледнелите новобранци — много от които бяха затворили очи и мълвяха безмълвни молитви — и също се беше запътил към двора.

Дворът беше празен. Лейтенант Ранал — оказал се отчайващо неспособен на сбора — се беше скрил в казармата в мига, в който бойците пристигнаха.

Всички очи се бяха приковали Стрингс. Той на свой ред огледа умислено мрачните лица около себе си. Нямаше съмнение за смисъла на поличбата и Стрингс беше склонен да се съгласи. „Едно дете ни води на смърт. Кост от човешки крак, засъхнала под проклятието на пустинното слънце. Всички сме живели достатъчно дълго, видели сме твърде много, за да се заблуждаваме точно пред тази жестока истина: в тази новобранска армия вече всички се виждат като мъртъвци.“

Обраслото с гъста рижа брада лице на Сторми се изкриви в гримаса — твърде горчива, за да се нарече кисела.

— Ако ще ми говориш, че ние тук имаме някаква надежда да надвием прилива при Портата на Гуглата, Стрингс, значи си си загубил ума. Момчетата и момичетата ей там не са единствените — всичките проклети три легиона…

— Знам — прекъсна го Стрингс. — Никой от нас не е глупак. Сега моля само да поговоря аз. Аз да говоря. Без прекъсвания. Ще ви кажа, като свърша. Кой е съгласен?

Бордюк обърна глава и се изплю.

— Ти си проклет от Гуглата Подпалвач на мостове.

— Бях. Проблем ли имаш с това?

Сержантът на Шесто се ухили.

— Исках само да кажа, Стрингс, че колкото до мен, ще те изслушам. Както помоли.

— И ние — измърмори Геслер, а Сторми кимна.

Стрингс се обърна към Кътъл.

— А ти?

— Само защото си ти, а не Хедж, Фидлър. Извинявай. Стрингс.

Щом чу името, Бордюк се опули и се изплю пак.

— Браво бе!

— Добре де, стига — изсумтя Кътъл.

— Значи започвам. Свързано е с Нок, адмирала, макар че тогава още не беше адмирал, само командир на шест дромона. Бих се изненадал, ако някой от вас е чувал тая история, но ако сте я чували, не казвайте нищо — връзката й с това, което стана тук, трябваше да ви е хрумнала вече. Шест дромона. На път да пресрещнат флотата на Картул, три пиратски галери, всяка получила благословията на островните жреци на Д’рек. Червея на есента. Да, всички знаете другото име на Д’рек, но го казах, за да го подчертая. Все едно, флотата на Нок спряла при островите на Напан и влязла нагоре по река Кулибор, за да налеят прясна вода. Шест кораба, и на всеки складирали буретата в трюмовете.

— На половин ден път от островите Напан помощник-готвачът на флагманския кораб продупчил първото буре. И от дупката изведнъж се показала змия. Паралт. Плъзнала се по ръката на момчето и забила двата си зъба в лявото му око. Момчето писнало и изхвърчало на палубата със змията, както си била в окото му. Успяло да направи само две крачки, преди да издъхне, и паднало, бяло като избелял от слънцето плац. Убили змията, но както можете да си представите, било твърде късно. — Той огледа слушателите си. — Нок, понеже бил млад, погледнал пренебрежително на случилото се, а когато мълвата се пръснала и моряци и войници започнали да мрат от жажда — в кораби, заредени с бурета прясна вода, които никой не смеел да отвори — отишъл и направил най-очевидното. Качил на палубата едно буре. Продупчил го със собствените си ръце. — Стрингс замълча. Разбираше, че никой не е чувал историята. Виждаше, че вниманието на всички е приковано в него. — Проклетото буре се оказало пълно със змии. Пръснали се по палубата. По някакво проклето чудо Нок не бил ухапан. Виждате ли, тъкмо започвал сухият сезон. Сезонът на паралта в реката свършвал. Водите били пълни с тях, защото тръгвали към речното устие на път към морето. Всяко буре на шестте дромона било пълно със змии.

— Флотата така и не се приближила за битка с картулийците. Докато се върнат в Нап, половината измрели от жажда. Всичките шест кораба били закотвени извън залива, натоварени с жертвени дарове на Д’рек, Червея на есента, и били потопени. Нок трябвало да изчака следващата година, за да разбие презряната флота на Картул. Два месеца по-късно островът бил завладян. — Поклати глава. — Не, не съм свършил. Това беше разказ, разказ за това как да се справя човек със злини. Не унищожаваш поличба, като се биеш с нея. Правиш обратното. Гълташ я цялата.

Смаяни физиономии. Геслер пръв се отърси и при усмивката му — изненадващо бяла на бронзовото му лице — Стрингс бавно кимна и рече:

— Ако не я спипаме здраво тая поличба, не сме нищо повече от носачи на траурни плащаници за новобранците ей там. За цялата проклета армия. — Замълча за миг и отсече: — Значи, доколкото чух, капитанът спомена нещо за гробище наблизо, нали? Костите се били показали. Предлагам да го намерим. Веднага. Е, казах каквото имах.

— Ама онова беше проклета бедрена кост — изръмжа Сторми.

Геслер го изгледа кръвнишки.

— След два дни потегляме.

„Преди да се е случило още нещо“, добави мълчаливо Гамът към думите на адюнктата. Хвърли поглед към Нил и Недер, които седяха един до друг на пейката до стената. И двамата трепереха и бяха пребледнели — силата на поличбата ги бе смазала.

Загадки дебнеха в този свят. Гамът беше усещал и преди смразяващия им лъх, отражение на сила, несвързана с никакъв бог, но която все пак съществуваше. Неумолима като природните закони. Истини, заровени под костта. Според него за императрицата щеше да е много по-добре, ако Четиринадесета армия се разформирова незабавно. Съзнателно и пълно разформироване на частите с преназначения по други части на империята, после — изчакване още година за нова вълна от попълнения.

Следващите думи на адюнкта Тавори към събралите се в залата като че ли отвръщаха пряко на мислите му.

— Не можем да си го позволим — каза тя и закрачи нервно — нещо нехарактерно за нея. — Четиринадесета не може да бъде победена, преди да излезе от Ейрън. Ако това се случи, целият субконтинент ще бъде безвъзвратно загубен. По-добре да ни унищожат в Рараку. Силите на Ша’ик поне ще бъдат изтощени… Давам ви два дни. Междувременно искам Юмруците да съберат офицерите си, от лейтенант нагоре. Уведомете ги, че лично ще посетя всяка рота, начиная от тази вечер. Не им указвайте коя ще посетя първо — искам всички да са в положение на пълна готовност. Освен стражевите постове, всеки войник да остане в помещението си. Дръжте под око специално ветераните. Те ще искат да се напият и да останат пияни, ако може. Юмрук Баралта, свържете се с Орто Сетрал и му наредете да събере ескадрон Червени мечове. Да минат през биваците на цивилните към армията и да конфискуват всичкия алкохол, дъранг и всичко друго, което умъртвява сетивата. Да блокират с охрана бивака. Въпроси? Няма. Добре. Свободни сте. Гамът, изпрати да доведат Т’амбър.

— Слушам, адюнкта.

„Нехарактерно безгрижно. Тази твоя парфюмирана любовница се крие от погледите на всички други освен мен. Знаят, разбира се. И все пак…“

В коридора Блистиг кимна на Баралта и хвана Гамът под мишницата.

— С нас, ако обичаш.

Нил и Недер ги стрелнаха с погледи и бързо се отдалечиха.

— Дръпни си проклетата ръка — отвърна тихо Гамът. — Мога да ви последвам и без помощта ти, Блистиг.

Хватката се отпусна.

Намериха празно помещение, използвано преди за складиране на вещи по куки, забити на три четвърти от височината на четирите стени. Въздухът миришеше на кожа.

— Моментът дойде — почна Блистиг без предисловия. — Не можем да тръгнем в поход след два дни, Гамът, и ти го знаеш. Изобщо не можем да тръгнем. В най-лошия случай ще последва бунт, в най-добрия — ще останем без хора от безкрайните дезертирания. С Четиринадесета е свършено.

Доволният блясък в очите му разпали гняв в душата на Гамът. Той прикова Блистиг с поглед и попита:

— Появата на онова дете от теб и Кенеб ли беше нагласена?

Блистиг се дръпна като ударен, лицето му помръкна.

— За какъв ме взимаш…

— Точно сега не съм сигурен — изръмжа Гамът.

Бившият командир на ейрънския гарнизон посегна към дръжката на меча си, но Тене Баралта пристъпи между двамата и бронята му издрънча. По-висок и много по-широкоплещест от двамата малазанци, Баралта опря облечените си в тежки метални ръкавици ръце на гърдите им и ги раздалечи.

— Тук сме, за да стигнем до съгласие, а не да се избиваме взаимно — избоботи той. И се обърна към Блистиг. — Освен това подозрението на Гамът ми хрумна и на мен.

— Кенеб не би направил такова нещо — изхриптя Блистиг. — Дори двамата да си въобразите, че аз бих могъл.

„Достоен отговор.“

Гамът поклати глава и рече:

— Тя помоли за два дни…

— Помолила? Аз чух заповед…

— Значи не си слушал достатъчно внимателно, Блистиг. Адюнктата, колкото млада и неопитна да е, не е глупачка. Вижда това, което виждаш ти… което виждаме всички. Но тя помоли за два дни. Стигне ли се до момента на тръгването… окончателното решение бездруго ще стане очевидно в този момент. Доверете й се. Ако трябва, поне за това и само за това. Два дни.

След дълга пауза Баралта кимна.

— Така да бъде.

— Е, добре — отрони Блистиг.

„Беру да ни благослови.“

Гамът тръгна към изхода, но Тене Баралта го докосна по рамото и го спря.

— Юмрук, какво е положението с тази… тази Т’амбър? Знаете ли? Защо адюнктата е толкова… потайна? Жени, които си взимат жени за любовници… единственото престъпление тук е, че е загуба за мъжете, и така е било винаги.

— Потайна? Не, Тене Баралта. Дискретна. Адюнктата винаги е била дискретна.

Бившият Червен меч настоя:

— Що за човек е тази Т’амбър? Да не би да упражнява нежелано влияние върху адюнктата?

— Нямам представа за втория ви въпрос. Що за човек? Била е конкубинка, мисля, във Великия храм на Кралицата на сънищата, в Унта. Като изключим това, единствените ми приказки с нея са били по нареждане на адюнктата. А и Т’амбър не е особено приказлива… — „И този израз е твърде сдържан. Красива е, да, и отчуждена. Дали има нежелано влияние върху Тавори? Де да знаех.“ — И като стана дума за Т’амбър, трябва да ви напусна.

При вратата спря и подхвърли на Блистиг:

— Дадохте добър отговор. Вече не ви подозирам.

Лостара Юил прибра грижливо последните вещи от снаряжението си на Червен меч в скрина, пусна капака и го заключи. Изправи се и се отдръпна с чувството, че е изгубила нещо. Изпитвала бе огромна утеха в това да принадлежи към тази вдъхваща ужас част. Това, че Червените мечове бяха мразени от собствените си сънародници, че ги хулеха в собствената им земя, се беше оказало изненадващо удовлетворително. Защото на свой ред и тя ги мразеше.

Родена като дъщеря вместо желания син, като дете тя беше живяла по улиците на Ерлитан. Сред многобройните племена съществуваше обичайна практика — преди да дойдат малазанците с техните семейни закони — да прогонват нежеланите си деца, след като навършат петата година от живота си. Послушници от многобройните храмове — поклонници на загадъчни култове — редовно прибираха такива изоставени деца. Никой не знаеше какво правят с тях. По-доверчивите от уличните хлапетии, които Лостара познаваше, вярваха, че при култовете ще намерят някакво спасение. Възпитание, храна, сигурност — и някой ден и те самите да станат послушници. Но повечето деца подозираха друго. Слушали бяха истории — или го бяха виждали с очите си — за нощни набези на загърнати в черно фигури от задните входове на храмове, тръгнали по кривите улички с покрита кола на път към гъмжащите от раци крайбрежни езерца на изток от града — езерца достатъчно плитки, за да може човек да види блясъка на струпаните малки кости по дъното.

С едно всички бяха съгласни. Гладът на храмовете беше неутолим.

Оптимисти или песимисти, децата по улиците на Ерлитан правеха всичко, което можеха, за да избегнат ловците с техните мрежи и въжета. Все пак можеше някак да се спечели още малко живот, да се спечели още малко свобода, колкото и горчива да беше.

Някъде по средата на седмата си година Лостара беше съборена върху мазния уличен калдъръм от една такава мрежа. Гражданите — безразлични към писъците й — се отдръпваха встрани, докато мълчаливият жрец влачеше плячката си към храма. От време на време равнодушни очи срещаха нейните по този ужасен път и тези очи Лостара никога нямаше да забрави.

Рашан се оказа по-малко кръвожаден от другите култове в обичая си да лови деца. Тя се озова сред други малки пленници — възложиха им да поддържат храмовия комплекс и с това сякаш ги обрекоха за цял живот на тежък робски труд. Робията продължи до деветата й година, когато по неизвестни причини я избраха да се учи на Танца на Сянката. Рядко и за малко беше зървала танцьорите — тайна и загадъчна група мъже и жени, за които култът означаваше тежък и много сложен танц. Единствената им публика бяха жреците и жриците — никой от които не гледаше същинските танцьори, само сенките им.

„Ти си нищо, дете. Не си танцьор. Тялото ти е в служба на Рашан, а Рашан е тукашната проява на Сянката, извличането на мрак от светлината. Когато танцуваш, никой не гледа теб. Гледа сянката, която рисува тялото ти. Сянката е танцьорът, Лостара Юил. Не ти.“

Години на сурова дисциплина, на изпъващи крайниците упражнения, от които всички стави се разтягаха, които правеха гръбнака гъвкав, тъй че Хвърлящият сянка да стане съвършен… и всичко това за нищо.

Извън високите зидове на храма светът се променяше. Неизвестни за Лостара събития систематично го разтърсваха. Малазанската империя прати войски. Падаха градове. Чужди кораби блокираха залива на Ерлитан.

Култът към Рашан бе пощаден от чистките на новите сурови господари на Седемте града, защото беше призната религия. Други храмове не оцеляха. Тя помнеше пушеците в небето над Ерлитан и как се чудеше от какво са, и как се будеше нощем от ужасна врява и шум по улиците.

Беше посредствена Хвърляща. Сянката й като че ли винаги си наумяваше нещо друго и беше своеволен и капризен партньор. Не се запитваше дали е щастлива, или не. Празният трон на Рашан не привличаше вярата й, като на другите ученици. Живееше, без да си задава въпроси, живот нито кръгов, нито линеен, тъй като в ума й не съществуваше никакво движение, а представата за напредък се измерваше единствено с усвояването на упражненията, които й налагаха.

Унищожението на култа беше внезапно и неочаквано — и дойде отвътре.

Помнеше нощта, в която започна всичко. Голямата възбуда в храма. На гости беше дошъл Върховен жрец от друг град. Да поговори с Господаря Бидитал по изключително важни въпроси. В чест на чужденеца щеше да има танц, за който Лостара и другите обучаващи се трябваше да осигурят фон от ритми и фигури, та да допълни Танцьорите на Сянката.

Лостара изобщо не можеше да се сравни с най-добрите ученици, дори в нищожната им роля в представлението. Ала помнеше чужденеца.

Нямаше нищо общо с киселия старец Бидитал. Беше висок, строен, с усмихнато лице, длани със забележително дълги пръсти, почти женствени — пръсти, които пробудиха у нея нови и непознати чувства.

Чувства, които смутиха механичния й танц, които накараха сянката й да се заизвива в ритъм, противоположен на онова, което хвърляха не само съучениците й, но и самите Танцьори на Сянката — сякаш в залата се беше промъкнала трета жилка.

Твърде смайващо, за да остане незабелязано.

Самият Бидитал се надигна от мястото си и се намръщи, но гостът каза:

— Моля Танцът да продължи. — И очите му се спряха на нейните. — Песента на тръстиките никога не е била представяна по такъв начин. Никакъв нежен бриз няма тук, а, Бидитал? О, не, истинска буря. Танцьорките са девственици, нали? — Смехът му бе тих, но дълбок. — При все това в този танц няма нищо девствено. О, истинска буря от страст!

А очите му не се откъсваха от Лостара, осъзнаваха страстта, която я бе покорила — която бе придала форма на дивия бяс на сянката. Осъзнаване и някакво доволно, но хладно… признание. Все едно гостът бе поласкан, но не желаеше да отвърне на поканата.

В онази нощ чужденецът бе имал други задачи — както и в следващите нощи: така поне щеше да разбере Лостара много по-късно. Тогава обаче лицето й пламна от срам и тя избяга от залата.

Делат, разбира се, не бе дошъл да спечели сърцето на една Хвърляща сянка. Дошъл бе, за да унищожи Рашан.

Делат, който — оказа се — беше и Върховен жрец, и Подпалвач на мостове. И каквато и да бе причината императорът да унищожи култа, тъкмо неговата ръка бе нанесла смъртния удар.

Макар и не само тя. В нощта на убийствата, при звъна на камбаната за третия час — два след полунощ, — след Песента на тръстиките се бе появил и още един, скрит в черните одежди на наемен убиец…

Лостара знаеше повече за онова, което се бе случило в храма на Рашан в Ерлитан, от всеки друг, освен от самите убийци. Защото се оказа единствената пощадена. Или така поне вярваше години наред, преди името на Бидитал да се появи отново — в армията на Апокалипсиса на Ша’ик.

„Ах, много повече от пощадена бях онази нощ!“

„Милите дългопръсти ръце на Делат…“

Щом стъпи на градските улици на заранта, след седем години отсъствие, тя се изправи пред ужасяващото осъзнаване, че е сама, наистина сама. Възкръсна старият спомен, когато я бяха събудили след петия й рожден ден, за да я връчат в ръцете на някакъв старец, нает да я отведе и да я остави в непознат квартал в другия край на града. Спомен, отекващ с детския плач за мама.

Краткото време след напускането на храма, преди да се включи в Червените мечове — новосформираната част от жители на Седемте града, заклели се във вярност към Малазанската империя — беше натрупало в ума й други спомени, които отдавна беше потиснала. Спомени за глад, поругаване, унижение и сякаш неизбежно, бавно деградиране. Но доброволците я бяха намерили, или навярно тя самата ги беше намерила. Червените мечове щяха да са въплътеното слово на императора, белегът на нова ера за Седемте града. Щеше да настъпи мир. Ала всичко това не интересуваше Лостара. По-скоро я вълнуваше широко пръсналата се мълва, че Червените мечове искат да се превърнат в носителите на малазанското правосъдие.

Не беше забравила равнодушните очи. Гражданите, останали безразлични към молбите й, докато гледаха как храмовият служител я влачи към неизвестна орис. Не бе забравила собствените си родители.

На измяната можеше да се отвърне с едно и само с едно. И доскорошният капитан Лостара Юил от Червените мечове бе свикнала да дава този жесток отговор.

„А сега дали самата аз не ставам изменница?“

Обърна гръб на скрина. Вече не беше Червен меч.

Скоро Перла щеше да дойде и двамата щяха да тръгнат по изстиналата диря на сестрата на Тавори, Фелисин. По която диря може би щеше да им се удаде възможност да забият нож в сърцето на Ястребовите нокти. Но тези Ястребови нокти не бяха ли от империята? Шпионите и убийците на самия Танцьор, смъртоносните оръжия на волята му. Какво тогава ги беше превърнало в предатели?

Измяната беше загадка. Необяснима за Лостара. Тя знаеше само, че измяната нанася най-дълбоките рани.

И се беше заклела — преди много време — никога повече да не понася такива рани.

Взе оръжейния си колан от куката над леглото, стегна го на кръста си и го закопча.

И замръзна.

Стаичката пред нея се беше изпълнила с танцуващи сенки.

А сред тях — човешка фигура. Бледо лице със сурови черти, с бръчици на усмивка около очите, които му придаваха чар… И самите очи, които, щом се взря в тях, бяха като бездънни езера.

В които, с внезапен порив усети тя, можеше да се гмурне. Тук, сега и завинаги.

Мъжът кимна и каза тихо:

— Лостара Юил. Може да се съмняваш в думите ми, но аз те помня…

Тя отстъпи назад, опря гръб в стената. Поклати глава и прошепна:

— Не ви познавам.

— Вярно. Но в онази нощ бяхме трима. Преди много време, в Ерлитан. Бях свидетел на твоето… неочаквано представяне. Знаеш ли, че Делат — или по-скоро мъжът, за когото по-късно щях да разбера, че е Делат — искаше да те вземе? Не само за една нощ. Щеше да отидеш с него при Подпалвачите на мостове и това напълно щеше да го задоволи. Или така поне вярвам. Няма как да се провери, уви, защото всичко — поне външно — се обърка ужасно.

— Помня — промълви тя.

Мъжът сви рамене.

— Делат, който за тази мисия имаше друго име и бе подчинен на моя партньор — Делат пусна Бидитал да избяга. Допускам, че е приличало на… измяна, нали? За моя партньор наистина изглеждаше така. И до ден-днешен Сенкотрон — който тогава все още не беше Сенкотрон, а просто един особено даровит и амбициозен посетител на сестринския лабиринт на Рашан, Мийнас — до ден-днешен, казах, Сенкотрон подклажда у себе си вечния огън на мъстта. Но Делат се оказа много вещ в криеницата… под носовете ни. Също като Калам. Просто поредният незабележим войник в редиците на Подпалвачите на мостове.

— Не знам кой си ти.

Мъжът се усмихна.

— Ах, да, виж колко съм припрян. — Очите му се спряха на издължените сенки пред него, въпреки че гърбът му беше към неосветената затворена врата, и усмивката му се разшири, сякаш премисляше думите си. — Аз съм Котильон, Лостара Юил. По онова време бях Танцьора и да, можеш да се досетиш какво означава това име, предвид обучението, на което бе подложена. В Седемте града някои истини за култа са се изгубили, разбира се, особено за истинското естество на Танца на Сянката. Той никога не е бил предназначен за представяне, Лостара. Той всъщност е изключително бойно изкуство. Изкуството да убиваш.

— Не съм поклонничка на Сянка — нито на Рашан, нито на вашата версия…

— Не бих се и уповавал на такава вярност у теб — отвърна Котильон.

Тя замълча. Мъчеше се да придаде логика на мислите си, на думите му. Котильон е бил… Танцьора. Сенкотрон… трябваше да е бил Келанвед, императорът! Лостара се намръщи.

— Вярна съм на Малазанската империя.

— Чудесно — отвърна той. — Доволен съм.

— А сега се опитваш да ме убедиш, че императрица Ласийн не е законният владетел на империята…

— Ни най-малко. Добре си е дошла на трона тя. Но в момента си има известни неприятности, нали? Малко… помощ може би няма да й дойде зле.

— Но нали уж тя ви е убила! — изсъска Лостара. — Вас двамата с Келанвед!

„Изменила ви е.“

Котильон само сви рамене.

— Всички си имаха… определени задачи. Лостара, играта, която се играе, е много по-голяма от всяка смъртна империя. Но въпросната империя — вашата империя — ами, нейният успех е съществен за онова, към което се домогваме ние. И ако знаеше в подробности някои отскорошни и по-далечни събития, нямаше да се налага да те убеждавам, че тронът, на който седи императрицата, в момента е доста разклатен.

— Но и ти си изменил на императора — Сенкотрон. Не ми ли го каза току-що…

— Понякога съм по-далновиден от скъпия си приятел. Всъщност той си е все така обсебен от желанието да види как Ласийн страда — аз имам други идеи и макар че той може би гледа на тях като на част от своите, засега все още не е наложително да го изваждам от това заблуждение. Но няма да се опитвам да те заблуждавам, че съм всезнаещ. Всъщност признавам, че си имам тежки недостатъци и че познавам отровата на подозрителността. Бързия Бен. Калам. Уискиджак. Кому и на какво са верни те всъщност? Е, може и да съм намерил отговора, но все още не съм решил дали ми харесва, или ме тревожи. Има една особена опасност, която застрашава асцендентите, и тя е в тенденцията да се изчаква много дълго. Преди да се задействаш, преди — ако щеш — да излезеш от сенките. — Отново се усмихна. — Но бих искал да поправя тази своя прежна, фатална колебливост. Затова съм застанал пред теб, Лостара Юил, да те помоля за помощ.

Тя се навъси още повече.

— А защо да не кажа на Перла за тази… среща?

— Не че има сериозна причина, но бих те посъветвал да не го правиш. Все още не съм готов за Перла. Колкото до теб, ако си премълчиш, това няма да е предателство, защото стига да направиш това, за което те моля, двамата ще продължите да вървите в стъпка. Пред никакъв конфликт няма да се изправиш, каквото и да се случи, или каквото и да откриете по своя път.

— Къде е този… Делат?

Той вдигна вежди, сякаш въпросът го завари неподготвен, а после въздъхна и кимна.

— Напоследък не го държа под око, уви. Защо ли? Твърде силен е. Твърде загадъчен. Твърде изобретателен. Твърде умен, проклет от Гуглата да е! Всъщност дори Сенкотрон престана да го търси и насочи вниманието си другаде. С удоволствие бих уредил да се съюзим отново, но се боя, че нямам такава власт. — Поколеба се, после добави: — Понякога трябва просто да се довериш на съдбата, Лостара. Бъдещето може да ти обещае едно и само едно: изненада. Но знай следното: всички бихме искали да спасим Малазанската империя, всеки по своя начин. Ще ми помогнеш ли?

— Ако го направя, това ще ме превърне ли в Ястребов нокът?

Усмивката на Котильон се разшири.

— Но, скъпа, Ястребовите нокти вече не съществуват.

— О, Котильон, стига! Молиш ме за помощ, после се опитваш да ме правиш на глупачка.

Усмивката му се стопи.

— Казвам ти, Ястребовите нокти наистина вече не съществуват. Въслата ги унищожи. Или знаеш нещо, което намеква за противното?

— Не. Просто… го допуснах.

— Аха. Е, ще ми помогнеш ли?

— Перла идва.

— Мога да бъда кратък, когато се наложи.

— Какво точно искаш от мен?

След половин камбана на вратата леко се почука и Перла влезе.

И веднага се закова на място.

— Надушвам магия.

Седналата на леглото Лостара сви рамене, стана, за да вземе пътната си торба, и каза небрежно:

— В Танца на Сянката има следствия, които понякога пробуждат Рашан.

— Рашан! Да. — Той пристъпи в стаята и се огледа предпазливо. — Танцът на Сянката. Ти?

— Някога. Много отдавна. На никакви богове не държа, Перла. Никога не съм била поклонничка. Но открих, че Танцът ми служи в битка. Държи ме гъвкава, а това най-ми трябва, когато съм изнервена и нещастна. — Преметна торбата си през рамо и зачака.

Перла вдигна вежди.

— Изнервена и нещастна?

Тя направи кисела физиономия и тръгна към вратата.

— Искам да те предупредя — каза той. — Рашан… и за двама ни ще е най-добре да го избягваш. Има риск да се привлече… внимание.

Пазачът седеше до една бала слама пред портата на имението. Светлозелените му очи проследиха Лостара и Перла, докато се приближаваха. От месинговата халка на едното му ухо висеше малка кост от човешки пръст. Изглеждаше болнав. Пое си дълбоко дъх и почти изпъшка:

— Авангардът сте, а? Върнете се и й кажете, че не сме готови.

Лостара примига и погледна Перла. Той се усмихваше.

— На пратеници ли ти приличаме?

Очите на часовия се присвиха.

— Не съм ли те виждал да танцуваш на една маса в кръчмата на Пъгрут?

Перла се ухили широко.

— Имаш ли си име, войник?

— Мейби[9].

— Е, и какво е то?

— Току-що го ти го казах. Мейби. Буква по буква ли да ти го издиктувам?

— Можеш ли?

— Не. Просто се чудех дали си съвсем тъп. Е, щом не сте авангардът на адюнктата, да ни предупредите за тая изненадваща инспекция, какво искате тогаз?

— Момент — каза намръщено Перла. — Как може една инспекция да е изненадваща, ако има предупреждение?

— Кълна се в бръчкавите пети на Гуглата, наистина си тъп. Точно така става…

— Предупреждение, викаш. — Погледна Лостара, намигна й и добави: — Днес май цял ден само това правя. Слушай, Мейби, адюнктата няма да предупреждава за инспекциите си — и не очаквам и офицерите ви да го направят. Тя си има свои правила и гледайте да свикнете с тях.

— Все пак не ми каза какво искате.

— Трябва да поговоря с един войник от Пето отделение на Девета рота, а доколкото разбрах, е настанен във временните спални тук.

— Е, аз съм в Шесто, не съм в Пето.

— И какво?

— Ами, ясно е, нали? Не искате да говорите с мен. Айде влизайте, че ми губите времето. И по-бързо, че не ми е много добре.

Пазачът отвори портата и изчака да влязат, погледът му се задържа дълго на полюшващите се бедра на Лостара, преди да затръшне портата и да я заключи.

Балата слама до него изведнъж засия и се преобрази в едър младеж, скръстил крака върху калдъръма.

Мейби въздъхна.

— Друг път не го прави — не и близо до мен, Балгрид. Драйфа ми се от тая магия.

— Нямах избор, освен да задържа илюзията — отвърна Балгрид и обърса с ръкав потното си чело. — Тоя кучи син е Нокът!

— Тъй ли? Бях готов да се закълна, че съм го виждал в женски дрехи да танцува в Пъг…

— Ще млъкнеш ли най-после? Жалко за горкото копеле, дето го търси в Пето!

Мейби изведнъж се ухили.

— Ей, ти току-що преметна жив Нокът с проклетата си илюзия! Браво!

— Не си единственият, на който му се драйфа — измърмори Балгрид.

След трийсет крачки през каменния двор Лостара и Перла се озоваха пред конюшните.

— Забавно беше — каза Перла.

— Кое?

— О, просто да ги видя как се потят.

— Те?

— Мъжът и балата, разбира се. Е, стигнахме. — Тя посегна да дръпне едното крило на вратата, но Перла я стисна за китката. — Момент. Виж, всъщност вътре са повече от един, които трябва да поразпитаме. Двама ветерани — остави го на мен. Има и едно момче, бил е пазач в миньорския лагер. Въздействай му с чара си, докато аз говоря с другите двама.

Лостара го зяпна слисано.

— Чар ли!

Перла се усмихна широко.

— Да. И ако го накараш да лапне по теб, смятай го за бъдещо вложение в случай, че момчето по-късно ни потрябва.

— Разбирам.

Тя отвори вратата и отстъпи встрани, за да го пусне пред себе си. Вонеше ужасно — на пикоч, пот и мокра слама. Беше пълно с войници, налягали или насядали по нарове или скъпи мебели, домъкнати от главната къща. Нямаше много разговори, а и те стихнаха, щом всички завъртяха глави към двамата непознати.

— Благодаря за вниманието — каза Перла високо. — Бих искал да поговоря със сержант Геслер и ефрейтор Сторми.

— Аз съм Геслер — обади се един як мъж с лице като бронз, изпружен на някакъв плюшен диван. — Оня, дето хърка под коприните, е Сторми. И ако ви е пратил Облат, кажете му, че ще се изплатим… някой ден.

Перла се усмихна, махна с ръка на Лостара да го последва и тръгна към сержанта.

— Не съм тук, за да ви прибирам дълговете. По-скоро бих искал да поговоря с вас насаме за последните ви… приключения.

— Аха. И кой, в името на копитото на Финир, си ти?

— Въпросът е от имперска важност — отвърна Перла и погледът му се спря на Сторми. — Ти ли ще го събудиш, или да го направя аз? Освен това спътничката ми иска да поговори с един ваш войник, Пела.

Геслер се усмихна хладно.

— Искаш да будиш ефрейтора ми? Давай. Колкото до Пела, не е тука в момента.

Перла въздъхна и пристъпи до леглото. Огледа за миг купчината скъпи коприни и хъркащия под тях ефрейтор, наведе се и дръпна рязко завивките.

Ръката, която се стрелна към десния пищял на Перла — между коляното и глезена, — беше толкова голяма, че почти сграбчи целия крак. Надигането, което последва, накара Лостара да зяпне.

Нагоре. Перла изкрещя. Нагоре — и Сторми скочи от кревата като мечка, събудена от зимния си сън, с рев, изтръгнал се от дробовете му.

Ако помещението беше с обикновен таван — вместо няколкото греди, кръстосани под покрива на конюшнята, от които за щастие нито една не се оказа точно отгоре — Перла щеше да се натресе в него, и то здраво, когато изхвърча във въздуха, вдигнат само от ръката, стиснала пищяла му. Вдигна го, след което го запокити.

Нокътят полетя, размахал ръце, коленете му изхвърчаха над главата, краката изритаха, щом ръката на Сторми го пусна. Тупна тежко на земята и се сви на кълбо.

Ефрейторът вече стоеше прав — чорлав, с рошава рижа брада, забравата на съня се стапяше от очите му като борови иглички, хвърлени в огъня — огън, който бързо кипна в ярост.

— Казах никой да не ме буди! — ревна той и размаха ръце, сякаш искаше да спипа поне няколко омразни гърла. Светлосините му очи изведнъж се спряха на Перла, който вече се изправяше на четири крака. — Тоя ли е кучият син? — попита Сторми и пристъпи към него.

Лостара прегради пътя му.

Сторми изсумтя и спря.

— Остави ги, ефрейтор — подвикна от дивана си Геслер. — Тоя келеш, дето го хвърли, е Нокът, а жената пред тебе като я гледам май е Червен меч, или е била, и сигурно ще може да се защити доста добре. Няма нужда да влизаш в свада само защото са те събудили.

Перла вече се изправяше и разтриваше рамото си. Дишаше на пресекулки.

С ръка на дръжката на меча, Лостара изгледа Сторми от глава до пети и каза невъзмутимо:

— Чудехме се кой от двама ви е по-добър разказвач. Приятелят ми иска да чуе една история. Ще си платим за привилегията, разбира се. Може да се… погрижим за дълга ви към този Облат, като проява на благодарност.

Сторми се навъси и погледна през рамо Геслер.

Сержантът бавно се надигна от дивана.

— То, малката, нашия ефрейтор тука по го бива за страшните историйки… щото ги разказва толкова лошо, че престават да са страшни. Ама като сте толкова мили след тая наша… игра на ашици с Опонн, двамата с ефрейторчето ще ви заплетем едно разказче, щом затова сте дошли. Не сме от срамежливите, тъй де. Откъде да почнем? Родил съм се…

— Не от толкова рано — прекъсна го Лостара. — Другото ще оставя на Перла — макар че май няма да е зле някой да му донесе нещо за пиене, да се оправи по-бързо. Той може да ви посъветва откъде да почнете. Между другото, къде е Пела?

— В задния двор — отвърна Геслер.

— Благодаря.

Щом тръгна към ниската тясна врата към задния двор, от нара си се надигна друг сержант и се приближи до нея.

— Аз ще те придружа.

„Поредният проклет фаларски ветеран. И каква е тази история с костите от пръсти?“

— Приличам ли ви на човек, който ще се загуби, сержант? — попита тя и бутна рязко вратата.

На шест крачки по-натам беше задната стена на имението. Покрай нея имаше струпани купчини изсъхнала конска тор и на една от тях седеше млад войник. До него лежаха две кучета, и двете заспали — едното грамадно и нашарено с ужасни белези, другото — мъничко, с проскубана козина и чипо носле.

— Като нищо — отвърна сержантът, пипна я по рамото, щом тя закрачи към Пела, и Лостара се обърна и го изгледа питащо. — От някой от другите легиони ли си?

— Не.

— Аха. — Сержантът кимна назад. — За попечителка на Нокътя са те назначили значи.

— Попечителка ли?

— Тъй де. Тоя човек има нужда от учене. Май добре те е избрал, като гледам.

— Какво имате предвид, сержант?

— Все едно. Е, аз ще те оставя.

Изчака го да се върне в конюшнята, сви рамене и продължи към Пела.

От двете страни на войника имаше две големи торби от зебло, тази отдясно — пълна до пръсване, другата — около една трета. Младежът седеше изгърбен и пробиваше с медно шило дупка в кост от човешки пръст.

Торбите бяха пълни с такива кости, разбра Лостара.

— Пела.

Младежът вдигна глава и примига.

— Познавам ли те?

— Не. Но може би имаме общи познати.

— О. — Той отново се изгърби и продължи работата си.

— Бил си пазач в рудниците…

— Не точно — отвърна той, без да я поглежда. — Бях в гарнизона в едно от селищата. Чашата на черепа. Но после почна бунтът. Първата нощ оцеляхме петнайсет. Без офицери. Карахме покрай пътя и се добрахме до Доусин Пали. За четири нощи — през първите три виждахме огньовете от горящия град. Не беше останало много, когато стигнахме. По същото време мина някакъв търговски кораб и ни докара тука, в Ейрън.

— Чашата на черепа — повтори Лостара. — Там имаше една затворничка. Младо момиче…

— Сестрата на Тавори имаш предвид. Фелисин. Да.

Тя затаи дъх.

— Чудех се кога ще ме потърси някой за това. Е, арестуван ли съм?

— Не. Защо? Смяташ ли, че трябва?

Той сви рамене и подхвана отново работата си.

— Сигурно. Нали им помогнах да избягат в края на краищата. В нощта на бунта. Но дали са се оправили — не знам. Оставих им продукти, каквито успях да намеря. Канеха се да тръгнат на север, после на запад… през пустинята. Сигурен съм, че не бях единственият им помагач, но така и не разбрах кои са били другите.

Лостара бавно се наведе и го погледна в очите.

— Значи не е била само Фелисин. Кой беше с нея?

— Баудин. Ужасен тип беше тоя, но — странно верен на Фелисин. — Вдигна глава и я погледна. — Тя обаче не е от тия, дето възнаграждават верността, ако ме разбираш. Все едно. Баудин и Хеборик.

— Хеборик ли? Той кой е?

— Някогашен жрец на Финир. Целият татуиран с козината на Глигана. Нямаше ръце — отсекли му ги. Все едно, те тримата бяха.

— През пустинята — промълви Лостара. — Но на западния бряг на острова няма нищо.

— Ами, очакваха кораб, нали? Подготвено беше, нали. Все едно, само това мога да кажа. За другото питай сержанта ми. Или Сторми. Или Трут.

— Трут? Той кой е?

— Оня, дето току-що се показа от вратата зад тебе… дошъл е да ми донесе още кости. — И подвикна: — Няма защо да се ослушваш, Трут. Всъщност тази красавица тука има въпроси за теб.

„Още един със странната кожа.“ Огледа колебливо приближаващия се висок длъгнест младеж, понесъл друга издута торба, от която на прашен облак се сипеше пясък. „Гуглата да ме вземе, хубаво момче… макар че тази измъчена физиономия би ми скъсала нервите.“

Тя се изправи и каза с малко желязна нотка в гласа:

— Искам да чуя за Фелисин.

Пела я изгледа рязко.

Двете кучета се бяха събудили, но останаха да си лежат, вторачени в момчето. Трут остави торбата, погледна я и изведнъж се скова, на лицето му изби червенина.

„Моят чар. Не Пела ще запомни този ден. Не Пела ще намери днес някого, когото да обожава.“

— Кажи ми какво стана на западния бряг на остров Отатарал. Срещата стана ли, както беше замислена?

— Мисля, че да — отвърна той. — Но ние нямахме нищо общо с този план — просто случайно се оказахме в същата лодка с Кълп, а Кълп беше изпратен да ги вземе.

— Кълп ли? Кадровият маг от Седма?

— Да, той. Беше изпратен от Дюйкър…

— Имперският историк? — „Богове, що за заплетена диря?“ — И защо пък ще има интерес да спасява Фелисин?

— Кълп каза, че било несправедливост — отвърна Трут. — Само че бъркате — Дюйкър искаше да помогне не на Фелисин. Беше заради Хеборик.

— Ако изкарате Дюйкър предател… премисли го хубаво, момиче — тихо каза Пела. — Това е Ейрън все пак. Градът, който гледаше. Който видя как Дюйкър доведе бежанците и ги спаси. Казват, че бил последният, минал през портата. — Гневът в думите му бе неприкрит. — А Пормквал заповяда да го арестуват!

— Знам — отвърна Лостара горчиво. — Блистиг пусна Червените мечове от тъмницата. Бяхме на стената, когато Пормквал изкара войската си в равнината. Ако Дюйкър е искал да спаси свой приятел и учен, нямам нищо против. Ние търсим следите на Фелисин.

Трут кимна.

— Тавори ви е изпратила, нали? Вас и онзи Нокът вътре, дето разпитва Геслер и Сторми.

Лостара за миг затвори очи.

— Боя се, че ми липсва дискретността на Перла. Тази мисия уж трябваше да е тайна.

— Мен не ме притеснява. — Пела сви рамене. — А теб, Трут?

Високият младок кимна.

— Всъщност е без значение. Фелисин е мъртва. Всички са мъртви. Хеборик, Кълп. Всички загинаха. Геслер тъкмо разказва тази част.

— Разбирам. Все едно, моля не го казвайте на никой друг. Ще си свършим задачата, макар и само за да приберем костите й. Техните кости.

— Това би било добре — въздъхна Трут.

Лостара понечи да си тръгне, но Пела й махна с ръка.

— Вземи. — Подаде й костта, в която беше дълбал дупка. — И го носи така, че да се вижда.

— Защо?

Пела се намръщи.

— Току-що ни помоли за услуга…

— Добре. — Тя взе ужасната вещ от ръката му.

Перла се появи на вратата.

— Лостара? Приключи ли тук?

— Да.

— Време е да си тръгваме тогава.

Разбра по изражението му, че и той е научил за смъртта на Фелисин. Но сигурно с повече подробности от малкото, което й каза Трут.

Двамата се върнаха мълчаливо в конюшнята, после излязоха на двора и отидоха портата. Крилата се отвориха широко и войникът — Мейби — им махна за изпроводяк. За миг погледът й се спря на балата слама, която странно потръпваше, готова сякаш да се разтопи, но Перла я подкани с ръка.

Щом се отдалечиха от имението, Нокътят изпъшка:

— Трябва ми лечител.

— Куцането ти едва се забелязва.

— Години на дисциплина, скъпа. А ми иде да изрева. Последния път, когато изтърпях такава сила, беше с оня демон Семк. Онова богче. У тези тримата, Геслер, Сторми и Трут, има нещо много по-странно от кожата.

— Някакви хипотези?

— Минали са през лабиринт на огън… И по някакъв начин са оцелели, макар че Фелисин, Баудин и Хеборик не са. Но какво точно е станало с тях си остава неизвестно. Геслер само допуска, че са мъртви. Но ако с тия се е случило нещо необичайно в лабиринта, защо да не е станало същото и с падналите през борда?

— Съжалявам. Не ми казаха подробности.

— Трябва да навестим един задържан кораб. Ще ти обясня по пътя. А, и друг път не предлагай да платиш нечий дълг… преди да си разбрала колко е голям.

„А ти друг път оставяй арогантността си зад вратата на конюшните.“

— Добре.

— И престани да попечителстваш над мен.

Тя го изгледа.

— Посъветва ме да използвам чара си, Перла. Не е моя вина, че притежавам повече от това качество от теб.

— Нима? Виж какво, онзи ефрейтор извади късмет, че ти застана между двама ни.

Дощя и се да се изсмее, но се овладя.

— Явно не си забелязал оръжието под леглото му.

— Оръжие? Знаеш ли колко…

— Беше двуръчен кремъчен меч. Оръжието на Т’лан Имасс, Перла. Сигурно тежи колкото мен.

Той не каза нищо през целия път до „Силанда“.

Кеят, на който беше привързан корабът, се пазеше добре, но Перла явно бе получил разрешение предварително, защото ги пуснаха на разбитата палуба и ги оставиха сами.

Лостара огледа средната част — обгорена от езиците на пламъците и оцапана с тиня. Около главната мачта бе струпана странна пирамидална грамада, покрита с намаслен брезент. Такелажът и платната бяха нови, явно взети от други съдове.

Перла се загледа в пирамидата и изведнъж изруга.

— Познаваш ли го този кораб?

— Познавам, че е кораб.

— Аха. Стар кюонски дромон от предимперски стил. Но повечето дърво и оборудване е от Дрейф Авалий. Знаеш ли нещо за Дрейф Авалий?

— Митичен остров край брега на Кюон Тали. Дрейфуващ остров, населен с демони и призраци.

— Не е митичен и наистина дрейфува, макар че, изглежда, описва груб кръг. Колкото до демоните и призраците… едва ли са нещо страшно. — Отиде до пирамидата и дръпна покривалото.

Отрязани глави, грижливо подредени, всички с лицата навън; очите примигваха, вторачени в двамата. Лъщеше прясна кръв.

— Щом казваш — задавено промълви Лостара и отстъпи назад.

Дори Перла изглеждаше изненадан — сякаш откритото от ръката му не съвпадаше напълно с очакваното. След дълго мълчание се пресегна и топна пръст в локвата кръв.

— Още е топла…

— Н-но… това е невъзможно.

— По-невъзможно от факта, че тези проклети неща са все още в съзнание — или най-малкото живи? — Изправи се и махна широко с ръка. — Този кораб е като магнит. Тук има пластове и пластове магия, просмукана в самото дърво, в скелета. Загръща те с тежината на хиляда плаща.

— Нима? Не го усещам.

Той я погледна безизразно, после отново се обърна към грамадата отрязани глави.

— Както виждаш, не са нито демони, нито призраци. Тайст Андий са повечето. Няколко моряци от Кюон Тали. Хайде да огледаме капитанската каюта — от нея магията извира на вълни.

— От кой вид магия, Перла?

Той вече крачеше към люка. Махна небрежно с ръка.

— Куралд Галайн, Телланн, Куралд Емурлан, Рашан… — Изведнъж млъкна и я изгледа. — Рашан. И ти не усещаш нищо?

Тя сви рамене.

— Има ли… още глави… вътре, Перла? Ако има, бих предпочела да…

— Идваш с мен.

Влязоха. Стените и подът бяха от черно дърво. Въздухът бе сякаш натежал от спомени за жестокост. Един труп с посивяла кожа бе прикован с грамадно копие за капитанския стол. Още тела бяха проснати тук-там, сякаш някой ги е сграбчил, прекършил ги е и ги е захвърлил.

Претъпканата каюта с нисък таван бе озарена от смътна светлина с неведом източник. Освен петната по пода, от втрита отатаралска прах.

— Тия тук не са Тайст Андий — измърмори Перла. — Трябва да са Тайст Едур. О, тук гъмжи от загадки. Геслер ми каза за екипажа гребци в трюма — обезглавени тела. Горките Тайст Андий на палубата. Чудя се кой ли е убил тези Едур…

— Всичко това с какво ни води по дирите на Фелисин, Перла?

— Била е тук, нали? Видяла е всичко това. Капитанът тука е имал свирка, вързана на шията му, с нея е командвал гребците. Изчезнала е, уви.

— А без тази свирка корабът просто си седи тук.

Мъжът кимна.

— Колко жалко, нали? Представи си: кораб с екипаж, който не трябва да храниш, не се нуждае от почивка, никога не се бунтува.

— Можеш да си го задържиш. — Лостара се обърна към вратата. — Мразя корабите. Винаги съм ги мразила. А този го напускам веднага.

— Не виждам причина да не те придружа — сви рамене Перла. — Път ни чака в края на краищата.

— Нима? Накъде?

— „Силанда“ е пътувал през лабиринти — от мястото, където го е намерил Геслер, докато не се появи отново в този свят. Доколкото схващам, този път е прекосил континента, от Северно Отатаралско море до залива Ейрън. Щом Фелисин, Хеборик и Баудин са скочили от борда, напълно е възможно да са се появили някъде по този път.

— За да се озоват в разгара на въстанието.

— В сравнение с това, от което са бягали, напълно е възможно да са го приели за далеч не толкова ужасна перспектива.

— Докато не са се натъкнали на банда разбойници.

Девета рота на капитан Кенеб бе призована да се яви на три етапа на парадния терен. Предварително предупреждение нямаше — просто пристигна офицер и заповяда войниците да се изнесат на бегом.

Най-напред тръгнаха Първо, Второ и Трето отделение — тежката пехота, всичко трийсет войници с плочеста броня и плетени задтилници, леки щитове и дълги копия, къси копия за мушкане, стегнати на гърбовете, шлемове със забрала и с гребени, с кортици и двуроги къси вили на коланите.

След тях беше морската пехота: Четвърто, Пето и Шесто отделение на Ранал. После — ядрото на ротата, полутежката пехота — от Седмо до Двадесет и четвърто отделение. Бяха само малко по-леко снаряжени от тежката пехота и между тях в добавка имаше войници, обучени да боравят с къси и дълги лъкове и копия. Всяка рота трябваше да действа като самостоятелна част, тоест бойците да разчитат само на себе си и да си оказват взаимна поддръжка.

Стрингс застана пред отделението си и огледа Девета. Първият им сбор като отделна част. Очакваха пристигането на адюнктата в стегнати редици, без да говорят много, в пълна униформа и въоръжение.

Денят гаснеше бързо и въздухът бе милостиво прохладен.

Лейтенант Ранал обходи трите отделения морски пехотинци, напред и назад, бавно. Гладко обръснатото му лице беше лъснало от пот. Най-сетне спря точно пред Стрингс.

— Е, сержант. Идеята беше твоя, нали?

— Сър?

— Проклетите кокали от пръсти! Най-напред се появиха във вашето отделение — сякаш нямаше да го забележа. А сега чух от капитана, че това се разпространява във всички легиони. Всички гробища из града се ограбват! И това ще го кажа… — Приближи се до него и продължи с тихо ръмжене: — Ако адюнктата попита кой е виновен за последната храчка в лицето й след това, което стана вчера, няма да се поколебая да те посоча.

— Храчка в лицето й? Лейтенант, вие сте идиот. Вижте, при портата се събраха офицери. Съветвам ви да си заемете мястото, сър.

С почервеняло от гняв лице, Ранал рязко се обърна и застана на мястото си пред трите отделения.

Адюнктата поведе, антуражът й повлече крак след нея.

Капитан Кенеб я чакаше. Стрингс го помнеше от първия ужасен сбор. Малазанец. Разправяха, че гарнизонът му бил навътре в континента, сражавал се, когато ротата му била надвита. След това — бягството на юг, чак до Ейрън. В това имаше достатъчно поводи да се замисли дали този мъж не е хванал пътя на страхливците. Побягнал пръв, вместо да загине с войниците си. Нали в края на краищата така повечето офицери надживяваха частите си. Ако питаха него, офицерите не струваха пет пари.

Адюнктата вече говореше с него. След това капитанът отстъпи, отдаде чест и покани Тавори да се приближи до строените бойци. Но вместо това тя пристъпи към него, пресегна се и пипна нещо увесено на шията му.

Стрингс се ококори. „Проклето кокалче от пръст.“

Размениха още няколко думи, после адюнктата кимна и продължи към отделенията.

Сама, с бавни крачки, с безизразно изражение.

Стрингс видя как трепна лицето й, щом огледа строените отделения. Него, после Кътъл. След дълга пауза, през която беше загърбила вдървения като глътнал бастун лейтенант Ранал. Най-сетне се обърна към него.

— Лейтенант.

— Адюнкта.

— Изглежда, между вашите войници се разпространяват нестандартни… добавки към снаряжението. Много повече, отколкото при другите роти, които прегледах.

— Да, адюнкта. Въпреки заповедите ми. И знам кой е виновникът…

— Не се съмнявам — прекъсна го тя. — Но това не ме интересува. Бих предложила обаче да се установи известна униформеност за тези… накити. Може би на оръжейния колан, срещу ножницата на меча. Освен това от гражданството на Ейрън има оплаквания. Най-малкото ограбените гробове и гробници би трябвало да се върнат в нормалното им състояние… доколкото е възможно, разбира се.

Объркването на Ранал бе очевидно.

— Разбира се, адюнкта.

— И можете да си отбележите — сухо добави адюнктата, — че в този момент само вие носите… нестандартна униформа на Четиринадесета армия. Съветвам ви да поправите това колкото се може по-скоро, лейтенант. А сега можете да освободите отделенията си. И на излизане предайте указанието ми на капитан Кенеб, че може да продължи с придвижването на средната си пехота в челото на ротата.

— Д-да, адюнкта. Веднага. — И отдаде чест.

Тя се върна при антуража си. Стрингс си пое дъх. „О… Браво, момиче!“

Гърдите на Гамът се бяха стегнали от болка, докато гледаше как адюнктата се връща при чакащата я свита. Душата му вреше от чувства. Който и да го беше измислил това, заслужаваше… ами, една проклета целувка, както щеше да каже Кътъл. „Обърнали са поличбата. Обърнали са я!“

Видя върналия се плам в очите на Тавори, щом тя се приближи до тях.

— Юмрук Гамът.

— Адюнкта?

— Четиринадесета армия трябва да има знаме.

— Да, така е, наистина.

— Бихме могли да се вдъхновим от самите войници.

— Разбира се, адюнкта.

— Ще се погрижите ли за това? Преди тръгването ни утре?

— Да.

От портата към тях препусна вестоносец. Яздеше в галоп и дръпна юздите точно пред Тавори. Скочи от седлото и се приближи. „Богове… Дано не е лоша вестта… точно сега…“

— Докладвай — заповяда адюнктата.

— Три кораба, адюнкта — отвърна задъхано вестоносецът. — Току-що докретаха в залива.

— Продължи.

— Доброволци! Воини! С коне и бойни псета! На пристанището е хаос!

— Колко са? — попита Гамът.

— Триста, Юмрук.

— Откъде са, в името на Гуглата?

Вестоносецът извърна очи към Нил и Недер.

— От Уик. — И отново срещна погледа на Тавори. — Адюнкта! Това е кланът на Враната. На Враната! На самия Колтейн!

9.

Нощем идат призраци

в реки от скръб.

За да изровят пясъка

под стъпките човешки.

Поговорка от Г’дани

Двата дълги ножа бяха пъхнати в избеляла кожена сбруя, изплетена в спираловидните шарки на Пардю. Висяха от пирона на дървения стълб в ъгъла на дюкяна, под пищната шаманска маска от пера на племето керан. Дългата маса пред платнения щанд беше затрупана с изящни изделия от обсидиан, ограбени от някоя гробница, всяко благословено наново в името на богове, духове или демони. От лявата страна, зад масата и срещу беззъбия собственик, седнал кръстато на високо трикрако столче, имаше затворен сандък.

Плещестият тъмнокож купувач дълго оглежда обсидиановите оръжия, преди да махне леко с дясната си ръка, за да привлече вниманието на продавача.

— Дъх на демони! — изквича старият и кривият му пръст засочи напосоки каменните остриета по масата. — А тия, от Маел са целунати — хубаво са ги огладили водите, а? Имам и още…

— В сандъка какво има? — избоботи купувачът.

— А, остро око имаш! Да не си Четящ? Хаоса надуши, нали? Колоди, умни ми приятелю! Колоди! Ох, и са се събудили! Да, всичко наново. Всичко се е разбунило…

— Драконовата колода винаги е разбунена…

— Да, ама нов Дом! О, виждам изненадата ти, приятелю! Нов Дом! Огромна мощ, викат. Тътне чак до корените на света.

Мъжът срещу него се намръщи.

— Пак нов Дом, а? Някой натрапил се местен култ сигурно…

Но старецът клатеше глава, очите му пробягваха над рамото на самотния купувач и оглеждаха с подозрение пъстрата тълпа по пазара. А после се надвеси над тезгяха.

— С тях аз нямам работа, приятел. О, верен съм аз на Дрижна като всеки друг, не говори така! Пък и Колодата не допуска натрапници, нали? О, мъдър поглед и ум трябват тук. Тъй. А защо е истина новият Дом? Чакай да ти кажа, приятел. Първом — нова Необвързана карта. Карта, дето сочи, че вече в Колодата властва Господар. Висш съдник, нали? А после — новият Дом, плъзнал като полски пожар. Дали е одобрен? Не е решено. Но не е и отхвърлен начаса, о, не. А Четящите — фигурите! Домът ще се одобри — никой Четящ не се съмнява в това!

— А какво е името на тоя Дом? — попита купувачът. — Тронът какъв е? Кой иска да го владее?

— Дом на Вериги, приятел. А за другото дето питаш — объркано е много, ясен отговор няма. Асценденти се домогват. Но ще ти кажа едно: Тронът, на който ще седи Кралят — Тронът, приятел, е пропукан.

— Искаш да ми кажеш, че този Дом е на Окования?

— Тъй я. На Сакатия бог.

— Другите сигурно му налитат свирепо — измърмори умислено купувачът.

— Точно това би си помислил човек, ама не, о, не. Всъщност те са нападнатите! Искаш ли да видиш новите карти?

— Може да намина по-късно за това — отвърна мъжът. — Дай сега да видя онези два жалки ножа там, на гредата.

— Жалки? Ай! Не са жалки те, о, не! — Старецът се завъртя на стола си, пресегна се и смъкна сбруята с оръжията. Ухили се и синкавият му език пробяга между голите венци. — Последния път ги е държал убиец на призраци от Пардю! — Извади единия нож от канията. Острието беше черно, с инкрустирана по дължината сребърна змия.

— Това не е от Пардю — изръмжа купувачът.

— Държал ги е, рекох. Вярно, остро око имаш. От Уик са. Плячка от Кучешката верига.

— Дай да видя и другия.

Старецът извади и второто острие.

Очите на Калам Мекхар неволно се разшириха. Само за миг, но собственикът, изглежда, го беше видял и кимаше.

— Тъй, приятелю, тъй.

Цялото острие, също черно, беше покрито с рисунка на птиче перо, сребърна инкрустация с кехлибарен оттенък — „кехлибар… сплав с отатарал. Кланът на Враната. Но не е оръжие на низш воин. На някоя важна особа е било.“

Старецът прибра ножа на Враната и почука с пръст по другия.

— Вложено е в тоя. Кое може да надвие отатарала? Просто. Древна магия.

— Древна. Магията на Уик не е древна…

— О, ама тоя загинал уикски воин си е имал приятел. Виж тука. Хвани ножа в ръката си. Примижи и го виж тоя знак, ей тук, при основата — виж, опашката на змията се увива около него…

Дългият нож се оказа смайващо тежък. Жлебовете за пръстите по дръжката бяха доста широки, но воинът от Уик го беше компенсирал с по-дебели кожени каишки. Знакът, всечен в метала в средата на навитата опашка, беше невероятно изкусен за ръката, която трябваше да го е изрисувала. „Фенн. Теломен Тоблакай. Бивало си го е приятеля на този уикец. А на всичко отгоре знакът ми е познат. Знам точно кой е вложил сила в това оръжие. Богове подземни, в що за странни кръгове навлизам тук?“

Нямаше смисъл да се пазари. Твърде много беше разкрил вече.

— Кажи си цената — въздъхна Калам.

Старецът се усмихна още по-широко.

— Както се досещаш, много ценя този комплект — той е най-ценната ми стока.

— Поне докато синът на мъртвия воин от Враната не дойде да си го прибере — макар да се съмнявам, че ще държи да си го плати със злато. Ще го наследя тоя отмъстителен ловец, тъй че отприщи си алчността и ми кажи цената си.

— Хиляда и двеста.

Убиецът остави на масата малка кесия и изчака старият търговец да я развърже и да надникне вътре.

— Потъмнели са тези диаманти — отрони старецът след малко.

— Тъкмо тъмното ги прави толкова ценни, и го знаеш добре.

— Да, тъй си е. Половината от това, което е вътре, ще стигне.

— Я, честен търговец!

— Рядкост е, да. Но в днешно време честността се изплаща.

Калам го изчака да преброи диамантите.

— Секването на имперската търговия се е отразило зле май.

— Много. Но положението тук, в Г’данисбан, е два пъти по-лошо, приятел.

— И защо така?

— Ами, всички са при Б’ридис, разбира се. Обсадата.

— Б’ридис ли? Старата планинска крепост? Кой се е окопал там?

— Малазанците. Оттеглиха се от укрепленията си в Ерлитан, тук и Пан’поцун — гониха ги чак до планините. О, не е нещо голямо като Кучешката верига, но няколкостотин се добраха.

— И още се държат?

— Аха. Такава е Б’ридис, уви. Но се обзалагам, че няма да е задълго. Е, това ми стига, приятел. Скрий си я добре тази кесия и дано боговете да стъпват в сянката ти.

Калам едва сдържа усмивката си, докато взимаше оръжията.

— И във вашата, господине.

„Ще стъпват, и още как, приятел. Много по-близо, отколкото би ти се искало.“

След като се отдалечи малко по пазарската улица, Калам спря да нагласи ремъците на оръжейната сбруя. Предишният й собственик не бе имал неговото туловище, но пък и малцина бяха едри като него. После си я надяна и отново се загърна в широката телаба. По-тежкото оръжие изпъкваше изпод лявата му ръка.

Убиецът продължи по празните общо взето улици на Г’данисбан. Два дълги ножа, и двата — уикски. На един и същ притежател? Неизвестно. Вярно, в известен смисъл се допълваха, но разликата в тежестта им щеше да затрудни всеки, който реши да ги използва едновременно в бой.

В ръката на някой Фенн по-тежкото оръжие нямаше да е много повече от обикновена кама. Изработката явно беше уикска, а това значеше, че „влагането“ е направено или като услуга, или срещу заплащане. „Мога ли да се сетя за уикец, който би могъл да си го е спечелил? Ами, Колтейн… но той носеше единичен дълъг нож, при това без шарки. Само да можех да науча нещо повече за този проклет Теломен Тоблакай…“

Разбира се, Върховният маг Белурдан, с прозвището Трошача на черепи, беше мъртъв.

„Кръгове, как не. А и сега този Дом на Вериги. Проклетият Сакат бог…“

„Проклет глупак си ти, Котильон. Бил си на последното Оковаване, нали? Трябвало е на място да забиеш ножа в проклетия кучи син.“

„Хм, чудно, а дали Белурдан също е бил там?“

„Проклятие. Забравих да попитам какво е станало с оня убиец на духове от Пардю…“

Пътят, възвиващ на югозапад от Г’данисбан, бе изтъркан до каменните плочи на основата. Обсадата явно бе продължила толкова дълго, че малкият град, който я изхранваше, беше опоскан. Обсадените сигурно бяха още по-зле. Б’ридис бе крепост, всечена в стръмна скала, стародавна традиция в оданите, обкръжаващи Святата пустиня. Не съществуваше никакъв официален достъп — нямаше дори стъпала, нито места за хващане, всечени в камъка — а тунелите зад укрепленията продължаваха дълбоко навътре в скалните недра. Вътре в тези тунели извори осигуряваха вода. Калам беше виждал Б’ридис само отвън — бе отдавна изоставена от първоначалните си обитатели и това предполагаше, че изворите са пресъхнали. И макар подобни укрепления обикновено да разполагаха с огромни складови пространства, едва ли бе възможно избягалите малазанци да са ги заварили пълни.

Сигурно умираха от глад, горките кучи синове.

Калам крачеше по пътя в сгъстяващия се сумрак. Не виждаше никого и подозираше, че обозните кервани няма да тръгнат от Г’данисбан, преди да падне нощта, за да спестят жегата на изтощените животни. Пътят вече започваше да се издига и да лъкатуши между хълмовете.

Убиецът бе оставил коня си с Котильон в селението на Сянка. За задачите, които му предстояха, най-важното щеше да е промъкването крадешком, а не бързината. Освен това Рараку беше сурова спрямо конете. Повечето известни водоизточници отдавна щяха да са замърсени в очакване на армията на адюнктата. Той обаче знаеше няколко тайни извора, които по необходимост щяха да са оставени чисти.

Тази земя сама по себе си бе под обсада, осъзна Калам. И врагът тепърва щеше да дойде. Ша’ик беше уплътнила силите на Вихъра, тактика, която издаваше известен страх. Освен ако Ша’ик не го отиграваше съзнателно, разбира се. Може би просто се стремеше да вкара Тавори в капан, в Рараку, където силата й бе най-голяма, където бойците й познаваха терена, а врагът — не.

„Но в армията на Тавори има поне един човек, който познава Рараку. И той ще заговори адски добре, щом му дойде времето.“

Нощта бе настъпила, звездите проблясваха в небето. Превит под тежката, пълна с храна и вода торба, Калам продължаваше напред, запотен в мразовития въздух. Щом излезе на билото на поредния хълм, зърна огньовете на обсадата под дрипавия силует на хоризонта. От канарите не се виждаше никаква светлина.

Калам продължи надолу.

Късно заранта най-сетне стигна до лагера. Шатри, фургони, оградени с камъни огнища бяха разхвърляни безразборно в груб полукръг пред извисяващите се стръмни канари с почернялата от пушеци крепост. Районът бе обкръжен от тор, боклуци и препълнени и вонящи в жегата отходни ями. Докато крачеше по пътеката, Калам прецени положението. Обсаждащите бяха около петстотин, мнозина — ако се съдеше по униформите — от малазански гарнизони, но с местна кръв. От доста време не бе имало щурм. В единия край бяха струпани грубо сковани дървени кули.

Забелязаха го, но никой не го спря, нито прояви особен интерес към него. Поредният боец, дошъл да избива малазанци. Носи си храна, та да не бъде бреме за другиго, и значи — добре е дошъл.

Както бе предположил търговецът в Г’данисбан, търпението на обсаждащите бе на изчерпване. Подготвяха се за последен щурм. Навярно не днес, но утре. Дълго не се бяха грижили за скелетата — въжетата бяха изсъхнали, дървото се цепеше. Работни групи се бяха заловили с ремонта, но без да бързат — действаха мудно в изнервящия зной. Някаква разпуснатост се долавяше в стана и дори подготовката за предстоящия щурм не можеше да я прикрие.

„Изстинала е тук жарта. Сега искат само да атакуват, та да се свърши и да могат да се приберат по домовете си.“

Убиецът забеляза малка група войници близо до центъра на полукръга — там, изглежда, издаваха заповедите. Един мъж в униформата на малазански лейтенант стоеше с ръце на кръста и четеше конско на половин дузина сапьори.

Работниците извърнаха глави при появата на Калам и го изгледаха как продължи небрежно към дървените кули.

Лейтенантът го забеляза и тъмните му очи се присвиха под ръба на малкия шлем. Гребен имаше на този шлем. Гребен на Ашокския полк.

„Разположен в Дженабарис преди няколко години. После върнат в… Ерлитан, мисля. Гуглата да ги скапе дано, а аз все си мислех, че ще останат верни.“

— Дошъл си да видиш как ще им срежем гърлата на последните, а? — попита със свирепа усмивка лейтенантът. — Добре. Приличаш на организиран и опитен човек. Беру ми е свидетел, много малко такива мога да намеря сред тази сган. Името ти?

— Улфас — отвърна Калам.

— Звучи баргастко.

Убиецът сви рамене и остави торбата си на земята.

— Не си първият, който мисли така.

— Ще се обръщаш към мен със „сър“. Стига да искаш да участваш в този бой де.

— Не си първият, който мисли така… сър.

— Аз съм капитан Ирриз.

„Капитан… в лейтенантска униформа. Чувствал си се непризнат в полка, нали?“

— Кога започва щурмът, сър?

— Нетърпелив си, а? Добре. Утре призори. Горе са останали една шепа. Няма да трае дълго, щом стане пробивът и прехвърлим терасата.

Калам погледна нагоре към крепостта. „Терасата“ беше само тясна скална издатина, а входът зад нея — толкова тесен, че едва можеше да се провре човек.

— Не им трябва повече от шепа — измърмори той и добави едно „сър“.

Ирриз се намръщи.

— Току-що пристигна и вече стана експерт?

— Съжалявам, сър. Просто наблюдение.

— Е, имаме си маг вече. Наскоро дойде. Тя твърди, че може да пробие дупка, където е вратата. Голяма дупка. А, ето я и нея.

Жената, която се приближи, беше млада, крехка и бледа. И малазанка. На десетина крачки стъпките й се забавиха, после тя спря и светлокафявите й очи се приковаха в Калам.

— Това оръжие го дръж в канията, когато си край мен — изръмжа тя. — Ирриз, тоя кучи син да стои настрана от нас.

— Какво не му е наред, Синн?

— Наред? Сигурно нищо. Но един от ножовете му е отатаралско оръжие.

Капитанът го изгледа с такава алчност, че по гърба на убиеца пробягаха ледени тръпки.

— Нима? И откъде си се снабдил с това, Улфас?

— Взех го от уикеца, когото убих. На Кучешката верига.

Последва внезапна тишина. Всички се обърнаха и го изгледаха наново. По лицето на Ирриз пробяга съмнение.

— Бил си там?

— Да. И какво?

Последваха жестове, мъжете зашепнаха молитви. Калам още повече се смрази. „Богове, изричат благословии… но не към мен. Благославят Кучешката верига. Какво всъщност е станало там, че да предизвика това?“

— Тогава защо не си с Ша’ик? — запита намръщено Ирриз. — Защо Корболо те е пуснал?

— Защото Корболо Дом е идиот, а Камъст Релой — още по-зле — сопна се Синн. — Удивена съм, че не си е изгубил половината армия след Падането. Кой истински войник би преглътнал станалото там. Улфас, нали? Дезертирал си от Убийците на псета на Корболо, нали?

Калам само сви рамене.

— Тръгнах да търся по-чист бой.

Смехът й бе пронизителен и тя се завъртя в насмешлив пирует в прахта.

— И си дошъл тук? О, глупак такъв! Толкова е смешно! Иска ми се да запищя, толкова смешно е!

„Умът й е увреден.“

— Нищо смешно не виждам в убиването — отвърна той. — Макар да ми е странно, че ти си тук и като че ли гориш от желание да убиваш сънародници малазанци.

Лицето й помръкна.

— Имам си лични причини, Улфас. Ирриз, искам да поговоря с теб насаме. Ела.

Калам запази външно равнодушие, щом капитанът трепна от властния тон. После офицерът-ренегат кимна.

— След малко, Синн. — Обърна се отново към убиеца. — Улфас. Искам повечето да ги заловим живи, за забавление. Да ги накажем затова, че са толкова упорити. Особено държа да хванем командира им. Казва се Кайндли…

— Познавате ли го, сър?

Ирриз се ухили.

— В полка бях Трета рота. Кайндли командваше Втора. — Махна към укреплението. — Сега командва това, което е останало от нея. Този спор за мене е личен, и затова смятам да победя. Затова ги искам тези кучи синове живи. Ранени и обезоръжени.

Синн, която чакаше нетърпеливо, се намеси:

— Хрумна ми нещо. Улфас с неговия отатаралски нож може да обезсили мага им.

Ирриз се ухили.

— Значи тръгва с първите в пробива. Приемливо ли е за тебе, Улфас?

„Първи вътре, последни — навън.“

— Няма да ми е за първи път, сър.

Капитанът и Синн се отдалечиха. Калам ги изгледа замислен. „Капитан Кайндли. Не съм ви срещал, сър, но от години сте известен като най-невзрачния офицер в цялата малазанска военщина. А както се оказва сега — и най-упоритият също така.“

„Великолепно. Бих могъл да използвам човек като вас.“

Намери си празна палатка, където да прибере снаряжението — празна, защото отходната яма беше подронила отсамната песъчлива страна и нечистотията се просмукваше под единствената черга на пода отзад. Калам остави торбата си до входното платнище, просна се до него и затвори ума и сетивата си за противната воня.

След няколко мига заспа.

Събуди се в тъмно. Лагерът бе притихнал. Убиецът смъкна телабата си, надигна се приведен и започна да увива каишки около хлабавите си дрехи. Щом приключи, навлече на ръцете си ръкавиците без пръсти и уви черната кърпа около главата си, докато останат открити само очите му. И се измъкна крадешком навън.

Огледа се. Няколко огнища тлееха, от две палатки все още струеше светлина от лампи. При грубо скованата стражница седяха трима часови — на двайсетина крачки от него.

Калам безшумно заобиколи ямата и пое към скелетата на обсадните кули. Там не бяха поставили пазач. „Ирриз сигурно е бил лош лейтенант. А сега, като капитан, е още по-зле.“ Приближи се още.

Примигващата в основата на една от кулите магия го накара да замръзне. Затаи дъх. След миг отново просветнаха искри и затанцуваха около крепежите.

Калам бавно се успокои и продължи да се взира.

Синн се движеше от крепеж на крепеж. Щом приключи с най-близката кула, продължи към следващата. Бяха всичко три.

Когато свърши с последния крепеж в основата на втората кула, Калам се надигна, запромъква се напред и щом я приближи, извади отатаралския нож.

Усмихна се на тихо прошепнатото й проклятие. После тя осъзна какво става и се обърна вихрено.

Калам вдигна ръка да я спре, бавно надигна и ръката с ножа и отново го прибра в канията, след което пристъпи към нея. Прошепна й на малазански:

— Момиче, вмъкнала си се в много гадно змийско гнездо.

Очите й светнаха като езерца под звездната светлина.

— Не бях сигурна за тебе — прошепна тя и се присви. — И още не съм. Кой си ти?

— Просто един, който се промъква към кулите… за да им отслаби крепежите. Като тебе. По-точно — на две от трите. Третата е най-добрата — малазанска е. Нея искам да запазя здрава.

— Значи сме съюзници — отвърна тя, все така присвита.

„Много е млада.“

— Показа големи актьорски дарби. И имаш удивителни умения като маг, въпреки че си толкова…

— Само дребна магия. Учиха ме.

— Кой ти беше учител?

— Файил. Сега е с Корболо Дом. Файил, чийто нож преряза гърлата на баща ми и майка ми. И която тръгна да ме търси, за да убие и мен. Но й се измъкнах — не можа да ме намери дори с магията си.

— И това ще е твоето отмъщение?

Тя се озъби безмълвно.

— Отмъщението ми тепърва започва, Улфас. Искам я. Но ми трябват войници.

— Капитан Кайндли и ротата му. Спомена за маг в онази крепост. Свързвала ли си се с него?

Тя поклати глава.

— Не съм чак толкова умела.

— Тогава защо мислиш, че капитанът ще те подкрепи в каузата ти?

— Защото един от сержантите му е мой брат — е, само наполовина. Не знам дали все още е жив, обаче…

Калам сложи ръка на рамото й, без да обръща внимание на трепването й.

— Добре, момиче. Това ще го направим заедно. Имаш първия си съюзник.

— Защо?

Усмивката му остана незрима под кърпата.

— Файил е с Корболо Дом, нали? Е, срещата ми Корболо е неизбежна. И с Камъст Релой. Тъй че заедно ще убеждаваме капитан Кайндли. Съгласна ли си?

— Да.

Облекчението в гласа й го жегна. Твърде дълго бе останала сама в гибелното си начинание. Трябвала й бе помощ… но не бе имало към кого да се обърне. Поредното сираче в този проклет от Гуглата бунт. Спомни си онези хиляда и триста деца, които безразсъдно бе спасил преди толкова месеци, когато за сетен път прекоси тази земя. „И в техните лица бе истинският ужас на войната. Онези деца бяха живи, когато лешоядите се спуснаха да изкълват очите им…“ Потръпна.

— Какво ти става? Изглеждаш някак… отдалечен.

Той я погледна.

— Не, момиче. Много по-близо съм, отколкото си мислиш.

— Е, аз свърших повечето си работа за тази нощ. Сутринта Ирриз и воините му няма да струват кой знае колко.

— О? А за мен какво беше приготвила?

— Не бях решила. Надявах се, че щом ще си в челото, ще те убият бързо. Магът на капитан Кайндли нямаше да се доближи до теб — щеше да те остави на войниците с арбалетите.

— А тази дупка, дето си щяла да пробиеш в скалата?

— Илюзия. Подготвям я от дни. Мисля, че мога да я направя.

„Храбра и отчаяна.“

— Е, момиче, усилията ти далеч надминават моите по амбиция. Аз смятах да предизвикам малко хаос и нищо повече. Каза, че Ирриз и воините му няма да струват кой знае колко. Какво означава това?

— Отрових им водата.

Калам пребледня под маската си.

— Отрова? Каква?

— Тралб.

Убиецът дълго помълча.

— Колко?

Тя сви рамене.

— Всичко, което имаше знахарят. Веднъж каза, че я използвал да спира старческо треперене.

„Мда. С по една капка.“

— Кога?

— Преди малко.

— Значи едва ли някой е пил все още.

— Освен един-двама от пазачите.

— Изчакай ме тук, момиче.

Калам закрачи безшумно в тъмното към поста с тримата часови. Допреди малко те седяха. Сега не ги видя. Но някакво движение имаше, ниско по земята… Приближи се още.

Тримата се гърчеха, крайниците им се мятаха. Устите им се бяха покрили с пяна и от издутите очи вече бликаше кръв. Бяха се оцапали. Наблизо лежеше мях, с петно мокър пясък около него, което бързо се скриваше под килим от пърхащи черни пеперуди.

Убиецът извади ловния си нож. Трябваше да внимава — ако го оплискаше кръв или друга течност, щеше да го сполети същата съдба. Воините бяха обречени да страдат така цяла вечност за тях — до разсъмване все още щяха да се гърчат в спазми и това щеше да продължи, докато или сърцата им не се пръснеха, или не издъхнеха от обезводняване. Ужасното с тралба беше, че по-често ставаше второто.

Пристъпи до първия и долови благодарност в кървящите му очи. Вдигна ножа и мъжът въздъхна облекчено. Убиецът заби тясното острие в лявото око на пазача и изви нагоре. Тялото се вкочани, покритата с пяна уста изпусна въздишка.

Калам бързо освободи от мъките и другите двама.

После грижливо изтърка ножа в пясъка.

Пеперудите се разпърхаха и литнаха — подгониха ги гладни ризани. Въздухът се изпълни с леко хрущене.

Калам се извърна към лагера. Трябваше да пробие меховете и буретата. Тези воини бяха врагове на империята, но все пак заслужаваха по-милостива смърт.

Тихо стържене по камък го накара рязко да се обърна.

По стръмната скала, от каменната тераса се развиваше въже. Започнаха да се спускат фигури — безшумно и бързо.

„Имали са наблюдатели.“

Убиецът зачака.

Оказаха се трима, всички въоръжени само с ками. Двама се приближиха, а третият спря на десетина крачки.

Водачът им изсъска:

— И кой, в името на Гуглата, си ти?

— Малазански войник — отвърна шепнешком Калам. — Онзи, дето се задържа, магът ли ви е? Трябва да ми помогне.

— Казва, че не може да…

— Знам. Заради дългия ми отатаралски нож. Но няма нужда да се приближава — трябва само да пробие меховете и буретата в този лагер.

— Че защо? На петдесет крачки надолу по пътя има извор — пак ще си ги напълнят.

— Тук имате още един съюзник — отвърна Калам. — Омърсила им е водата с тралб и стражите се отровиха.

— Неприятно е това, дето ги е сполетяло — изсумтя вторият мъж. — Все пак, заслужили са си го. Викам да си им оставим водата така.

— Защо не отнесете въпроса до капитан Кайндли? Все пак той взима решенията.

Мъжът се намръщи. Спътникът му заговори:

— Не за това слязохме тук. Дойдохме да те приберем. И щом има друг наш човек, ще приберем и нея.

— За какво? — попита Калам. Едва се сдържа да добави: „За да умрем от глад? От жажда?“, но си даде сметка, че никой от двамата пред него не изглежда особено измършавял или съсухрен. — Искате да останете заровени там цяла вечност?

— Устройва ни идеално — сопна се вторият войник. — Можем да напуснем по всяко време. Назад има изходи. Но въпросът е, тогава какво? Къде ще идем? Цялата страна е побесняла за малазанска кръв.

— Кои последни новини сте чули? — попита Калам.

— Нищо не сме чули. Откакто напуснахме Ерлитан. Доколкото можем да разберем, Седемте града вече не са част от Малазанската империя и никой няма да дойде да ни прибере. Иначе отдавна щяха да са дошли.

Убиецът изгледа за миг двамата войници и въздъхна.

— Добре. Трябва да поговорим. Но не тук. Ще доведа момичето и ще дойдем с вас. При условие, че магът ви ми направи услугата, за която помолих.

— За сделка не стига — каза вторият. — Доведи ни Ирриз. Искаме да си побъбрим малко с това въшливо ефрейторче.

— Ефрейтор? Не знаете ли, че вече е капитан? Значи го искате. Добре. Магът ви унищожава водата в буретата. Момичето го пращам с вас — дръжте се добре с нея. Всички се връщате горе. Аз ще се позабавя малко.

— Така сме съгласни.

Калам кимна и закрачи към мястото, където беше оставил Синн.

Тя беше там. Само че вместо да се крие, танцуваше под една от кулите, въртеше се сред пясъка, размахваше ръце и дланите й пърхаха като криле на пеперуда.

Убиецът се приближи и изсъска предупредително. Тя спря, видя го и притича към него.

— Много се забави! Помислих, че си мъртъв!

„И затова танцуваше?“

— Не. Но тримата стражи са мъртви. Свързах се с войниците от крепостта. Поканиха ни вътре. Условията изглеждат приемливи. Съгласих се.

— А утрешният щурм?

— Ще се провали. Чуй ме, Синн, те могат да напуснат по всяко време, без да ги видят — можем да навлезем в Рараку, стига да успеем да убедим Кайндли. А сега ме последвай — и тихо.

Върнаха се при чакащите малазански воини.

Калам изгледа намръщено взводния маг, но той му отвърна с усмивка.

— Стана. Лесно беше, след като се отдалечи.

— Добре. Това е Синн — и тя е маг като тебе. Хайде, тръгвайте.

— Дано те споходи късметът на Богинята — промълви единият от войниците.

Без да отговори, убиецът се обърна и тръгна крадешком към лагера. Върна се в палатката си, влезе и се наведе над торбата си. Зарови в нея, извади кесийката с диамантите и избра един.

Огледа го за миг срещу небето. В ръбестото камъче плуваха мъгливи сенки. „Пази се от сенките, що носят дарове.“ Пресегна се, издърпа един от плоските камъни, придържащи стените на палатката, и постави диаманта върху прашната му повърхност.

Костената свирка, която му беше дал Котильон, висеше на каишката на врата му. Той я допря до устните си. „Духни силно и ще ги събудиш всички. Духни леко и точно към едного, и ще събудиш само него.“ Надяваше се, че богът знае за какво говори. „Дано да не са от играчките на Сенкотрон…“ Наведе се, докато свирката не се оказа едва на педя разстояние от диаманта.

И изсвири тихо.

Звук не последва. Намръщен, Калам измъкна свирката от устните си и я огледа. Прекъсна го тихо иззвъняване.

Диамантът се беше разпаднал на светеща прах.

От която се надигаше вихреща се сянка.

„Точно от каквото се боях. Азалан.“ Азаланите обитаваха в селението на Сянка територия, граничеща с апторианската. Рядко ги виждаха и никога — повече от един наведнъж. Мълчаливи, привидно неспособни да говорят — как Сенкотрон ги командваше, си оставаше пълна загадка.

Разкривената костелива грамада се смъкна на шестте си крайника, огромният присвит гръб изпълни цялата шатра и задраска по платното. Сини, съвсем човешки очи се взряха в Калам иззад лъсналото високо чернокожо чело. Широка уста със странно издадена долна устна като във вечно цупене, два кухи прореза на мястото на носа. Гривата от тънки синкавочерни косми се спускаше на кичури и върховете и заметоха пода на палатката. По нищо не можеше да се разбере полът на съществото. Грамадният му торс беше овързан с кожена сбруя, натъпкана с всевъзможни оръжия, кое от кое по-странни.

Азаланът нямаше стъпала — всеки издатък свършваше с широка плоска лапа с къси пръсти. Родината на тези демони беше горска земя и съществата обикновено обитаваха гъсто сплетените клонаци горе — дръзваха да се смъкнат в тъмното подножие на леса само когато някой ги призове.

„Призове… само за да ги плени в диаманти. На негово място вече щях да съм много ядосан.“

Изведнъж демонът се усмихна.

Калам извърна очи и си помисли как да оформи молбата си. „Вземи капитан Ирриз. Жив, но да мълчи. И ела с мен по въжето.“ Доста сложно щеше да е обяснението. Особено след като съществото нямаше език…

Изведнъж азаланът се обърна и ноздрите му потръпнаха. Широката плоска глава се завъртя на дългия мускулест врат. Надолу, към основата на задната стена.

Където се бе просмукала пикнята от отходната яма.

Демонът изцъка тихо, после се завъртя и вдигна един от задните си крайници. От гънките в плътта се показаха два пениса.

Две струи плиснаха върху мократа черга.

Калам се дръпна рязко назад, още назад и назад от ужасната воня, изхвърча през процепа в мразовития нощен въздух и рухна на четири крака, задавен.

След миг демонът се появи. Вдигна глава да вдиша въздуха, закрачи през тъмните сенки… и се стопи.

Към шатрата на капитана.

Калам успя да вдиша глътка чист въздух и бавно овладя трепета си. После тихо изпъшка:

— Добре, паленцето ми. Май ми четеш мислите. — След миг се присви, затаи дъх да бръкне в палатката, извади торбата си и се затътри към канарите.

Хвърли поглед през рамо и видя пушека, вдигнал се от входа на палатката му, чу пукот отвътре.

„Богове! За какво са ни стъклениците тралб?“

Бързо закрачи към увисналото от каменната тераса въже.

Там, където доскоро стоеше палатката му, изригнаха пламъци.

Това едва ли щеше да остане незабелязано. Калам изруга през зъби и затича към въжето.

Откъм лагера се надигнаха викове. След тях — крясъци, после — писъци, всеки от които свършваше със странно приглушено хриптене.

Убиецът стигна стръмната скала, стисна въжето и започна да се катери. Беше стигнал до средата на каменната тераса, когато варовикът около него изведнъж се разтресе и изригна прах. Посипаха се камъчета. До него вече се бе появил огромен изгърбен силует, вкопчен в раздраната скала. Стиснал под едната си мишница Ирриз, в несвяст и по долни дрехи. Азаланът сякаш се хлъзгаше нагоре по скалата, с длани, вкопчени в усукани ленти от сянка, все едно че бяха железни халки. След няколко мига се добра до терасата, прехвърли се през ръба и се скри от очите на Калам.

А каменната издатина простена.

По дъното й плъзнаха пукнатини.

Калам се вторачи нагоре и видя как цялата тераса хлътна.

Краката му застъргаха отчаяно по скалата, докато се мъчеше да се добере до ръба. И видя две нечовешки дълги ръце, стиснали каменния ръб. Хлътването спря.

„К-как, в името на Гуглата…“

Убиецът продължи да се катери. След няколко мига се добра до терасата и се прехвърли през ръба.

Азаланът се беше изпружил върху нея. Две ръце стискаха ръба. Други три се държаха за сените от канарата над тесния вход. Сенки, които се изпъваха от ръцете на демона като пластове кожа, едва различими човешки фигури, изпънали се да задържат терасата към стената — и разкъсвани от неимоверното напрежение. Щом Калам изпълзя на терасата, оттам, където тя се съединяваше със скалната стена, се разнесе пукот и терасата се откъсна на педя от връзката. Убиецът се хвърли към тесния вход и видя в мрака лице, изкривено от ужас — взводния маг.

— Назад! — изсъска му Калам. — Този е приятел!

Магът го стисна за лакътя и го издърпа в прохода — терасата се срути.

Двамата мъже се претърколиха назад, през проснатото тяло на Ирриз.

Отдолу се разнесе силен тътен и всичко се разтърси. Ехото бавно заглъхна.

Азаланът изникна изпод каменния трегер. Ухилен.

Малко по-навътре в прохода се беше присвило отделение войници. Синн беше прегърнала един от тях — брат й, реши Калам, докато бавно се изправяше.

Единият от войниците, с които убиецът бе говорил преди малко, пристъпи напред, заобиколи го, както и — малко по-трудно — азалана — и се добра до ръба. След малко извика:

— Всичко долу е кротко, сержант. Лагерът обаче е съсипан. Не виждам никого…

— Никого ли, Бел?

— Не. Май са се разбягали.

Калам си замълча, макар да имаше подозрения. „Имаше нещо в тия сенки, дето ги държеше демонът…“

— Ужасен приятел си имаш — каза взводният маг. — И не е имперски. Владението на Сянката?

— Временен съюзник. — Калам сви рамене.

— Колко временен?

Убиецът се обърна към сержанта:

— Донесохме ви Ирриз — какво смятате да правите с него?

— Още не е решено. Момичето тука каза, че името ти било Улфас? Вярно ли е? Баргастко име от Дженабакъз? Нямаше ли един боен главатар с това име? Убит от Черно псе.

— Не исках да казвам на Ирриз истинското си име, сержант. От Подпалвачите на мостове съм. Калам Мекхар, ефрейтор.

Последва мълчание.

После магът въздъхна.

— Не ви ли обявиха за изменници?

— Хитрина. Поредната маневра на императрицата. Трябваше да се освободят ръцете на Дужек, за известно време.

— Добре — рече сержантът. — Все ми е едно дали казваш истината, или не. Чували сме за вас. Аз съм сержант Корд. Ротният маг е Иброн. Това е Бел, този тук — ефрейтор Шард.

Ефрейторът беше братът на Синн. Явно беше стъписан от неочакваната й поява.

— Къде е капитан Кайндли?

Корд се намръщи.

— Другите от ротата — това, което е останало — са долу. Капитана и лейтенанта ги загубихме преди няколко дни.

— Загубихте ги? Как?

— Те, хм… Паднаха в една шахта. Удавили са се. Така поне твърди Иброн, след като слезе да огледа отблизо. Подземна река, с много бързо течение. Отнесла ги е.

— И как тъй двама души ще паднат в шахта, сержант?

Мъжът срещу него оголи два реда златни зъби.

— Проучвали са, предполагам. Ефрейтор, струва ми се, че съм по-старши от вас. Всъщност съм единственият останал сержант. Значи, щом не сте извън закона, все още сте войник на империята. И като войник на империята…

— Тук ме хвана — измърмори Калам.

— Засега ще ви зачисля към старото ми отделение. По-старши сте от ефрейтор Шард, тъй че ще го командвате вие.

— Добре. И кой е съставът на отделението?

— Шард, Бел и Лимп. Бел вече го познаваш. Лимп е долу. Счупи си крака, но се оправя бързо. Имаме всичко петдесет и един души. Втора рота, Ашокския полк.

— Обсадата май се махна — отбеляза Калам. — Светът не беше съвсем спокоен, откакто сте се затворили тук, сержант. Мисля, че трябва да ви кажа каквото знам. Има алтернативи пред това да чакаме тук — колкото и удобно да е, — докато не умрем от старост… или нещастно удавяне.

— Да, ефрейтор. Ще докладваш. И ако поискам съвет какво да правим по-нататък, ще си първият. Но засега — да спрем с мненията. Време е да слизаме долу… и те съветвам да си намериш каишка за тоя проклет демон. И му кажи да спре да се хили.

— Ще трябва да му го кажете сам, сержант — провлече Калам.

— На Малазанската империя не й трябват съюзници от царството на Сянката — сопна се Иброн. — Разкарай го оттук!

Убиецът изгледа мага през рамо.

— Както казах вече, случиха се някои промени, маг. Сержант Корд, спокойно можете да се опитате да сложите нашийник на врата на този азалан. Но съм длъжен да ви кажа — въпреки че не искате мнението ми, — че колкото и всички тия шантави кратуни, паници и пръчки по коланите на гърдите му да не приличат на оръжия, този азалан преди малко отне живота на петстотин бунтовници. За колко време ли? За около петнайсет дъха. Дали прави каквото поискам? Виж, това е въпрос, над който си струва да разсъди човек, не мислите ли?

Корд го изгледа продължително.

— Заплашваш ли ме?

— Дълго време действах сам — отвърна тихо убиецът. — И съм се поизнервил. Ще взема отделението ти. Дори ще ти изпълнявам заповедите, освен ако не се окажат идиотски. Ако имаш проблем с всичко това, обсъди го с моя сержант, като се срещнем. Уискиджак. Освен самата императрица той е единственият, пред когото отговарям. Искаш да ме използваш? Чудесно. Услугите ми са на твое разположение… засега.

— На някоя тайна мисия е тръгнал — измърмори Иброн. — За императрицата според мен. Сигурно се е върнал в Нокътя — нали оттам е започнал?

Корд го изгледа замислено, после сви рамене и извърна глава.

— Писна ми от това. Да слизаме долу.

„Нещо ми подсказва, че това няма много да ми хареса“ — помисли Калам.

Синн люшна бедра в танцова стъпка.

Над хоризонта се издигна меч от тъмно желязо — огромно ръбато острие, което потръпваше и се издуваше. Вятърът беше замрял и островът в дирята на върха на меча сякаш престана да се приближава. Кътър се премести под мачтата и започна да обръща провисналото платно.

— Ще се оправя с греблата. Би ли се заела с руля?

Апсалар сви рамене и тръгна към кърмата.

Бурята все още бушуваше зад остров Дрейф Авалий, над който сякаш бе надвиснала постоянна неподвижна пелена от тежки облаци. Освен стръмно издигащия се бряг, по него като че ли нямаше хълмове; лесът от кедри, смърчове и секвои изглеждаше непристъпен, стволовете бяха загърнати от непрогледен мрак.

Кътър прецени скоростта на приближаващата се буря, седна на пейката зад мачтата и хвана греблата.

— Може и да се справим.

— Ще се разбием в острова — каза Апсалар.

Той я изгледа с присвити очи. Беше проговорила за първи път от няколко дни, без да я ръчка.

— Ами, може да съм прекосил цял проклет океан, но така и не разбирам нищо от море. Защо някакъв си остров без никаква планина ще спира тази буря?

— Обикновен остров не би я спрял — отвърна Апсалар.

— Аха. Разбирам.

Той замълча. Знанието й идваше от спомените на Котильон, което сякаш добавяше още един пласт към страданията на Апсалар. Богът отново беше с тях, като призрачно присъствие помежду им. Кътър й бе разказал за призрачното видение, за думите на Котильон. Покрусата й и едва прикриваният гняв като че ли произтичаха от това, че богът беше наел него.

Изборът му на ново име я беше ядосал още от самото начало и това, че вече всъщност се бе превърнал в слуга на бога на убийците, като че ли я нараняваше дълбоко. Кътър май бе проявил наивност, като бе повярвал, че подобен развой на нещата ще ги сближи.

Апсалар не беше щастлива от собствения си предначертан път и разбирането на това бе потресло даруджистанеца. Тя не извличаше удоволствие, нито удовлетворение от хладнокръвната си, жестока ефикасност на убиец. Някога Кътър си беше въобразявал, че талантът е награда сам по себе си, че умението само по себе си ражда задоволство, че поддържа собствения си глад и че от този глад произтича някакво удоволствие. В края на краищата човек се привлича към собствените си дарования — в Даруджистан професията му на крадец не беше изцяло плод на необходимостта. Не беше гладувал по градските улици, не го бяха измъчвали по-жестоките им реалности. Беше крал заради чистото удоволствие и защото беше добър в това. Бъдещето на майстор крадец му се беше струвало достойна цел, слава, неразличима от почитта.

Ала сега Апсалар се опитваше да му каже, че дарованието не е оправдание. Че нуждата търси своя път и че не можеш да намериш в сърцевината й нищо ценно.

И той се беше озовал в прикрита война с нея, а оръжията бяха мълчанието и забулените им лица.

Изпъшка и натисна веслата. В морето започнаха да се надигат вълни.

— Е, дано да си права. Малко подслон няма да ни дойде зле… макар че според думите на Въжето с обитателите на Дрейф Авалий ще си имаме неприятности.

— Тайст Андий — отвърна Апсалар. — На самия Аномандър Рейк. Заселил ги е тук, да пазят Трона.

— Помниш ли дали Танцьора — или Котильон — е говорил с тях?

Тъмните й очи пробягаха към неговите, след което се извърнаха.

— Разговорът е бил кратък. Тези Тайст Андий от много дълго живеят в изолация. Господарят им ги е оставил тук и не се е върнал.

— Изобщо?

— Има… усложнения. Брегът не ще ни посрещне дружелюбно, така че внимавай.

Той прибра греблата и се огледа.

Бреговата ивица представляваше мътносив пясъчник, изронен от вълните на разядени тераси и кухини.

— Е, можем да се приближим лесно, но разбирам какво имаш предвид. Няма къде да измъкнем лодката, а ако я вържем, рискуваме вълните да я разбият. Някакви предложения?

Бурята — или самият остров — си пое дъх и задърпа платното. Приближаваха се бързо към скалистия бряг.

Небесните гръмове вече се чуваха по-близо и Кътър успя да види поклащащите се върхове на дърветата, предвещаващи появата на силен свиреп вятър, разпънал облаците над острова на дълги усукани нишки.

— Нямам — отвърна най-сетне Апсалар. — Има и друг повод за тревога — течения.

И чак сега той го забеляза. Островът наистина се носеше в дрейф, незакотвен за морското дъно. Около скалите от пясъчник кипяха въртопи. Изригваше вода, плискаше се и кипеше около скалистия бряг.

— Беру да ни опази дано — измърмори Кътър, — няма да е лесно. — И се затътри към носа.

Апсалар завъртя лодката в курс успореден на брега.

— Гледай за пясък ниско до водата. Може да успеем да издърпаме лодката на него.

Кътър не отвърна нищо. За такава тежка задача щяха да им трябват четирима силни мъже… „Но поне ще излезем на брега цели-целенички.“ Теченията дърпаха корпуса и ги подмятаха. Той погледна през рамо и видя как Апсалар се бори да задържи кормилото.

Тъмносивият пясъчник бе с безброй рифове и извивки — история на непрекъснато движещи се морски нива. Кътър представа си нямаше как може един остров да се носи по водата. Ако за това беше виновна магия, тя трябваше да е огромна и в същото време — далеч не съвършена, като че ли.

— Там! — извика той и посочи напред, където гънките на брега се снишаваха до плоска ивица едва на педя ширина над кипналата вода.

— Приготви се — нареди Апсалар и се надигна от седалката си.

Кътър хвана въжето в лявата си ръка, готов да скочи на ивицата. Докато се приближаваха, успя да види, че каменната издатина е тънка, дълбоко подсечена.

Лодката се засили и той скочи.

Последва рязко изпукване, после камъкът вече пропадаше под петите му. Водата се завихри около глезените му. Изгубил равновесие, даруджистанецът извика и залитна назад. Лодката се втурна напред, понесена от гребена на вълната, и изтътна в потъващата скала. Кътър се гмурна, грубото дъно на корпуса се люшна над него.

Теченията го задърпаха надолу, в ледения мрак. Лявата му пета се удари в островната скала, но дебелият пласт водорасли омекоти удара.

Надолу и надолу. Ужасяващо бърз пропад в дълбините. После скалната стена изчезна и теченията го издърпаха под острова.

Грохот изпълни главата му — шумът на кипналата вода. Последната глътка въздух се стапяше в гърдите му. Нещо кораво го удари като чук в хълбока — парче от корпуса на лодката, отломка, повлечена като него от теченията. Апсалар или беше някъде около него в побеснялата вода, или бе успяла да скочи на здравия пясъчник. Надяваше се да е второто, да не се удавят и двамата… защото той очевидно щеше да се удави.

„Съжалявам, Котильон. Дано не си очаквал твърде много от мен.“

Отново се удари в камък, водата го превъртя, после течението го дръпна нагоре и го изхрачи навън.

Той размаха ръце и крака в неподвижната вода, пулсът тътнеше в главата му. Объркан и обзет от паника, забушувала като горски пожар в гърдите му, той посегна нанякъде…

И дясната му ръка напипа въздух.

След миг главата му излезе на повърхността.

Жесток, леден въздух изпълни дробовете му, сладък като мед. Нямаше никаква светлина, ехото не връщаше хрипливия му дъх, тънеше сякаш в някаква неизмерима бездна.

Кътър извика Апсалар, но отговор не последва.

Заплува. Не знаеше накъде.

И скоро се удари в каменна стена, обрасла с дебели мокри хлъзгави водорасли. Опипа нагоре, но ръката му се натъкна на отвесна скала. Заплува покрай нея; крайниците му бързо отслабваха, гибелната умора го побеждаваше. Той се бореше, но усещаше как волята го напуска.

После дясната му ръка изшляпа върху плоска повърхност на издатина. Кътър се хвана с две ръце. Краката му, изтръпнали и студени, го дърпаха надолу. Той простена, помъчи се да се измъкне от водата, но силите му отпадаха. Пръстите му задращиха в тинята и той бавно се свлече назад.

Две ръце го стиснаха за раменете, сграбчиха мократа му дреха — бяха корави като желязо. Някой го вдигна от водата и го пусна на издатината.

Кътър изхлипа и остана да лежи неподвижен. Трепереше.

По някое време до ушите му стигна смътен пукот — идеше сякаш от всички посоки. Въздухът се стопли, бавно се надигна смътна светлина.

Младият дару се превъртя на една страна. Очакваше да види Апсалар. Но вместо нея над него се беше надвесил стар мъж, необичайно висок, с дълга бяла коса и чорлава бяла брада. Кожата му беше черна като абанос, а очите му — тъмен лъскав кехлибар — бяха източникът на светлината, разбра младежът стъписан.

А около двамата водораслите съхнеха, свиваха се от топлите вълни, излъчващи се от непознатия.

Плочата бе широка само няколко крачки — ръб хлъзгав камък, подал се от вертикалните стени, издигащи се от всички страни.

Дрехите му вече димяха от топлото. Кътър изпъшка и с усилие се надигна, седна и каза на малазански:

— Благодаря ви, сър.

— Лодката ти е пръсната из езерото — отвърна мъжът. — Сигурно ще искаш да събереш поне част от останките.

Кътър се взря във водата, но не можа да види нищо.

— Имах спътничка…

— Беше сам. Спътничката ти сигурно се е удавила. Само едно течение изхвърля жертви тук. Другите водят само до смърт. На самия остров има само един пристан и не сте го намерили. Малко са труповете напоследък, разбира се, като сме толкова далече от населените земи. И след края на търговията.

Думите му излизаха трудно, сякаш рядко ги използваше, а и стойката му бе някак непохватна.

„Да се е удавила? По-скоро се е добрала до брега. Не е за Апсалар такъв жалък край. Но пък…“ Все още не беше безсмъртна, подвластна бе на жестокото безразличие на света като всеки друг. Той изтласка временно тази мисъл.

— Съвзе ли се? — попита старецът.

Кътър го погледна.

— Как ме намери?

Старецът сви рамене.

— Това ми е работата. Е, ако можеш да вървиш, време е да тръгваме.

Дару се изправи. Дрехите му бяха почти изсъхнали.

— Имаш необичайни дарби. Аз съм… Кътър.

— Можеш да ме наричаш Дарист. Не бива да се бавим повече тук. Самото присъствие на живот на това място може да го пробуди.

Древният Тайст Андий се обърна към каменната стена. Един жест — и се появи проход, зад който имаше каменни стъпала, водещи нагоре.

— Онова, което оцеля от разбитата ви лодка, те чака горе, Кътър. Ела.

Дару закрачи след стареца.

— Да се пробуди? Кой да се пробуди?

Дарист не отвърна.

Стъпалата бяха изтъркани и хлъзгави, изкачването — стръмно и сякаш безкрайно. Студената вода бе отнела силите на Кътър и крачките му ставаха все по-бавни. От време на време Дарист спираше да го изчака, без да промълви нищо, с безизразно лице.

Навлязоха в равен проход, по чието протежение се редяха неодялани подпори от кедър. Въздухът беше влажен, миришеше на мокро дърво.

— Дарист — попита Кътър. — Още ли сме дълбоко под земята?

— Да. Но засега няма да продължим нагоре. Островът е нападнат.

— Какво? От кого? А Тронът?

Дарист спря, обърна се и блясъкът в очите му сякаш помръкна.

— Небрежно незададен въпрос. Какво те доведе тук, човеко?

Кътър се поколеба. Нямаше обич между сегашните владетели на Сянка и Тайст Андий. А и Котильон с нищо не бе намекнал, че трябва да се свърже с Чедата на мрака. В края на краищата те бяха поставени тук, за да не бъде зает от никого истинският трон на Сянка.

— Изпрати ме един маг — проучванията му го навели на мисълта, че островът — с всичко, което е на него — е в опасност. Иска да разбере естеството на тази опасност.

Дарист помълча за миг, сбръчканото му лице беше безизразно. После отрони:

— Как се казва този маг?

— Ъъъ, Барук. Знаеш ли го? Живее в Даруджистан…

— Това, което е в света отвъд острова, не ме засяга — отвърна Тайст Андий.

„И точно затова сте се оплели толкова тук, старче. Котильон беше прав.“

— Тайст Едур са се върнали, нали? Искат да си върнат Трона на Сянка. Но Аномандър Рейк ви е поставил тук, поверил ви е…

— Все още е жив, нали? Ако любимият син на Майката Тъма е недоволен от това как се справяме със задачата си, трябва сам да дойде и да ни го каже. Не човешки маг те е пратил тук, нали? Да не би да коленичиш пред Владелеца на Драгнипур? Той отново ли иска кръвта на Тайст Андий? Отказал ли се е от Драконовата си кръв?

— Няма как да знам…

— Появява ли се вече като старец — много по-стар от мен? А, виждам истината на лицето ти. Не. Е, можеш да се върнеш при него и да му кажеш…

— Почакай! Не служа на Рейк! Да, видях го лично, и то наскоро, и изглеждаше доста млад. Но не съм коленичил пред него — Гуглата ми е свидетел, той бездруго беше твърде зает в този момент! Твърде зает беше в битка с демон, за да си говори с мен! Само ни се пресякоха пътищата. Не знам за какво говориш, Дарист. Съжалявам. И със сигурност нямам възможност да го намеря и да му кажа каквото искаш да му кажа.

Тайст Андий го изгледа продължително, после се обърна и тръгна. Дару го последва. Беше объркан. Едно бе да приемеш повелята на бог, ала колкото по навлизаше по тази гибелна пътека, толкова по-незначителен се чувстваше. Спорове между Аномандър Рейк и тези Тайст Андий на Дрейф Авалий… какво пък, не беше негова работа. Планът бе да се промъкне на този остров и да остане незабелязан. Да разбере дали наистина Едур са намерили това място, макар да му беше съвсем непонятно какво ще направи Котильон, след като го научи.

„Но за това май трябва да помисля. Проклятие, Кътър — Крокъс щеше да има въпроси! Моури знае, щеше да се колебае много по-дълго, преди да приеме сделката на Котильон. Стига изобщо да я приемеше!“ Тази нова самоличност му налагаше ограничения — а си беше мислил, че ще му донесе свобода. Но вече започваше да му се струва, че истински свободният — доскоро — беше Крокъс.

Не че свободата гарантираше щастие. „Ех, тъгата се е промъкнала в жилите ми. Тъга и заплахата от истинска скръб, която се приближава… но не, тя трябва да е жива. Някъде там, горе. На този остров, подложен на щурм…“

— Дарист, моля те. Почакай малко.

Високият старец спря.

— Не виждам причина да отговарям на въпросите ти.

— Загрижен съм… за спътницата си. Ако е жива, тя е някъде над нас, на повърхността. Ти каза, че са ви нападнали. Боя се за нея…

— Долавяме присъствието на странници, Кътър. Над нас има Тайст Едур. Но никой друг. Удавила се е твоята спътница. Няма смисъл да се надяваш.

Даруджистанецът изведнъж се свлече на земята. Прилоша му, сърцето му се сви от болка. И отчаяние.

— Смъртта не е лоша съдба — проговори Дарист. — Ако ти е била приятелка, ще ти липсва близостта й и това е истинският извор на твоята скръб — мъчно ти е за себе си. Думите ми може да не ти харесват, но говоря от опит. Чувствал съм смъртта на мнозина от моя род и скърбя за пространствата в живота ми, където някога са стояли. Но такива загуби служат само за да улеснят собствената ми неизбежна кончина.

Кътър се взря в Тайст Андий.

— Прости ми, Дарист. Може да си стар, обаче си глупак. И започвам да разбирам защо Рейк ви е оставил тук и ви е забравил. Хайде, бъди така добър да млъкнеш.

Изправи се, празен отвътре, но решен да не се поддаде на отчаянието, заплашващо да го смаже. „Защото точно това е направил този Тайст Андий. Предал се е.“

— Гневът ти не ме уязвява — каза Дарист, обърна се и махна с ръка към вратата пред тях. — Влез там и ще намериш място за отдих. Отломките също те чакат там.

— Нищо ли няма да ми кажеш за битката горе?

— Какво има за казване, Кътър? Ние загубихме.

— Загубихте! Колко сте останали?

— Тук, в Твърдината, където е Тронът, съм само аз. Хайде, отдъхни. Скоро ще ни навестят.

Гневният вой кънтеше чак в костите на Онрак, но той знаеше, че спътникът му няма да чуе нищо. Бяха виковете на духове — два духа, затворени в извисяващите се зверски статуи насред равнината.

Облакът в небето се беше разкъсал, бавно се разпадаше на изтъняващи нишки. Три луни бяха яхнали небесата и имаше две слънца. Светлината се спущаше, сливаше се в променливи оттенъци, луните се полюшваха на невидимите си поводи. Странен, неспокоен свят, помисли си Онрак.

Бурята затихваше. Бяха изчакали в подножието на един малък хълм, докато вятърът беснееше около гигантските статуи и виеше свирепо из отрупаните с отломки улици на рухналия град зад тях. И ето, че въздухът закипя.

— Какво виждаш, Т’лан Имасс? — попита Трул, присвит до един порутен зид.

Т’лан Имасс сви рамене и извърна очи от статуите.

— Тук има загадки… за които подозирам, че знаеш повече от мен.

Тайст Едур вдигна очи и го изгледа кисело.

— Едва ли. Какво знаеш за Хрътките на Сянка?

— Много малко. Логросите са кръстосали пътя си с тях веднъж. Много отдавна, по времето на Първата империя. Седем на брой. Служат на незнаен господар, но осъдени на гибел.

Трул се усмихна странно и попита:

— Човешката Първа империя или вашата?

— Малко знам за човешката империя с това име. Само веднъж бяхме привлечени в лоното й, Трул Сенгар, в отговор на хаоса на соултейкън и д’айвърс. При това клане Хрътките не се появиха. — Онрак отново погледна огромната каменна Хрътка пред тях. — Гадателите на кости — бавно продължи той — вярват, че да се сътвори образ на дух или на бог означава да се улови същината му. Дори каменна статуя ще го затвори. Както колибата може да очертае границите на силата на един смъртен, тъй и духовете и боговете може да се затворят на избрано място от пръст, камък или дърво… или предмет. Така силата им е окована и може да се борави с нея. Кажи ми, Тайст Едур оспорват ли този възглед?

Трул Сенгар се изправи.

— Смяташ ли, че ние сме издигнали тези гигантски статуи, Онрак? Вашите шамани, хвърлячите на кости, също ли вярват, че силата възниква лишена от форма и поради това е безконтролна? И че извайването на статуя-икона — или правенето на каменен кръг — всъщност налага ред над тази сила?

Онрак килна глава и дълго помълча.

— Тогава излиза, че ние създаваме своите богове и духове. Вярата изисква форма, а оформянето й вдъхва живот. И все пак Тайст Едур не са ли сътворени от Майката Тъма? Не ви ли създаде вашата богиня?

Усмивката на Трул се разшири.

— Говорех за тези статуи, Онрак. Да ти отговоря — не знам дали ръцете, които са ги сътворили, са били на Тайст Едур. Колкото до Майката Тъма, възможно е, когато ни е създала, тя просто да е отделила онова, което преди не е било отделено.

— Нима тогава сте сенките на Тайст Андий? Откъснати на воля по милостта на вашата майка-богиня?

— Но, Онрак, всички сме откъснати от нещо.

— Две от Хрътките са тук, Трул Сенгар. Душите им са затворени в камъка. И още нещо забележително — тези статуи не хвърлят сенки.

— Както и самите Хрътки.

— Но ако са само отражения, то тогава трябва да съществуват Хрътки на Мрака, от които да са откъснати — настоя Онрак. — Макар да не се споменава за такива… — Т’лан Имасс изведнъж замълча.

Трул се засмя.

— Май знаеш повече за човешката Първа империя, отколкото каза. Какво бе името на тирана император? Все едно. Трябва да продължим напред, до портата…

— Десимбелакис — прошепна Онрак. — Основателят на човешката Първа империя. Изчезнал отдавна, когато се развихри Зверският ритуал. Вярва се, че е бил… превърнат.

— Д’айвърс?

— Да.

— Колко звяра?

— Седем.

Трул зяпна статуите, после махна с ръка.

— Не сме ги направили ние. Не, не съм сигурен, но не изпитвам в сърцето си… съпричастие. Злокобни и жестоки са за моите очи, Т’лан Имасс. Хрътките на Сянка не заслужават почит. Наистина са необуздани, диви и гибелно опасни. За да властваш истински над тях, трябва да седиш на Трона на Сянка — да си господар на селението. Ала и повече от това. Първо трябва да събереш разкъсаните парчета. Да направиш Куралд Емурлан отново цял.

— И точно към това се стреми твоят род — избоботи Онрак. — Тази възможност ме безпокои.

Тайст Едур го изгледа, после сви рамене.

— Не споделях притеснението ти… поне отначало. И наистина, ако всичко беше останало… чисто, може би все още щях да стоя редом до братята си. Но зад булото на всичко това действа друга сила — не зная кой или какво, но бих искал да дръпна това було.

— Защо?

Трул сякаш се сепна от въпроса и потръпна.

— Защото това, което то причини на моя народ, е мерзост, Онрак.

Т’лан Имасс закрачи към тесния проход между двете най-близки статуи.

Трул Сенгар го последва.

— Предполагам, че не знаеш какво е да видиш как твоят род се разпада, да разбереш, че духът на цял един народ е покварен, да се бориш непрестанно да отвориш очите им — тъй както твоите са се отворили от яснотата, дарена от случайността.

— Вярно — отвърна Онрак. Стъпките му тътнеха глухо по прогизналата земя.

— Нито е обикновена наивност — продължи Тайст Едур; куцукаше след Онрак. — Отказът ни беше съзнателен, безразличието ни удобно обслужи най-низшите ни желания. Ние сме дълговечен народ, коленичил пред краткотрайни интереси…

— Ако го намираш за необичайно — промълви Т’лан Имасс, — от това следва, че криещият се зад булото се нуждае от вас само за кратък срок — стига наистина тази скрита сила да манипулира Тайст Едур.

— Интересна мисъл. Възможно е да се окажеш прав. Следователно въпросът е, след като краткосрочната цел бъде постигната, какво ще стане с моя народ?

— Нещата, надживели своята полезност, се изоставят — отвърна Онрак.

— Изоставят. Да…

— Освен ако след това не се окаже, че са заплаха за онзи, който ги е използвал, разбира се — продължи Т’лан Имасс. — Ако е тъй, отговорът е да бъдат унищожени, след като престанат да са полезни.

— Истината, която долавям в думите ти, е неприятна, Онрак.

— Обикновено съм неприятен, Трул Сенгар.

— Вече го разбрах. Каза, че душите на две Хрътки са затворени в тези… я повтори, в кои?

— Сега минаваме между тях.

— И какво правят тук?

— Камъкът е бил оформен, за да ги побере, Трул Сенгар. Когато иконата се оформи, никой не пита духа или бога дали иска да бъде затворен. Нали? Нуждата да се създават такива съсъди е нужда на смъртни същества. Това, че можеш да се взреш в нещото, което почиташ, в най-лошия случай е утвърждаване на контрол, а в най-добрия — илюзия, че можеш да уговориш собствената си съдба.

— И ти намираш тези представи за жалки, Онрак?

— Повечето представи намирам за жалки, Трул Сенгар.

— Тези зверове навеки ли са затворени според теб? В това ли отиват, щом бъдат унищожени?

Онрак сви рамене.

— Нямам търпение за тези игри. Ти си имаш вашето знание и подозрения, но не искаш да ги изречеш. Стремиш се обаче да откриеш какво знам аз и какво долавям за тези пленени духове. Все едно, съдбата на тези Хрътки на Сянка изобщо не ме интересува. Всъщност съжалявам — ако тези две са убити в някой друг свят и така са свършили тук, — че са останали само пет, защото това намалява шанса ми сам да убия една. А мисля, че ще ми достави наслада да убия Хрътка на Сянка.

Тайст Едур му отвърна с груб смях.

— Е, няма да отрека, че тази самоувереност говори много. Все пак, Онрак от Логрос, не мисля, че ще пропуснеш свирепа битка с някоя Хрътка.

При тези думи Т’лан Имасс се спря и се обърна към Трул Сенгар.

— Има камък и камък.

— Не те разбирам…

В отговор Онрак измъкна от ножницата обсидиановия си меч и закрачи към по-близката от двете статуи. Дори само предната лапа на изваянието бе по-висока от Т’лан Имасс. Той вдигна оръжието с две ръце и замахна.

Въздухът се разцепи от пронизващ ушите пукот.

Онрак се олюля. По огромния монолит запълзяха цепнатини.

Статуята сякаш потръпна и изригна сред извисил се облак прах.

Трул Сенгар изрева и отскочи, мъчеше се да се отскубне от гъстата прах, връхлитаща да го погълне.

Облакът засъска около Онрак. Той се изправи, после се стегна за бой, щом от вихрещата се сива мъгла се появи още по-тъмна фигура.

Последва втори грохот — този път зад Т’лан Имасс — и втората статуя се взриви. Двата облака затулиха небето и се спусна мрак, присвил хоризонта отвсякъде до не повече от десетина крачки.

Звярът, появил се пред Онрак, стигаше до раменете на Трул Сенгар. Козината му беше без цвят, а очите — два черни, пламтящи въглена. Широка плоска муцуна, малки уши…

Много смътно, през сивкавия сумрак, се спусна нещо от светлината на двете слънца, отразена от луните — и хвърли гмеж от сенки под Хрътката.

Звярът оголи зъби, големи колкото бивни, и изпъна назад устни в безмълвно ръмжене. Видяха се кървавочервени венци.

Хрътката нападна.

Мечът на Онрак бе като полунощна тъма: бляскаше да целуне дебелия мускулест врат на чудовището, но посичаше само прашен въздух. Т’лан Имасс усети две огромни челюсти да се стягат около гърдите му. Надигнаха го от земята. Изпращяха кости. Последва свирепо разтърсване, което изтръгна меча от ръцете му, после той изхвърча в песъчливия мрак…

За да го уловят във въздуха с пукот други две челюсти.

Костите на лявата му ръка се пръснаха на десетки парчета в стегнатия мях на сбръчканата му кожа, после ръката се откъсна от тялото му.

Ново дивашко разтърсване и той отново полетя във въздуха. Рухна на земята и не помръдна.

В черепа на Онрак се разнесе тътен. Той си помисли да се разпадне на прах, ала за първи път нямаше нито воля, нито сила да го стори.

Силата му беше изтръгната — Клетвата бе прекъсната, изтръгната бе от тялото му. Онрак осъзна, че вече е като онези от пропадналия му род, устояли на толкова физическо унищожение, че бяха престанали да са едно с Т’лан Имасс.

Лежеше неподвижно и усещаше тежките стъпки на едната Хрътка — приближаваше се. Спря и застана над него. Покритата с прах муцуна го подуши, побутна строшените му ребра. После Хрътката се извърна. Чуваше дъха й, като грохот на морски вълни, нахлуващи в пещерите на прибоя с прилива, усещаше присъствието й, натежало във влажния въздух.

След много време Онрак осъзна, че звярът вече не се извисява над него. Нито чуваше повече тежките стъпки по влажната земя. Все едно че и той, и спътникът му просто бяха изчезнали.

А после долови скърцане на приближаващи се ботуши, две ръце го хванаха и го обърнаха по гръб.

Трул Сенгар се взря в очите му.

— Не знам дали можеш да ме чуеш — каза той. — Но ако това ще ти донесе утеха, Онрак от Логрос, тия двете не бяха Хрътки на Сянка. О, не. Бяха истински. Хрътките на Мрак, приятелю. Не смея и да си помисля какво освободи…

Онрак едва успя да отвърне, тихо и хрипливо:

— И това ми било благодарност.

Трул Сенгар издърпа Т’лан Имасс до един нисък зид в края на града и му помогна да седне.

— Жалко, че не знам какво още мога да направя за теб.

— Ако родствениците ми бяха тук, щяха да изпълнят нужните ритуали — отвърна Онрак. — Щяха да откъснат главата от тялото ми и да й намерят подходящо място, за да мога да гледам вечността. Щяха да разчленят обезглавеното ми тяло и да разпръснат крайниците. Щяха да вземат оръжието ми, за да го върнат в родното ми място.

— О!

— Ти, разбира се, не можеш да направиш такива неща. И тъй, принуден съм да продължа, въпреки сегашното си състояние. — Онрак бавно се надигна — чу се стържене и пукане на счупени кости, посипа се дъжд от натрошени парчета.

— Това можеше да го направиш и преди да те домъкна дотук — изсумтя Трул.

— Най-много съжалявам, че загубих ръката си — рече Т’лан Имасс и огледа разкъсаните мускули на лявото си рамо. — Най-добър съм с меча, когато го стисна с две ръце. — Закрачи тромаво към лежащото в калта оръжие. Част от гърдите му се свлече, щом се наведе да го вдигне. Онрак се изправи и се обърна към Трул Сенгар. — Вече не мога да усетя присъствието на портите.

— Е, ще ги намерим — отвърна Тайст Едур. — Трябва да са някъде близо до центъра на града. Голяма двойка сме, а?

— Защо Хрътките не те убиха?

— Май бързаха за някъде. — Трул тръгна по улицата и се повлече след него. — Не съм сигурен дали ме забелязаха, облакът прах беше много гъст. Кажи ми, Онрак. Значи, ако тук имаше други Т’лан Имасс, щяха да ти направят всички онези неща? Въпреки факта, че си оставаш… функционален?

— Вече съм откъснат, Трул Сенгар, също като тебе. От Ритуала. От своя вид. Съществуването ми вече е безсмислено. Единствената, последна задача, която ми остава, е да намеря другите ловци, за да направят каквото трябва.

Улицата беше покрита с лепкава мокра тиня. Ниските сгради от двете страни се бяха свлекли — сякаш целият град се топеше. Нямаше следи от величествена архитектура, парчетиите по улиците не бяха нещо повече от трошлива печена тухла. Никъде не се виждаха признаци на живот.

Продължиха напред, с мъчително бавни крачки. Улицата бавно се разшири и излязоха на просторен площад, обрамчен от пиедестали, на които някога бяха стояли статуи. Имаше храсти и изтръгнати от корен дървета, всичко — еднакво сиво, постепенно придобиващо някак неземен цвят под вече надигналото се синьо слънце, на свой ред озарило голямата луна с цвят на пурпур.

В другия край имаше мост, над някогашна река, чието корито сега бе пълно с тиня. Наносът беше затрупал едната страна на моста и бе разпръснал отломки по него. Сред тях се виждаше малък сандък.

Щом стигнаха до моста, Трул спря до него и се наведе.

— Изглежда добре затворен. — Дръпна резето и вдигна капака. — Странно. Приличат на глинени гърнета. Малки.

Онрак се приближи и застана до него.

— Това са морантски муниции, Трул Сенгар.

Тайст Едур вдигна глава и го погледна.

— Не знам за такива неща.

— Оръжия. Взривни, щом глината се счупи. Обикновено ги хвърлят. Колкото може по-далече. Чувал ли си за Малазанската империя?

— Не.

— Човешка. От родното ми селение. Тези муниции са на тази империя.

— Хм, това наистина е тревожно. Защо ли са тук?

— Не знам.

Трул Сенгар затвори капака и взе сандъка.

— Макар да предпочитам меч, и тези ще свършат работа. Не ми беше приятно да съм толкова дълго без оръжие.

— По-нататък има постройка. Арка.

Тайст Едур се изправи и кимна.

— Да. Точно това търсим.

Арката се издигаше на пиедестал в центъра на покрит с каменни плочи площад. Придошла незнайно откъде вода беше изсипала през устието й тиня и тя бе засъхнала на странни назъбени вълни. Щом двамата приближиха, откриха, че глината е корава като скала. Макар порталът да не се открояваше с нищо забележимо, от пространството под арката се лееше пулсираща топлина.

Стълбовете на постройката бяха без украса. Онрак ги огледа замислено и попита:

— Какво можеш да доловиш в това?

Трул Сенгар поклати глава, пристъпи крачка напред и спря.

— Не мога да повярвам, че това е проходимо — топлината, която се излива от него, е изгаряща.

— Вероятно е преграда — подхвърли Онрак.

— Да. И няма как да я разбием.

— Не е вярно.

Тайст Едур го погледна през рамо, после — сандъчето под мишницата му.

— Не разбирам как обикновен експлозив може да разбие преграда.

— Магията зависи от шаблони, Трул Сенгар. Разбий шаблона и магията пропада.

— Добре. Да опитаме тогава.

Отдръпнаха се на двайсетина крачки от портата. Трул отвори сандъчето, внимателно извади една от глинените топки, замахна и я хвърли в портата.

Гръм. От портала изригна бляскав пожар, бели и златисти пламъци се разбесняха под арката, после затихнаха и зад тях се оформи мъгливо-златиста стена.

— Това е самият лабиринт — каза Онрак. — Преградата е разбита. Все пак не мога да го позная.

— И аз — измърмори Трул и затвори сандъка с муниции. После рязко вдигна глава. — Насам идва нещо.

— Да. — Онрак замълча за миг, после бързо вдигна меча си. — Бягай, Трул Сенгар… бягай през моста. Бягай!

Тайст Едур се обърна и затича.

Онрак заотстъпва — бавно, крачка по крачка. Усещаше силата на онези от другата страна: сила брутална и чужда. Разбиването на преградата беше усетено и чувството, прииждащо през пролома, бе чувство на възмущение и гняв.

Погледна бързо през рамо и се увери, че Трул Сенгар е минал по моста и вече не се вижда. Още три стъпки назад и той щеше да стигне до моста. И щеше да спре. Очакваше, че ще го унищожат, но твърдо бе решил да спечели време за спътника си.

Портата засия ослепително ярко, после през нея преминаха четирима конници, яхнали бели коне с дълги нозе и буйни гриви с цвят на ръжда. Бяха с богато украсени яркоцветни брони и не отстъпваха на конете — бяха светлокожи и снажни, лицата им бяха почти скрити зад забралата. Бронираните им юмруци стискаха извити ятагани, направени сякаш от слонова кост. Под шлемовете им се спускаше дълга сребриста коса.

Подкараха право към Онрак. От тръс — в галоп. От галоп — в атака.

Т’лан Имасс разтвори крака, вдигна обсидиановия си меч и остана на място, готов да ги посрещне.

По тесния мост конниците можеха да го връхлетят само по двама наведнъж и беше ясно, че просто смятат да го стъпчат с конете си. Но Т’лан Имасс се беше сражавал в служба на Малазанската империя, във Фалар и в Седемте града — и в много битки се беше изправял срещу конни воини. Миг преди първите двама да го достигнат, Онрак скочи напред. Между двата коня. И без да обръща внимание на меча, изсвистял от лявата му страна, замахна със своя към корема на воина отдясно.

Двете костени остриета го поразиха едновременно — лявото се вряза дълбоко през ключицата в плешката и дораздроби потрошените кости. Десният ятаган го посече през лицето и го разцепи от челото до челюстта.

Онрак обаче усети как неговият обсидиан захапа дълбоко през бронята на воина. Емайлът се пръсна.

После двамата нападатели го подминаха и дойдоха другите двама.

Т’лан Имасс се присви и изпъна меча си хоризонтално над главата си. Двата костени ятагана удариха отгоре и Онрак се разтресе от сблъсъка.

Всички вече го бяха подминали, излезли бяха на площада; обърнаха конете и се втренчиха в самотния воин, останал някак жив след атаката им.

Копитата изтътнаха по покрития със спечена глина калдъръм. Воинът, чиято броня бе разбита от обсидиановия меч на Онрак, се беше навел напред, притиснал с ръка корема си. Хълбокът на коня му беше оплискан с кръв.

Онрак отърси рамене и парчетата счупена кост изтрополиха по моста. После сниши оръжието си и зачака подкаралия към него конник.

Облечената в метал ръка вдигна забралото. Чертите на лицето приличаха странно на Трул Сенгар, ако не се броеше бялата, почти лъчиста кожа. Две очи от хладно сребро се приковаха с омраза в Т’лан Имасс.

— Говориш ли, Безжизнени? Можеш ли да разбираш езика на Чистотата?

— Не изглежда по-чист от другите — отвърна Онрак.

Воинът се намръщи.

— Не прощаваме пренебрежението. Ти си слуга на Смъртта. Слугите на Смъртта заслужават само едно — унищожение.

— Никому не служа — отвърна Онрак и отново надигна меча си. — Хайде, ела.

Но раненият вдигна ръка.

— Стой, Иниас. Този свят не е наш. А и този немрящ дивак не е от нарушителите, които търсим. Всъщност, както сам би трябвало да си усетил, никой от тях не е тук. Този портал не е използван от хилядолетия. Трябва да продължим издирването другаде. Но първо трябва да се изцеря. — Воинът се смъкна бавно от коня, все така притиснал с ръка корема си. — Оренас, погрижи се за мен.

— Позволи ми първо да унищожа тази твар, сенешале…

— Не. Ще изтърпим съществуването му. Може би това същество ще ни даде отговори, които да ни поведат в търсенето. Ако не, можем да го унищожим по-късно.

Оренас се смъкна от коня си и отиде при сенешала. Иниас подкара своя кон още по-близо до Т’лан Имасс, сякаш все още смяташе да се бие. Огледа го и се озъби.

— Не е останало много от теб, Безжизнени. Това тук не са ли белези от зъби? Гръдта ти май е била в челюстите на някой звяр. Същия, който ти е отмъкнал ръката? Що за чародейство ти помага все още да съществуваш?

— Вие сте от кръвта на Тайст — каза Онрак.

Лицето на мъжа се изкриви в усмивка.

— От кръвта на Тайст? Само сред Лиосан е чиста кръвта на Тайст. Значи пътят ти се е кръстосвал с нашите омърсени братовчеди. Нищо повече от жалка сган не са те. Не отговори на въпросите ми.

— Зная за Тайст Андий, но още не съм ги срещал. Родени от Тъмата, те са първите…

— Първите! О, как не. И затова — така трагично несъвършени. Лишени от пречистващата кръв на Отеца Светлина. Най-мръсното изчадие са те. Едур ги търпим, защото у тях има нещо от Отеца, но Андий — смърт от нашите ръце е единствената милост, която заслужават. Но твоята грубост ми досажда, Безжизнени. Въпроси ти зададох, а ти все още не си отговорил на нито един.

— Да.

— Да? Какво трябва да означава това?

— Съгласен съм, че не съм им отговорил. И не се чувствам длъжен да го сторя. Моят вид има твърде голям опит с арогантни същества. Макар че този опит е еднозначен: в отговор на тяхната арогантност обявихме вечна война, докато не престанат да съществуват. Винаги съм вярвал, че Т’лан Имасс трябва да си потърсят нов враг. Навярно вие, Тайст Лиосан, сте достатъчно многобройни във вашия свят, за да ни позабавлявате известно време.

Воинът го зяпна онемял.

Един от приятелите му се изсмя.

— Няма смисъл да говориш с по-долни същества, Иниас. Те гледат да те объркат с лъжи, да те отклонят от праведния път.

— Сега разбирам — отвърна Иниас. — Отдавна съм свикнал с отровата на думите ти, Малачар.

— Ще има още, млади ми братко. По пътя, по който трябва да продължим. — Воинът се приближи до Онрак. — Наричаш се Т’лан Имасс, нали?

— Онрак съм. От Логрос Т’лан Имасс.

— Има ли други от твоя вид в този рухнал свят, Онрак?

— Щом не отвърнах на въпросите на твоя брат, защо мислиш, че ще отговоря на твоите?

Лицето на Малачар потъмня.

— Тези игри ги играй на младия Иниас, не на мен…

— Приключих с вас, Лиосан. — Онрак прибра меча в ножницата и се обърна да си тръгне.

— Приключил си с нас!? Сенешал Джоруд! Ако Оренас е свършил с лечението, покорно моля за вниманието ви. Безжизненият иска да бяга.

— Чух те, Малачар — изръмжа сенешалът и закрачи към тях. — Стой, Безжизнени! Още не сме те освободили. Ще ни кажеш каквото искаме да научим или ще бъдеш унищожен, тук и веднага.

Онрак отново се обърна към Лиосан.

— Ако това беше заплаха, жалкото ви невежество ме забавлява. Но ми писна от него, както и от вас.

Четири ятагана от слонова кост се вдигнаха заплашително.

Онрак отново извади меча си.

И се поколеба. Погледът му бе привлечен от нещо зад тях. Усетили присъствие зад себе си, воините се обърнаха.

Трул Сенгар стоеше на петнайсет крачки от тях, сандъкът с амуниции бе в краката му. В усмивката му имаше нещо странно.

— Тази битка изглежда неравна. Приятелю Онрак, трябва ли ти помощ? Е, няма нужда да отговаряш, защото тя дойде. Съжалявам за това обаче.

Около Тайст Едур се завихри прах и след миг се появиха четирима Т’лан Имасс. Трима държаха оръжията в готовност. Четвъртият стоеше на крачка отзад и вдясно от Трул. Беше с едри кости и непропорционално дълги ръце. Кожата, наметната на раменете му, беше черна, избледняваща до сребристо там, където се вдигаше, за да обкръжи в подобие на дрипава гугла главата му. Гадател на кости.

Онрак отпусна върха на меча си. С откъснатата си вече, сътворена в Ритуала връзка, можеше да общува с тези Т’лан Имасс само на глас.

— Аз, Онрак, те поздравявам, Гадателю на кости, и виждам, че сте от Логрос, от който бях нявга. Ти си Монок Очъм. Един от мнозината избрани да ловят отстъпници, които, както и в моя лов, бяха тръгнали по пътя, водещ в това селение. Уви, единствен аз от моя лов оцелях от потопа. — Погледът му се отмести към тримата воини. Водачът на клана, с тяло и крайници, плътно стегнати в кожа на денрабъ и с назъбения кремъчен меч в ръцете, беше Ибра Голан. Другите двама, въоръжени с двуостри брадви от халцедон с костени дръжки, бяха от клана на Ибра, но инак непознати за Онрак. — Поздравявам и тебе, Ибра Голан, и се подчинявам на заповедите ти.

Гадателят Монок Очъм закрачи с тежка, тромава стъпка.

— Ти провали Ритуала, Онрак — проговори той с характерна за него рязкост. — И затова трябва да бъдеш унищожен.

— Тази привилегия ще бъде оспорена — отвърна Онрак. — Тези конни воини са Тайст Лиосан и са склонни да гледат на мен като на свой пленник, тоест да сторят с мен каквото пожелаят.

Ибра Голан махна на двамата си воини и тримата закрачиха към Лиосан.

Сенешалът заговори:

— Пускаме пленника си, Т’лан Имасс. Той е ваш. Спорът ни с вас е приключил и ще напуснем.

Т’лан Имасс спряха и Онрак долови разочарованието им.

Командирът на Лиосан изгледа за миг Трул и рече:

— Едур… искаш ли да тръгнеш с нас? Нужен ни е слуга. Един поклон ще отвърне на високата чест в тази наша покана.

Трул Сенгар поклати глава.

— Е, това, виж, ми е за първи път. Уви, ще придружа Т’лан Имасс. Но разбирам неудобствата, които ще ви причини това, затова предлагам да смениш ролята си като слуга на другите. Давам уроци по покорство, Тайст Лиосан, а чувствам, че имате известна нужда от тях.

Сенешалът се усмихна хладно.

— Ще те запомня, Едур. — Обърна се вихрено. — На конете, братя. Ще напуснем този свят.

— Може да се окаже по-трудно, отколкото си го представяте — каза Монок Очъм.

— Досега не сме срещали трудности в подобни начинания — отвърна сенешалът. — Има ли тук скрити прегради?

— Този лабиринт е разбита отломка от Куралд Емурлан — каза Очъм. — Изглежда, вашият вид твърде дълго е останал изолиран. Нищо не знаете за другите селения, за Ранените порти. Нищо за асцендентите и техните войни…

— Служим само на един асцендент — отсече сенешалът. — Сина на Отеца Светлина. Нашият бог е Озрик.

Монок Очъм килна глава.

— И кога за сетен път е крачил Озрик сред вас?

Четиримата Лиосан видимо трепнаха.

Гадателят продължи невъзмутимо:

— Вашият бог, Озрик, Сина на Отеца Светлина, е от многото съперници из другите селения. Не се е върнал сред вас, Лиосан, защото не може да го направи. Всъщност в момента той не може да направи нищо.

Сенешалът пристъпи напред.

— Какво е сполетяло нашия бог?

Монок Очъм сви рамене.

— Съвсем обичайна съдба. Изгубен е.

— Изгубен?

— Предлагам заедно да сплетем ритуал — рече гадателят. — И така да сътворим порта. За това ще ни трябва Телланн, вашият лабиринт, Лиосан, и кръвта на този Тайст Едур. Онрак, с твоето унищожение ще се заемем, щом се върнем в своето селение.

— Изглежда разумно — отвърна Онрак.

Трул беше зяпнал гадателя.

— Моята кръв ли каза?

— Не всичката, Едур… Стига всичко да мине по план.

10.

Всичко прекършено

се захвърля.

Тъй както тътенът

на вярата отвръща

с все по-глъхнещ

ек.

„Прелюдия към Аномандарис“

Фишър

Теблор честваха с песен деня на пробуждането на Ликовете в Скалата. Спомените на неговия народ бяха нещо изкривено, знаеше вече Карса Орлонг. Сведени до забвение, щом са неприятни, кипнали в буйния пламък на славата, щом са героични. Във вътъка на всяко сказание поражението бе превърнато в победа.

Съжаляваше, че Байрот вече не е жив, че проницателният му спътник не можеше да стори нещо повече, освен да обсебва сънищата му или да стои пред него като нещо грубо изваяно от камък, нещо, в което случайното хлъзгане на длетото е всякло насмешлива, почти презрителна усмивка.

Байрот можеше да му каже много за това, което трябваше да разбере в този момент. Макар Карса да познаваше много по-добре родната поляна и от Байрот, и от Делъм Торд, тъй че изображенията да притежават известна точност, той усещаше, че на седемте лица, които бе изваял в каменните дървеса, липсва нещо съществено. Навярно го беше предала липсата на талант, макар да не беше така с ваянията на Байрот и Делъм. Енергията на живота им сякаш се излъчваше от техните статуи, съчетана сякаш с паметта на самото вкаменено дърво. Както и с цялата гора, в която човек имаше чувството, че дърветата само чакат идването на пролетта, на прерождението под звездното колело, двамата воини Теблор сякаш само чакаха смяната на сезона.

Но Рараку отричаше всякакъв сезон. Самата Рараку бе вечна в чудовищното си, вечно очаквано прерождение. Търпение в камъка, в неуморния, неспирен шепот на пясъците.

За Карса Святата пустиня изглеждаше съвършено място за Седемте божества на Теблор. Възможно беше, помисли си той, докато крачеше пред лицата, изваяни в стволовете, нещо от това сардонично чувство да е отровило ръцете му. А ако беше така, то недостатъкът бе невидим за очите му. В ликовете на боговете имаше много малко, което да позволи изражение или чувство — спомените му бяха за кожа, изпъната върху широка груба кост, за чела, издадени напред като хребети, хвърлящи тъмна сянка над очите. Широки плоски скули, тежка, равна отдолу челюст… зверство, съвсем различно от чертите на Теблор…

Намръщен, той спря пред Уругал, когото също като другите шестима бе изваял на равнището на очите си. Върху прашните му оголени зъби пълзяха змии — единствените му спътници на вкаменената поляна. Слънцето беше започнало да се снишава, но зноят си оставаше свиреп.

След дълъг размисъл Карса заговори на глас:

— Байрот Гилд, погледни с мен нашия бог. Кажи ми какво не е наред. Къде съм сгрешил? В това бе най-големият ти талант, нали? Ясно да виждаш всяка моя грешна стъпка. Би могъл да попиташ: какво се стремя да постигна с тези изваяния? Би могъл да попиташ това, защото е единственият въпрос, заслужаващ отговор. Но нямам отговор за теб — ах, да, почти чувам смеха ти на жалкия ми отговор. Може би съм си въобразил, че искаш компанията им, Байрот. Великите богове на Теблор, които един ден са се пробудили.

„В умовете на шаманите. Пробудили са се в сънищата им. Там и само там. Ала вече познавам вкуса на тези сънища, и той няма нищо общо с песента. Нищичко.“

Беше намерил тази поляна, докато бе търсил самота, а самотата бе вдъхновила порива да сътвори. Но след като бе свършил, вече не се чувстваше сам тук. Донесъл бе тук своя живот, наследството на своите дела. Вече не беше беглец и нуждата да идва тук се пораждаше от съблазънта на усилията му, привличаше го отново и отново. Да повърви сред змиите, дошли да го поздравят, да послуша съсъка на пясъците, раздвижени от стенещия пустинен вятър, пясъците, дошли сред поляната да погалят дърветата и каменните лица с безкръвния си допир.

Рараку носеше илюзията, че времето стои неподвижно, че вселената е затаила дъх. Измамна илюзия. Отвъд свирепата стена на Вихъра пясъчните часовници, отмерващи час след час, все още се обръщаха. Сбираха се армии и тръгваха в поход, тропотът на ботуши, дрънченето на щитове и скърцането на сбруи предвещаваха гибел. А на един далечен материк Теблор бяха народ под обсада.

Карса продължи да се взира в каменното лице на Уругал. „Ти не си Теблор. Но държиш да си наш бог. Пробудил си се там, в скалата, толкова отдавна. Но преди? Тогава къде си бил, Уругал? Ти и твоите ужасни спътници?“

Тих кикот от другата страна на поляната го сепна.

— И коя от безбройните ти тайни е тази, приятелю?

— От доста време не си напускал ямата си, Леоман — изръмжа Карса.

Пустинният воин пристъпи бавно напред, гледаше змиите.

— Зажаднях за компания, приятелю. За разлика от теб, както виждам. — Посочи изваяните стволове. — Твои ли са тези? Видях двама Тоблакай — стоят в дърветата като живи, сякаш всеки миг ще закрачат. Напомнят ми, че има още от вас, и това ме притеснява. Но другите какво са?

— Моите богове. — Забеляза стъписването на Леоман и обясни: — Ликовете в Скалата. В родината ми красят една скала, надвиснала над поляна, не много по-различна от тази.

— Тоблакай…

— Все още ме зоват — продължи Карса и се обърна, за да погледне отново зверското лице на Уругал. — Когато спя. Точно както каза Призрачни ръце, обсебен съм.

— От какво, приятелю? Какво искат от теб тези твои… богове?

Карса го погледна, после сви рамене и само попита:

— Защо ме потърси?

— Защото търпението ми се изчерпи. Има вести за събития, свързани с малазанците. Далечни поражения. Ша’ик и избраната й свита са твърде възбудени… но не постигат нищо. Тук очакваме легионите на адюнктата. В едно Корболо Дом е прав — настъплението на тези легиони трябва да се осуети. Но не както той иска. Никакви решителни битки. Нищо толкова драматично или прибързано. Все едно, Тоблакай, Маток ми разреши да изляза с чета воини — а Ша’ик се съгласи да ни пусне извън Вихъра.

Карса се усмихна.

— Как не. И сте свободни да изтезавате адюнктата? Колкото до това, досетих се. Ще разузнавате, но не по-далече от хълмовете оттатък Вихъра. Няма да ви разреши да продължите на юг. Но поне нещо ще вършиш, и заради това се радвам за теб, Леоман.

Синеокият воин пристъпи към него.

— Излезем ли от Вихъра, Тоблакай…

— Тя все пак ще разбере — отвърна Карса.

— С което ще предизвикам неприязънта й — изръмжа Леоман. — Нищо ново няма в това. А ти, приятелю? Тя те нарича свой телохранител, но кога за последен път е позволила да си до нея? В тази нейна проклета шатра? Вярно, че е преродена, защото не е каквато беше…

— Тя е малазанка — прекъсна го Тоблакай.

— Какво?

— Преди са стане Ша’ик. Знаеш го не по-зле от мен…

— Тя беше преродена! Превърна се във волята на богинята, Тоблакай. Всичко, което е била преди, е без значение…

— Така казват — изръмжа Карса. — Но спомените й си остават. И тъкмо тези спомени са я оковали така. Окована е от страх, а страхът е породен от тайна, която не иска да сподели. Единственият, който знае тази тайна, е Призрачни ръце.

Леоман го изгледа продължително. Бяха обкръжени от змии, от хлъзгането им по пясъка, като приглушено подводно течение. Леоман отпусна ръка и загледа как една кобра се заувива към лакътя му.

— Думите ти шепнат за поражение, Тоблакай.

Карса сви рамене и отиде до сандъчето със сечива, оставено до едно от дърветата.

— Тези години ми послужиха добре. Твоето приятелство, Леоман. Старата Ша’ик. Някога се кълнях, че малазанците са ми врагове. Но от това, което видях от света по-късно, вече разбирам, че те не са по-жестоки от които и да било чеда на равнината. Всъщност като че ли само те проповядват чувство за справедливост. Хората на Седемте града, които толкова ги презират и искат те да се махнат, не търсят нищо повече от властта, отнета им от малазанците. Власт, с която са тероризирали собствения си народ. Леоман, ти и твоята раса воювате срещу справедливостта. И тази война не е моя.

— Справедливост ли? — Леоман се озъби. — Очакваш да оспоря думите ти, Тоблакай. Нали? Няма да го направя. Ша’ик Преродената твърди, че ми липсва вярност. Може би е права. Твърде много съм видял. Но ето, че оставам тук — питал ли си се някога защо?

Карса извади длето и чук.

— Светлината гасне — а от това сенките стават по-дълбоки. Сега разбирам, от светлината е. Това им е по-различното.

— Апокалипсисът, Тоблакай. Съсипване. Унищожение. На всичко. На всеки човек… чедо на равнината. С нашите извратени страхове — с всичко, което си причиняваме един другиму. Опустошенията, жестокостите. Срещу всеки жест на доброта и състрадание стоят десет хиляди акта на бруталност. Вярност ли? Да, няма вярност у мен. Не и към моята раса, и колкото по-скоро сами се заличим, толкова по-добър ще е този свят.

— Светлината — рече Карса. — Прави ги да изглеждат по-човешки.

В унеса си Тоблакай не забеляза присвитите очи на Леоман. Нито усилието му да запази мълчание.

— Никой не пристъпва между човек и неговите богове.

Змията надигна глава към лицето на Леоман и го близна с език.

— Домът на Вериги — измърмори Хеборик и лицето му се сви в кисела гримаса.

Бидитал потръпна, но беше трудно да се разбере дали от страх, или от задоволство.

— Похитителя. Съпругата. Освободения — тия са интересни, нали? Кълна се, че…

— Откога са се появили тези образи? — попита намръщен Хеборик. Само като погледнеше дървените карти с лъскавите рисунки по тях — колкото и замъглени да бяха, — гърлото му се изпълваше с горчива жлъч. „Долавям… дефекти. У всяка от тях, до една. Това не е случайно, не е недостатък на ръката, която ги е сътворила.“

— Няма съмнение, че са истински — каза Л’орик в отговор на въпроса. — Силата, излъчваща се от тях, вони на магия. Никога не съм бил свидетел на такова могъщо раждане в Колодата. Дори Сянка не оставяше…

— Сянка! — сопна се Бидитал. — Онези измамници така и не можаха да разбулят истинската мощ на това селение! Не, тук, в този нов Дом, темата е чиста. Несъвършенството е търсено, капризът на хаотичния шанс е опетнил всички до една…

— Тишина! — изсъска Ша’ик. — Трябва да помислим над това. Никой да не говори. Оставете ме да мисля!

Хеборик я изгледа за миг примижал, за да фокусира лицето й, макар тя да седеше до него. Картите на новия Дом бяха пристигнали днес с вестта за малазанските поражения на Дженабакъз. Оттогава денят течеше в свадливи спорове между командирите на Ша’ик, нещо достатъчно да помрачи радостта й от това, че брат й Гъноуз Паран е жив. И нещо нехарактерно — разсейваха я.

Домът на Вериги беше вплетен в техните съдби. Смущаващо, коварно натрапване, зараза, срещу която не бяха имали възможност да се подготвят. Но дали беше враг, или потенциален източник на нова сила? Бидитал сякаш се стараеше да се самоубеди във второто, несъмнено увлечен от нарастващата неприязън на Ша’ик Преродената. Л’орик, от друга страна, като че ли беше по-склонен да споделя опасенията на Хеборик. Само Фебрил успяваше да запази пълно мълчание по въпроса.

Въздухът в шартата бе тежък, миришеше на пот. На Хеборик му се искаше да излезе, да се измъкне от всичко това, ала усещаше как се е вкопчила в него Ша’ик, вкопчила се беше с душата си, толкова отчаяно, колкото навремето.

— Покажи още веднъж новия Необвързан.

„Да. За хиляден път.“

Навъсен, Бидитал порови в Колодата, извади картата и я сложи в средата на дебелия козяк.

— Ако някой от новопоявилите се е съмнителен, това е той — изръмжа старецът. — Господар на Колодата? Абсурд. Кой може да контролира неконтролируемото?

Последва мълчание.

„Неконтролируемото? Като самия Вихър?“

Ша’ик явно не бе доловила злъчния намек.

— Призрачни ръце, искам да вземеш тази карта. Да я усетиш, да се опиташ да доловиш каквото можеш от нея.

— Все искаш и искаш това от мен, Избрана — въздъхна Хеборик. — Но ти казвам, няма никаква връзка между силата на ръцете ми и Драконовата колода. Не мога да ти помогна…

— Тогава слушай внимателно и ще я опиша. Да оставим ръцете ти — сега те питам като някогашен жрец, като учен. Слушай. Лицето е очертано смътно, но намеква за…

— Смътно е — намеси се с презрителен тон Бидитал. — Защото не е нищо повече от проекция на нечие пожелателно мислене.

— Прекъснеш ли ме още веднъж, ще съжалиш, Бидитал — каза Ша’ик. — Достатъчно чух от теб по тази тема. Ако още веднъж си отвориш устата, ще ти откъсна езика. Призрачни ръце, ще продължа. Фигурата е леко над средния ръст. Има червена резка, като от белег — или кръв може би — по едната страна на лицето — нараняване, нали? Той… да, сигурна съм, че е мъж, а не жена — той стои на мост. От камък, но прорязан с цепнатини. Хоризонтът е изпълнен с пламъци. Изглежда, че той и мостът са обкръжени от негови следовници или слуги…

— Или стражи — добави Л’орик. — Простете, Избрана.

— Стражи. Да, добра възможност. Приличат на войници, нали?

— На какво стоят тези стражи — попита Хеборик. — Може ли да се види върху какво стоят?

— Кости — тук детайлът е много точен, Призрачни ръце. Как го разбра?

— Опишете костите, моля.

— Не са човешки. Много са големи. Вижда се част от череп, с издължена муцуна, с ужасни зъби. Носи останки от нещо като шлем…

— Шлем? Върху череп?

— Да.

Хеборик се смълча. Започна да се тресе, ала едва го усещаше. В главата му заотеква все по-силно неведом, пронизителен зов, вик на скръб и на болка.

— Господарят — каза с треперещ глас Ша’ик. — Стои някак странно. Ръцете му са свити в лактите, така че дланите му висят отстрани — много странна поза…

— Стъпалата му събрани ли са?

— Почти до невъзможност.

„Все едно че оформят връх.“ Смътно и някак глухо за собствените си уши, Хеборик попита:

— А в какво е облечен?

— Плътна коприна. Ако се съди по това как лъщи. Черна.

— Нещо друго?

— Има някаква верига. Пронизва го през торса, от лявото рамо надолу, през дясното бедро. Веригата е груба, от черно ковано желязо. На раменете му има дървени дискове — като еполети, но големи, по една педя всеки…

— Колко са всичко?

— Четири. Вече знаеш нещо, Призрачни ръце. Кажи ми!

— Да — промърмори Л’орик. — Имаш някакви идеи за това…

— Лъже — изръмжа Бидитал. — Той е забравен от всички — дори от своя бог — и сега се стреми да си спечели нова важност.

— Бидитал, ти си глупак — изхриптя насмешливо Фебрил. — Този човек докосва неща, които ние не можем да усетим, и вижда неща, за които сме слепи. Говори, Призрачни ръце. Защо Господаря стои така?

— Защото е меч — промълви Хеборик.

„Ала не какъв да е меч. Един меч е той. Над всички. И реже хладно. Този меч е като нрава на този мъж. Той сам ще изсече пътя си. Никой не ще го води. Вече стои в ума ми. Виждам го. О, Ша’ик…“

— Господар на Колодата — рече Л’орик и въздъхна. — Магнит към порядъка… срещу Дома на Вериги — ала стои сам, със стражи или не, докато слугите на Дома са много.

Хеборик се усмихна.

— Сам? Винаги е било така.

— Защо тогава усмивката ти е унила, Призрачни ръце?

„От скръб за човечността. Това семейство… в каква междуособна война се е въвлякло!“

— На това няма да отговоря, Л’орик.

— Сега ще поприказвам насаме с Призрачни ръце — заяви Ша’ик.

Но Хеборик поклати глава.

— Приключих с говоренето засега. Дори с тебе, Избрана. Ще кажа само това и нищо повече: имам вяра в Господаря на Колодата. Той ще отвърне на Дома на Вериги. Той ще му отвърне.

Състарен повече от годините си, Хеборик бавно се надигна. Нещо се раздвижи зад него, дланта на Младата Фелисин се отпусна върху ръката му. Той се остави да го изведе.

Здрачът се сгъстяваше, накъсван от мекането на козите — возеха ги към кошарите. На юг, малко зад окрайнините на древния град, тътнеха конски копита. Камъст Релой и Корболо Дом се бяха освободили от заседанието, за да направят преглед на войските си. Обучението се водеше в малазански стил и Хеборик трябваше да признае, че дотук това е единствената проява на мъдрост от страна на Юмрука ренегат. За първи път малазанска армия щеше да се срази с равностойна войска — без морантски муниции. Тактиката и разполагането на силите щяха да са идентични, тъй че само числеността да реши изхода на боя. На заплахата от мунициите щеше да се отвърне с магьосничество, защото армията на Вихъра разполагаше с пълен кадър Върховни магове, докато Тавори, доколкото знаеха, нямаше такива. Шпиони в Ейрън бяха забелязали присъствието на две уикски деца, Нил и Недер, но и двамата, поне според донесенията, бяха сломени от смъртта на Колтейн.

„Но пък защо ли са й нужни магове? В края на краищата тя носи отатаралски меч. Все пак отхвърлящото му влияние не може да се разпростре над цялата й армия. Скъпа ми Ша’ик, напълно е възможно да съкрушиш сестра си, в края на краищата.“

— Къде искаш да отидеш, Призрачни ръце? — попита Фелисин.

— У дома, момиче.

— Нямах предвид това.

Той поклати глава.

— Не знам…

— Ако наистина не знаеш, значи съм видяла пътя ти преди теб, а ми е трудно да го повярвам. Трябва да заминеш оттук, Призрачни ръце. Трябва да се върнеш назад по пътя си. Инак онова, което те е обсебило, ще те унищожи…

— А важно ли е това? Момиче…

— Погледни за миг извън себе си, старче! Нещо се е побрало в теб. Затворено е в тленната ти плът. Какво ще стане, когато плътта ти поддаде?

Той помълча, после попита:

— Как може да си толкова сигурна в това? Смъртта ми може просто да предотврати риска от измъкване — може да затвори портал, толкова здраво, колкото е бил запечатан преди…

— Защото връщане няма. Тя е тук — силата зад тези твои призрачни ръце — не отатаралът, който все гасне и гасне…

— Гасне?

— Да, гасне! Не се ли влошиха сънищата и виденията ти? Не си ли разбрал защо? Да, майка ми ми разказа за онази статуя. Хеборик, целият остров с отатарал е бил създаден, за да задържи онази статуя. Да я държи в плен. Но ти си й предложил средство да се измъкне — там, през твоите ръце. Трябва да се върнеш!

— Стига! — изръмжа той и избута ръката й. — Кажи ми, а тя разказа ли ти и за себе си през онова пътуване?

— Каквото е била преди, вече не е важно…

— О, важно е, момичето ми! Важно е!

— Какво искаш да кажеш?

Изкушението едва не го надви. „Защото е малазанка! Защото е сестра на Тавори! Защото тази война вече не е на Вихъра — беше отнета, изкривена бе от нещо много по-могъщо, от кръвните връзки, които обвързват всички ни в най-здравите, най-жестоки вериги! Какъв шанс има някаква побесняла богиня срещу това?“

Но замълча.

— Трябва да заминеш — промълви Фелисин. — Но знам, не можеш да го направиш сам. Аз ще тръгна с теб…

Той се олюля от думите й и поклати глава. Тази идея беше ужасна. Ужасяваща. И в същото време — жестоко на място. Кошмарен синхрон.

— Чуй! Не е нужно да сме само ти и аз — ще намеря още някой. Някой воин, верен закрилник…

— Стига! Престани! — „Все пак това ще я отведе далече от Бидитал с неговите гнусни страсти. Ще я отведе далеч… от идещата буря.“ — С кого си говорила за това?

— С никого, но си мислех… за Леоман. Може да ни подбере няколко от хората на Маток…

— Повече нито дума, момиче. Не сега. Още не.

Ръката й отново го стисна за лакътя.

— Не можем да чакаме твърде дълго, Призрачни ръце.

— Още не, Фелисин. Сега ме заведи до дома ми, моля те.

— Ще дойдеш ли с мен, Тоблакай?

Карса отмести поглед от каменното лице на Уругал. Слънцето бе залязло с присъщата си внезапност и звездите в небето грееха ярко. Змиите бяха започнали да се разпръсват в злокобно смълчаната гора в търсене на храна.

— Искаш да тичам до вас и жалките ви кончета ли, Леоман? В тази земя няма теблорски коне. Няма нищо, което да приляга на ръста ми…

— Теблорски коне? Всъщност тук грешиш, приятелю. Е, вярно, тук няма, както каза. Но на запад, в Джаг Одан, има диви коне, които прилягат на ръста ти. Поне вече са диви. Джагски коне са — гледани преди много време от Джагът. Напълно е възможно да са същата порода като теблорските — нали и на Дженабакъз са живели Джагът в края на краищата.

— Защо не си ми го казвал досега?

Леоман отпусна дясната си длан на земята и загледа как кобрата се развива надолу по ръката му.

— Всъщност ти за първи път ми споменаваш, че Теблор имат коне. Тоблакай, буквално нищо не знам за миналото ти. Никой друг тука не знае. Не си приказлив човек. Двамата с тебе винаги сме пътували пеш, нали?

— Джаг Одан. Това е отвъд Рараку.

— Да. Цепиш право на запад, през Вихъра, и ще стигнеш до стръмнини, до насечения бряг на древното море, запълвало някога тази пустиня. Продължаваш, докато не стигнеш до един малък град — Ривий. Точно на запад е краят на планина Талас. Заобикаляш южния й край, все на запад, и стигаш до река Угарат. Там има брод, южно от Ю’Гатан. Минеш ли я, вървиш на югозапад две седмици или повечко и ще се озовеш в Джаг Одан. О, има някаква ирония в това име — там някога са върлували номадски банди на Джагът. Оттам е името. Но тези Джагът били западнали. Нищо повече от примитивни диваци.

— Още ли ги има?

— Не. Логросите Т’лан Имасс са ги избили. Не толкова отдавна.

Карса се озъби.

— Т’лан Имасс. Име от миналото на Теблор.

— От по-скоро — измърмори Леоман и се изправи. — Поискай разрешението на Ша’ик да заминеш за Джаг Одан. Ще бъдеш впечатляваща гледка на бойното поле, яхнал джагски кон. Вашата раса бие ли се на конски гръб, или просто ги използва за транспорт?

Карса се усмихна в тъмното.

— Ще направя каквото ми каза, Леоман. Но пътуването ще е дълго — не ме чакай. Ако си още извън Вихъра със съгледвачите си, ще изляза да ви намеря.

— Съгласен.

— А Фелисин?

Леоман помълча за миг.

— Призрачни ръце е събуден за… заплахата.

— И каква полза от това? — изръмжа Карса. — Трябва да убия Бидитал и да се свърши.

— Тоблакай, не само ти безпокоиш Призрачни ръце. Не вярвам да остане много дълго в стана. А когато тръгне, ще вземе и детето.

— Това по-добър избор ли е? Няма да е нищо повече от негова гледачка.

— За известно време — може би. Ще пратя някого с тях, разбира се. Ако не й трябваш на Ша’ик — поне така вярвам, — бих я помолил за теб.

— Лудост е това, Леоман. Веднъж вече пътувах с Призрачни ръце. Няма да го направя пак.

— Той има тайни за теб, Тоблакай. Някой ден ще се наложи да го потърсиш. Може дори да се наложи да го помолиш за помощ.

— Помощ? Ничия помощ не ми трябва. Неприятни думи говориш. Няма да те слушам повече.

Усмивката на Леоман се видя дори в сумрака.

— Винаги си бил такъв, приятелю. Е, кога ще тръгнеш за Джаг Одан?

— Утре.

— В такъв случай ще е добре да поговоря с Ша’ик. Кой знае, може дори да се съгласи да ме приеме лично и бих могъл да я отвлека от разсейването с този Дом на Вериги…

— Този какво?

Леоман махна пренебрежително с ръка.

— Домът на Вериги. Нова сила в Драконовата колода. Само за това приказват напоследък.

— Вериги — промърмори Карса, обърна се и се вторачи в Уругал. — Мразя вериги.

— Ще те видя ли на заранта, Тоблакай? Преди да тръгнеш?

— Да.

Карса се вслуша в стъпките на отдалечаващия се мъж. В ума му вреше и кипеше. Вериги. Обсебваха го. Бяха го обсебили още откакто излязоха от селото с Байрот и Делъм. Навярно и преди това. Племената коват свои вериги, в края на краищата. Както и родството, и приятелството, и приказките, с техните уроци за чест и саможертва. „Вериги и между Теблор и техните седем бога. Между мен и моите богове. И пак вериги, там, във виденията ми — мъртвите, които съм убил, душите, които според Призрачни ръце ме теглят назад. Аз — всичко, което съм аз — е оформено от такива вериги.“

„Този нов Дом — мой ли е той?“

Въздухът изведнъж се смрази. Изшумоля за сетен път пясъкът, с последните отиващи си змии. Карса примига и видя как грубият лик на Уругал се… пробуди.

Присъствие — там, в тъмните дупки на очите.

Воят на вятъра изпълни ума му. Стон на хиляди души и грохот на тежки вериги. Карса изръмжа, вкамени се пред яростната атака, не откъсна очи от сгърченото лице на своя бог.

— Карса Орлонг. Дълго чакахме за това. Три години, да сътвориш това свято място. Толкова време загуби за другите двама — за падналите ти приятели, които се провалиха там, където ти успя. Не сантименталност ще освети това светилище. Тяхното присъствие ни оскърбява. Унищожи ги, още тази нощ.

Всичките седем лика вече се бяха съживили и Карса усещаше тежестта на погледите им, ужасния натиск, зад който се промъкваше нещо… алчно, тъмно, изпълнено с ликуване.

— Със своята ръка ви доведох тук — заговори Карса на Уругал. — Със своята ръка ви освободих от затвора ви в скалите в земите на Теблор — да, не съм глупакът, който вярвате, че съм. Вие ме водихте към това и сега сте дошли. И първите ти думи са за наказание? Внимавай, Уругал. Всяко изваяние тук може да бъде пръснато от моята ръка, стига да реша.

Усети как го притисна гневът им, в порив да го принуди да се огъне, ала остана непреклонен. Нямаше го вече воина Теблор, който да се свие боязливо пред своите богове.

— Доведе ни по-близо — изхриптя Уругал. — Толкова близо, че долавяме точното място на онова, което желаем. И точно там трябва да идеш сега, Карса Орлонг. Толкова дълго отлагаше това пътуване — пътуването си към самите нас и пътя, който ти предначертахме. Твърде дълго се кри в компанията на този жалък дух, който не прави нищо друго, освен да храчи пясък.

— Този път, това пътуване — за какво е? Какво търсите?

— Търсим свобода. Като теб, воине.

Карса се смълча. „Жажда, и то каква.“

— Тръгвам на запад. Към Джаг Одан.

Усети възбудата им, последвана от седмогласен хор — изпълнения с подозрение шепот на неговите богове.

— Запад! Наистина, Карса Орлонг. Но как разбра това?

„Защото най-сетне съм синът на своя баща.“

— Със зората ще тръгна, Уругал. И ще ви намеря това, което искате.

Усети как присъствието им заглъхна и инстинктивно разбра, че тези богове не са толкова близо до свободата, колкото искаха да вярва. Нито толкова могъщи.

Уругал бе нарекъл тази каменна поляна „светилище“, ала то не беше само тяхно и сега, щом Седмината се отдръпнаха, щом внезапно си отидоха, Карса бавно извърна очи от ликовете им и се вгледа в онези, на които наистина бе посветено това място. От неговите ръце. В името на онези вериги, които един смъртен може да носи с гордост. И заговори тихо:

— Обрекъл се бях не на каквото трябва. Служих единствено на славата. Думи, приятели мои. А думите могат да съдържат лъжеблагородство. Гнусни, жестоки истини. Словата на миналото, така загърнали Теблор в героични одежди — на това служих. Докато истинската слава бе пред мен. Редом. Ти, Делъм Торд. И ти, Байрот Гилд.

От каменната статуя на Байрот отекна далечен, изпълнен с умора глас.

— Води ни, главатарю.

Карса трепна. „Сънувам ли това?“ После изправи рамене.

— Доведох тук духовете ви. По дирята на Седмината ли вървяхте?

— През пусти земи вървяхме — отвърна Байрот Гилд. — Пусти, ала все пак не бяхме сами. Странници ни чакат всички, Карса Орлонг. Това е истината, която искат да скрият от теб. Призовани сме. И сме тук.

— Никой не може да те надвие в този път — отекна от другата статуя гласът на Делъм Торд. — Ти водиш врага си на кръгове, надвиваш всяко предричане и посичаш с резеца на своята воля. Искахме да те следваме, ала не можехме.

Гласът на Байрот този път беше по-крепък:

— Кой сега е нашият враг, главатарю?

Карса се изпъна пред двамата воини на Урид.

— Гледайте отговора ми, приятели мои. Гледайте.

— Ние те провалихме, Карса Орлонг — каза Делъм. — А ти ни каниш отново да тръгнем с теб.

Карса едва сдържа порива си да изкрещи, да нададе бойния вик — сякаш с това предизвикателство щеше да оттласне настъпващия мрак. Не можеше да проумее импулсите си, този порой от чувства, заплашващ да го удави. Взря се в изваяния образ на високия си приятел, в живостта на безупречния лик — Делъм Торд пред Форкассалла — Форкрул Ассаил, наречена Покой — която на една планинска пътека на един далечен континент така нехайно го бе унищожила.

— Ние те провалихме — проговори Байрот Гилд. — А сега искаш да вървим с теб?

— Делъм Торд. Байрот Гилд. — Гласът му беше хриплив. — Аз ви провалих. Бих искал отново да съм вашият главатар. Стига да ми позволите.

Дълго мълчание, после Байрот отвърна:

— Най-сетне нещо, за което да копнеем.

Карса едва не падна на колене. Скръб, най-сетне отприщена. Най-сетне неговият миг на самотата. Нанесено бе наказанието. Отново щеше да тръгне на път. „Ще гледаш, скъпи Уругал. О, как ще гледаш!“

Жаравата в огнището гаснеше. След като Фелисин си отиде, Хеборик остана да седи в тъмното. Гребна шепа суха тор да разпали огъня. Нощта го беше смразила — дори невидимите му ръце бяха студени, като тежки късове лед под китките му.

Единственият път пред него беше къс и трябваше да го измине сам. Беше сляп, но точно в това — не по-сляп от всеки друг. Пропастта на смъртта винаги е изненада, все едно дали зърната отдалеч, или преоткривана с всяка стъпка. Обещание въпросите внезапно да секнат — но отговори отвъд не те чакат. Само да секнат — това трябваше да е достатъчно. „И така трябва да бъде за всеки смъртен. Колкото и да жадуваме за решение. Или още по-измамното: за изкупление.“

След цялото това време вече разбираше, че всеки път, неизбежно, се смалява до тънка диря от стъпки. Докато те отведе до самия ръб. А сетне… край. Тъй че се беше изправил пред онова, което чакаше всеки смъртен. Самотата на смъртта, последния дар на забвението, чието друго име е безразличие.

Боговете нека се дърлят над душата му, да се зъбят и ръмжат над жалкия си пир. А ако смъртните щяха да скърбят за него, то щеше да е само защото със смъртта си ги е отърсил от илюзията за единство, утехата на жизнения път. Един по-малко по пътя.

Някой драсна по кожата на входа, отмести я и влезе.

— Погребална клада ли искаш да направиш от дома си, Призрачни ръце? — Беше гласът на Л’орик.

Словата на Върховния маг стреснаха Хеборик и той едва сега усети потта, стичаща се по лицето му, и знойните вълни, изригващи от побеснелите пламъци в огнището. Без да мисли, ги беше захранвал с още и още тор.

— Видях блясъка — трудно е да не го забележи човек, старче. Но хайде, остави. Остави го да замре.

— Какво искаш, Л’орик?

— Разбирам нежеланието ти да кажеш това, което знаеш. В края на краищата няма смисъл Бидитал и Фебрил да знаят такива подробности. Тъй че няма да настоявам да ми обясниш какво усети за този Господар на Колодата. Вместо това ти предлагам замяна и всичко, което си кажем, ще си остане между нас.

— Защо да ти вярвам. Ти си потаен — дори пред Ша’ик. Не обясняваш защо си тук. В кадъра й, в тази война.

— Само по себе си това би трябвало да ти подскаже, че не съм като другите — отвърна Л’орик.

— Това ти носи по-малко, отколкото си мислиш — изръмжа Хеборик. — Размяна не може да има, защото не можеш да ми кажеш нищо, което да ме интересува. Коварствата на Фебрил? Той е глупак. Перверзните на Бидитал? Някой ден някое дете ще забие нож между ребрата му. Корболо Дом и Камъст Релой? Те воюват срещу империя, която съвсем не е умряла. Те са престъпници и затова душите им ще горят във вечността. Вихърът? Презирам тази богиня и това презрение само расте и расте. Е, какво би могъл да ми кажеш, Л’орик, че да ме заинтересува?

— Само единственото, което може да те заинтересува, Хеборик Леката ръка. Точно както този Господар на Колодата интересува мен. Няма да те измамя с размяната. Ще ти кажа всичко, което знам за Нефритената ръка, издигнала се от отатаралските пясъци — Ръката, която си докоснал, която сега обсебва сънищата ти.

— Как би могъл да знаеш тези… — Замълча. Капките пот по челото му изстинаха.

— А ти как можеш да доловиш толкова много само от едно описание на картата на Господаря? — отвърна Л’орик. — Хайде да не оспорваме тези неща, иначе ще се въвлечем в разговор, който ще надживее самата Рараку. Е, Хеборик, да започвам ли?

— Не. Не сега. Много съм уморен. Утре, Л’орик.

— Отлагането може да се окаже… гибелно. — Върховният маг въздъхна. — Е, добре. Разбирам умората ти. Позволи ми поне да ти сваря чай.

Този жест на доброта бе неочакван и Хеборик сведе глава.

— Л’орик, обещай ми едно — че когато дойде сетният ден, ще си много далече оттук.

— Трудно обещание. Позволи ми да помисля. Е, къде е хен’бара?

— В торбата, дето виси над котлето.

— Ах, да.

Хеборик се вслуша в шумоленето на сухите цветчета, чу плисъка на водата, когато Л’орик напълни котлето.

— Знаеш ли — замърмори Върховният маг, докато приготвяше чая, — че някои от най-древните научни трактати за лабиринтите споменават за триумвират. Рашан, Тир и Мийнас. Все едно че трите са свързани. Здраво. И оттам се стремят да открият връзката им към съответните Древни лабиринти.

Хеборик изсумтя и кимна.

— Всички ухания на едно и също? Бих се съгласил. Лабиринтите Тайст. Куралд това, Куралд — онова. Човешките версии само ги преобръщат, объркват ги. Не съм експерт, Л’орик, ти, изглежда, знаеш повече от мен.

— Хм, това наистина прилича на взаимно преплитане на теми между Тъмата и Сянката, и, вероятно, Светлината. Объркване между трите, да. Аномандър Рейк е заявил правото си над Трона на Сянка, в края на краищата…

Мирисът на запарения чай погъделичка ума на Хеборик.

— Нима? — вяло промълви той.

— Е, донякъде. Поставил е свои събратя да го пазят, уж от Тайст Едур. За нас, смъртните, е много трудно да разберем историите на Тайст, след като са толкова дълговечен народ. Както знаеш, човешката история винаги е белязана от определени личности, издигнали се до някое качество или слава, за да разбият статуквото. За наше щастие, такива мъже и жени са твърде малко и нарядко и рано или късно умират или изчезват. Но при Тайст… хм, такива личности никога не си отиват, или поне така изглежда. Те действат — и продължават да действат. Устояват. Избери най-лошия тиран, за когото знаеш в човешката история, Хеборик, и си го представи — като буквално безсмъртен. Върни многократно в ума си този тиран. Как би си представил историята, след като го направиш?

— Много по-жестока от тази на Тайст, Л’орик. Хората не са Тайст. Всъщност аз изобщо не съм чувал за тиранин Тайст.

— Може би се изразих неправилно. Имах предвид само — в човешки контекст — личност с опустошителна мощ, или потенциал. Погледни малазанската империя, породена от ума на Келанвед, един-единствен човек. А ако е бил вечен?

Нещо в разсъжденията на Л’орик извади Хеборик от сънния унес.

— Вечен? — Изсмя се горчиво. — Може и такъв да е. Има само една подробност, над която би могъл да помислиш, може би по-уместна от всичко, което се каза тук. И тя е, че Тайст вече не са сами в своите кроежи. Вече има хора в игрите им — хора, непритежаващи търпението на Тайст, нито легендарното им отчуждение. Лабиринтите на Куралд Галайн и Куралд Емурлан вече не са чисти, ненакърнени от човешко присъствие. Мийнас и Рашан? Може би те наистина ще се окажат вратите и към Тъмата, и към Сянката. А може би въпросът е още по-сложен — как може някой наистина да се надява, че ще отдели темите за Тъмнина и Светлина от Сянка? Те са точно каквото са казали онези учени — независим триумвират. Майка, баща и дете — семейство във вечна свада… тепърва се включват сватовете и внуците.

Изчака с любопитство отговора на Л’орик, да види как е приел думите му, но отговор не последва. Бившият жрец вдигна очи, помъчи се да ги фокусира върху Върховния маг…

… който седеше скован и зяпнал в него.

— Л’орик, прощавай. Не виждам добре лицето ти…

— Толкова по-добре — изхриптя Върховният маг. — Исках да предупредя, че Тайст се месят в човешките дела, а ето, че ти изказа предупреждение в обратна посока. Не ние сме тези, които трябва да се безпокоят, а самите Тайст.

Хеборик не отвърна нищо. Странно, шепнещо подозрение пробяга в ума му, породено сякаш от нещо в гласа на Л’орик. След миг го отхвърли. Твърде дръзко, твърде нелепо бе.

Л’орик наля чай.

Хеборик въздъхна.

— Тази нощ явно ще ми се откаже помощта на билката. Хайде, кажи ми за нефритения гигант.

— Аха. А в замяна ти ще ми кажеш ли за Господаря на Колодата?

— За някои неща ми е запретено да обяснявам…

— Защото са свързани с тайното минало на самата Ша’ик?

— Кълна се в бивните на Финир, Л’орик! Кой ли би могъл да подслушва този разговор в това гнездо на плъхове? Лудост е да говорим…

— Никой не подслушва, Хеборик. Погрижих се за това. Не съм небрежен към тайните. Доста научих за тайната ви история от самото начало…

— Как?

— Разбрахме се да не обсъждаме източниците. Исках да кажа, никой тук не знае, че си малазанец или че си беглец от отатаралските рудници. Освен Ша’ик, разбира се. Понеже е избягала с теб. Така че ценя личните тайни — със знанието и с мислите си — и винаги съм бдителен. О, имало е сондажи, ровене с чародейство — цял куп заклинания, разни обитатели тук следят съперниците си. Всяка нощ.

— Значи ще засекат отсъствието ти…

— За тези ровения спя дълбоко в шатрата си, Хеборик. Както и ти в твоята. Сами. Безопасни.

— Е, значи си много над техните чароддейства. Което те прави много по-властен от всеки от тях. — По-скоро чу, отколкото видя как Л’орик сви рамене и въздъхна. — Щом искаш подробности, засягащи Ша’ик и този нов Господар на Колодата, трябва да се срещнем тримата. А за да стане това, трябва да разкриеш за себе си пред Избраната повече, отколкото би ти се искало.

— Кажи ми поне това. Този нов Господар — той бе създаден веднага след поражението на Малазан на Дженабакъз. Или ще го отречеш? Онзи мост, на който стои той — той беше, или е, свързан по някакъв начин с Подпалвачите на мостове, защото те бяха унищожени в Панион Домин.

— Не мога да съм сигурен в тези неща — отвърна Хеборик. — Но това, което предполагаш, изглежда вероятно.

— Значи малазанското влияние все расте и расте — не само на нашия, земен свят, но и през лабиринтите, а вече и в Драконовата колода.

— Вие повторихте грешката на толкова много врагове на империята, Л’орик. Допуснахте, че всичко, което е Малазан, непременно трябва да е обединено, в намерение и в цел. Нещата са много по-сложни, отколкото си представяш. Не вярвам, че този Господар на Колодата е някакъв слуга на императрицата. Всъщност той не коленичи пред никого.

— А стражите му, Подпалвачите на мостове? Какво търсят там?

Хеборик усети, че въпросът е подвеждащ, но реши да продължи играта.

— Някои клетви във вярност се опълчват и на самата Гугла.

— Аха. Което значи, че е войник в тази знаменита рота. Какво пък, нещата започват да се изясняват.

— Нима?

— Я ми кажи, чувал ли си за един Бродник на духа, Кимлок?

— Името ми е смътно познато. Но не е тукашно. Каракаранг? Руту Джелба?

— Сега пребивава в Ерлитан. Историята му не е свързана с това, за което говорим, но по някакъв начин наскоро е бил в контакт с Подпалвач на мостове. Иначе няма как да се обясни стореното от него. Той им е дал песен, Хеборик. Песен на Танно, и любопитното е, че тя започва тук. В Рараку. Рараку, приятелю, е рожденото място на Подпалвачите на мостове. Разбираш ли значимостта на тази песен?

Хеборик извърна глава към огнището със сухата му топлина и не отвърна.

— Разбира се — продължи след малко Л’орик, — значимостта й донякъде се е смалила, тъй като Подпалвачите на мостове вече ги няма. Не може да бъде осветена…

— Сигурно — промълви Хеборик.

— За да се освети песента, трябва някой Подпалвач на мостове да се върне в Рараку, в рожденото място на ротата. А едва ли е вероятно, нали?

— Защо е нужно Подпалвач на мостове да се върне в Рараку?

— Защото магията на Танно е… елиптична. Песента трябва да е като змия, захапала опашката си. Песента на Кимлок за Подпалвачите на мостове засега е без край. Но трябва да бъде пята, така остава жива. — Л’орик сви рамене. — Тя е като заклинание, което продължава да действа и очаква развръзка.

— Кажи ми за нефритения гигант.

Върховният маг кимна, наля чай и сложи чашата пред Хеборик.

— Първият бе намерен дълбоко в отатаралските рудници…

— Първият!?

— Да. И досегът се оказа фатален за миньорите, осмелили се да се доближат. По-точно — изчезнали са. Без следа. Намерени са части от други двама — трите нишки вече са свързани. Гигантите са… натрапници в нашия свят. От някое друго селение.

— Идващи само за да бъдат оковани във веригите на отатарал — промълви Хеборик.

— Е, значи и ти знаеш нещо. Всъщност като че ли всеки път пристигането им тук е било предвиждано. Някой или нещо се грижи заплахата, която носят тези гиганти, да бъде предотвратена…

Но Хеборик поклати глава и го прекъсна:

— Не. Струва ми се, че грешиш, Л’орик. Самият проход — порталът, през който идва всеки гигант — той създава отатарала.

— Сигурен ли си?

— Не, разбира се. Твърде много са загадките около отатарала, за да е сигурен човек в каквото и да било. Имаше някаква схоларка — забравил съм й името, — която бе предположила, че отатаралът е сътворен от анихилацията на всичко, необходимо за да действа магията. Като шлака, в която цялата руда е изгорена. Беше го нарекла „абсолютното изцеждане на енергия“ — енергията, съществуваща във всички неща, било то одухотворени или не.

— А имала ли е хипотеза как би могло да стане това?

— Може би величината на отприщената магия — заклинание, всепоглъщащо енергията, от която се подхранва.

— Но дори боговете не биха могли да владеят такава магия.

— Вярно. Но все пак мисля, че е възможно… посредством ритуал, какъвто група смъртни чародеи биха могли да постигнат.

— Като Ритуала на Телланн? — Л’орик кимна. — Мда.

— Или смъкването на Сакатия бог. — Хеборик посегна към чашата.

Л’орик се вцепени, вторачен в татуираното лице на бившия жрец. Дълго мълча. Хеборик отпиваше от чая хен’бара. Най-сетне проговори:

— Е, добре. Ще ти кажа още нещо. Вече разбирам необходимостта, много голямата необходимост да го направя, въпреки че то ще… разкрие твърде много за мен.

Хеборик седеше и слушаше и докато Л’орик говореше, стените на схлупената му шатра се стапяха, топлината на огнището вече не го достигаше и единственото, което усещаше, идваше от призрачните му ръце. Те, двете, в края на китките му, се бяха превърнали в бремето на света.

Издигащото се слънце окъпа всички цветове в небето на изток. Карса огледа за сетен път провизиите си — храна, мехове с вода, вещи и дрехи, нужни за да оцелее в тази знойна безводна земя. Вещи съвсем различни от онова, което бе носил през живота си досега. Мечът му дори беше друг — железодръв беше по-тежък от кръвното дърво, резецът му бе по-груб, макар и почти — но не съвсем — толкова твърд. Не посичаше въздуха с лекотата на смазания му меч от кръвно дърво. Но му беше служил съвсем добре. Погледна небето. Цветовете на утрото почти се бяха стопили вече, синьото отпред чезнеше зад утаяващата се прах.

Тук, в сърцето на Рараку, богинята на Вихъра беше отнела цвета от огъня на слънцето и бе оставила пейзажа блед като смъртта. „Безцветен ли, Карса Орлонг?“ Призрачният глас на Байрот Гилд беше изпълнен със злъч. „О, не. Сребро, приятелю. А среброто е цветът на забвението. На хаоса. Среброто, когато последната капка кръв се измие от острието…“

— Стига приказки — изръмжа Карса.

— Току-що идвам, Тоблакай, още не съм казал нищо — проговори до него Леоман. — Не искаш ли да ти кажа сбогом?

Карса бавно се изправи и метна торбата през рамо.

— Не е нужно думите да се изричат на глас, приятелю. Отвръщах на мислите си. Радвам се, че си тук. Когато започнах първото си пътуване, толкова отдавна, никой не дойде да ме види.

— Поканих Ша’ик — каза Леоман. Стоеше на десетина крачки от него, минал току-що през процепа на порутения кирпичен зид. Засенчената страна на тухлите бе отрупана с ризани с присвити криле: цветът им почти ги сливаше с охрата на зида. — Но тя отвърна, че тази сутрин нямало да дойде с мен. Още по-странното бе, че като че ли вече знаеше за намерението ти и очакваше да я посетя.

Карса сви рамене.

— И един стига да ме види. Сега можем да си кажем думите за раздяла. Не се крий дълго в ямата си, приятелю. А когато тръгнеш с воините, спазвай заповедите на Избраната — многото мушкания с малкото ножче могат да разбудят мечката, колкото и дълбоко да спи.

— Този път мечката е млада и слаба, Тоблакай.

Карса поклати глава.

— Започнах да уважавам малазанците и се боя, че ще ги разбудиш за самите тях.

— Ще обмисля думите ти — отвърна Леоман. — А сега те моля да обмислиш моите. Пази се от своите богове, приятелю. Ако трябва да коленичиш пред някоя мощ, погледни я първо с ясни очи. Какво казват ближните ти при раздяла?

— „Дано да убиеш хиляда деца.“

Леоман пребледня.

— Лек път, Тоблакай.

— Лек ще е.

Карса знаеше, че Леоман не може нито да види, нито да усети, че е обграден на мястото си, при процепа в стената. Делъм Торд отляво, Байрот Гилд отдясно. Теблорски воини с пурпурни лица от намазаното по тях кръвно масло, което дори Вихърът не можеше да заличи. И те пристъпиха напред, щом теблорът се обърна към пътеката на запад.

„Води ни. Води своите мъртви, главатарю.“

Пращеше и пукаше язвителният смях на Байрот, като чирепите под краката на Карса. Теблорът направи гримаса. Жестока май щеше да е цената на тази чест.

Все едно, осъзна той след миг. Щом трябваше да има призраци, по-добре беше да ги води, отколкото да го преследват.

„Щом искаш така да гледаш на нещата, Карса Орлонг.“

В далечината се издигаше прашната, кипяща стена на Вихъра. Добре щеше да е да види отново света отвъд нея. И теблорът пое на запад с утрото.

— Заминал е — каза Камъст Релой, докато се наместваше на възглавниците.

Корболо Дом изгледа мага, без равнодушното му лице да издаде презрението, което изпитваше към него. Магьосниците нямаха място във войната и тази истина той бе доказал с унищожаването на Кучешката верига. Все едно, трябваше да се обмислят неотложни неща и Релой бе най-малкото от тях.

— С което остава само Леоман — изръмжа той.

— И той тръгва с плъховете си след няколко дни.

— Фебрил ли ще движи плановете му сега?

Магът сви рамене.

— Трудно е да се каже, но тази сутрин очите му блестяха алчно. Алчно. Как не. Още един Върховен маг, поредният безумен владетел на сили, които беше по-добре да се оставят на мира.

— Все пак един остава, и той може би е най-голямата заплаха за нас. Призрачни ръце.

Камъст Релой презрително изръмжа:

— Този сляп дърдорещ глупак. Не знае ли, че чаят от хен’бара изтънява тъканта между неговия свят и всичко, от което иска да избяга? Скоро умът му изцяло ще изчезне в кошмарите му и няма да се налага повече да се безпокоим от него.

— Тя има тайни — промърмори Корболо Дом и посегна към купата с фурми. — Извън тайните, дарени й от Вихъра. Фебрил действа прибързано, без да си дава сметка за собственото си невежество. Когато най-сетне се разрази битката с армията на адюнктата, успехът или провалът ще се реши от Убийците на псета — от моята армия. Отатаралът на Тавори ще надвие Вихъра — в това съм сигурен. От теб, Фебрил и Бидитал искам само да не ми пречите в командването на силите, в оформянето на тази битка.

— И двамата знаем, че тази борба отива далече отвъд Вихъра — изръмжа Камъст.

— Така е. И далече отвъд всичките Седем града. Не губи от погледа си крайната ни цел — трона, който един ден ще бъде наш.

Камъст Релой сви рамене.

— Това е нашата тайна, приятелю. Трябва само да продължаваме предпазливо и всичко, което ни се противопоставя, най-вероятно ще изчезне пред очите ни. Фебрил убива Ша’ик, Тавори убива Фебрил, а ние унищожаваме Тавори и армията й.

— И тогава ставаме спасителите на Ласийн — щом смажем окончателно този бунт. Богове, кълна се, че съм готов да видя цялата тази земя лишена от живот, ако трябва. Триумфално завръщане в Унта, аудиенция с императрицата, след това — забитият нож. И кой ще ни спре? Ястребовите нокти се готвят да избият Ноктите. Уискиджак и Подпалвачите на мостове вече ги няма, а Дужек е на друг континент. Какво става с джисталеца?

— Малик пътува безпрепятствено, все на юг. Умен човек е той, мъдър, и ще изиграе ролята си съвършено.

Корболо Дом си замълча. Презираше Малик Рел, но не можеше да отрече ползата от него. Все пак не можеше да му се довери човек, нещо, което тъпият Върховен юмрук Пормквал щеше да потвърди, ако все още беше жив. — Прати някого да доведе Файил. Искам женска компания. Остави ме, Камъст Релой.

Върховният маг се поколеба и Корболо се намръщи.

— Остава въпросът с Л’орик…

— Тогава се справи с него! — отсече Корболо. — Върви си!

Върховният маг сведе глава и излезе заднешком от шатрата.

Чародеи. Ако можеше да намери начин да унищожи магията, нямаше да се поколебае. Премахването на силите, които могат да унищожат хиляда войници за един миг, щеше да върне на смъртните вярата в самите тях, а това щеше да е само за добро. Смъртта на лабиринтите, на боговете, бавното заглъхване на спомена за тях, изчезването на цялата магия… тогава светът щеше да принадлежи на хора като Корболо. И империята, която щеше да изгради, нямаше да допуска двойственост и двусмислие.

Невъзпрепятстван от нищо, напанецът можеше да сложи край на разногласата врява, която така мъчеше човечеството — сега и завинаги.

„Ще наложа ред. И с това единство ще отървем света от всяка друга раса, от всеки друг народ, ще надвием и ще съкрушим всяко несъгласие, защото в края на краищата може да има само един път, един начин на живот, на управление в този свят. И всичко това е в ръцете ми.“

Той беше добър войник и знаеше много добре, че успехът е в грижливото планиране, стъпка по стъпка.

Противникът имаше навика да оставя нещата на самотек.

„Вече си в нозете на Гуглата, Уискиджак. Където съм те искал винаги. Ти и проклетата ти рота храните червеите в чужда земя. Вече не остана никой, който да ме спре. Никой…“

11.

Този път тя не прие с охота.

„Въстанието на Ша’ик“

Турсабаал

Дъхът на конете излизаше на пара в мразовития утринен въздух. Току-що се беше съмнало и въздухът с нищо не напомняше за зноя, който щеше да донесе денят. Загърнат в кожата на бедерин, със старата пот, направила ръба на шлема лепкав като докосване на мъртвец, Юмрук Гамът седеше неподвижно на седлото на уикския кон, приковал очи в адюнктата.

Хълмът леко на юг от Еругимон, където бе загинал Колтейн, вече носеше името Пропада. Безбройните гърбици по билото и склоновете показваха къде са заровени телата, осеяната с метал земя вече бе обрасла с треви и цветя.

Мравки бяха завзели целия хълм, или поне така изглеждаше. Земята гъмжеше от тях, червените им и черни телца бяха покрити с прах, но все пак лъснали, докато щъкаха в неспирния си ежедневен труд.

Гамът, адюнктата и Тене Баралта бяха излезли от града преди разсъмване. Извън западните порти армията вече се беше раздвижила. Походът щеше да започне днес. Пътят на север, към Рараку, към Ша’ик и Вихъра. Към възмездието.

Слуховете навярно бяха привлекли Тавори тук на Пропада, но Гамът вече съжаляваше за решението й да го вземе със себе си. Това място не му показваше неща, които искаше да види. А подозираше, че и адюнктата не е много доволна от това, което намериха.

Боядисани в червено плитки, сплетени като вериги, разстлани по билото и увити около останките от кръста, издигал се преди време тук. Кучешки черепи, отрупани с неразчетими йероглифи, взиращи се от билото с празните си кухини. Пера на врана, поклащащи се по забитите в земята стрели. Дрипави знамена, закрепени по земята, с изрисуван по тях счупен уикски нож. Фетиши, осеяли целия хълм, в почит към смъртта на един-единствен човек.

И всичко това гъмжеше от мравки. Като безумни стражи на тази вече свята земя.

Тримата конници седяха смълчани в седлата. Най-сетне Тавори промълви:

— Тене Баралта. — Глухо.

— Да, адюнкта?

— Кой… кой е виновен… за всичко това? Малазанците от Ейрън? Твоите Червени мечове?

Тене Баралта не отговори веднага. Слезе и закрачи по склона; гледаше в земята. Спря при един от кучешките черепи и се наведе.

— Адюнкта, тези черепи — руните по тях са хундрилски. — Посочи останките от кръста. — Сплетените вериги са на Керан Добрай. — Махна към склона. — Знамената… неизвестно, вероятно са на Билард. Перата от врана? Мънистата по тях са на Семк.

— Семк!? — Гамът не можа да скрие неверието в гласа си. — Оттатък река Ватар! Тене, сигурно грешиш…

Едрият воин сви рамене, изправи се и махна към изгърбените хълмове на север.

— Поклонниците идват само нощем — да не ги виждат, така държат. И сега се крият, ей там. Чакат да се стъмни.

Тавори се окашля.

— Семк. Билард… Тези племена са се сражавали срещу него. А сега идват да го почетат. Защо така? Моля те, обясни, Тене Баралта.

— Не мога, адюнкта. — Погледна я и добави: — Но доколкото разбирам, това тук е… скромно в сравнение с нещата покрай Ейрънския път.

Отново се възцари тишина, макар Гамът да се досещаше какво си мисли Тавори.

„Това… е пътят, който сега поемаме. Стъпка по стъпка ще трябва да минем през това наследство. Ние ли? Не. Тавори. Сама. Това вече не е войната на Колтейн, така каза тя. Но май си остава точно това. И тя вече разбира, до дълбините на душата си, че ще трябва да яхне сянката на този човек… чак до Рараку.“

— Оставете ме — промълви адюнктата. — Ще ви намеря на Ейрънския път.

Гамът се поколеба.

— Адюнкта, кланът на Враната още настоява за правото да яздят в челото. Няма да приемат Темъл за свой командир.

— Ще се погрижа за това. Вървете.

Тене Баралта се метна на седлото. Двамата се спогледаха, после обърнаха конете и подкараха в тръс по пътеката към западната порта.

Гамът оглеждаше каменистата земя под конските копита. Точно тук бе повел историкът Дюйкър бежанците към града — по същата тази ивица пуста земя. Тук най-сетне старецът беше дръпнал юздите на уморената си вярна кобила — кобилата, която сега яздеше Темъл — и бе изчакал, докато последният от поверените му не мине през портата.

След което, разправяха, най-сетне влязъл в града.

Гамът се чудеше какво ли му е минало през ума на този човек. След като бе знаел, че Колтейн и останките на Седма още са отвън, че се сражават отчаяно в ариергарда. Че са постигнали невъзможното.

Дюйкър беше довел бежанците.

За да загине, прикован на едно дърво. Непосилно бе дори да се осъзнае дълбочината на това предателство.

Така и неприбрано тяло. Така и непогребани кости, за да почиват в мир.

— Толкова много — избоботи Тене Баралта до Гамът.

— Много?

— Толкова много неща, плачещи за отговор, Гамът. Всъщност спират думите ти в гърлото. Но тишината, която оставят, тази тишина крещи.

Смутен от признанието на Тене, Гамът не отвърна нищо.

— Моля те, напомни ми, че Тавори е достойна за тази задача.

„Възможно ли е изобщо това?“

— Достойна е.

„Трябва да бъде. Иначе с всички ни е свършено.“

— Някой ден ще трябва да ми кажеш, Гамът, какво е направила, че така да спечели верността ти.

„Богове, как да отговориш на това? Проклет да си, Тене, не виждаш ли сам истината пред очите си? Нищо не е направила. Моля те. Остави стареца с вярата му.“

— Вие както щете — изръмжа Геслер, — но вярата е за глупците.

Стрингс изхрачи прахта от гърлото си, обърна глава и се изплю. Крачките им бяха мъчително бавни, трите отделения се точеха зад фургона, натоварен с провизиите им.

— Какво искаш да кажеш? — попита той сержанта. — Войникът знае само една истина и тя е, че без вяра все едно си умрял. Вяра във войника до тебе. Но още по-важна — колкото и да е заблуждаваща — е вярата, че не могат да те убият. Тези две и само те — това са нозете, крепящи всяка армия.

Мъжът с кехлибарената кожа изсумтя, после махна с ръка към най-близкото от дърветата, обграждащи Ейрънския път.

— Погледни там и ми кажи какво виждаш — не тия проклети от Качулатия фетиши, а което се вижда под целия този боклук. Дупките от шиповете, тъмните петна от жлъч и кръв. Попитай духа на войника, който е бил на това дърво — попитай войника за вярата.

— Предадената вяра не премахва представата за самата вяра — отвърна Стрингс. — Всъщност постига точно обратното…

— Може би за теб. Но има неща, които не можеш да заобиколиш с думи и възвишени идеи, Фид. И това се стоварва върху една, дето сега е някъде в авангарда отпред. Адюнктата. Току-що загуби спора с глутницата стари уикци. Имал си късмет — имал си Уискиджак и Дужек. А знаеш ли моят командир кой беше — преди да ме осъдят в крайбрежната охрана? Корболо Дом. Заклевам се, тоя човек си имаше олтар на Уискиджак в шатрата — но не Уискиджак, когото ти знаеш. Корболо гледаше на него другояче. Неизпълнен потенциал, така го виждаше.

Стрингс го изгледа. Сторми и Тар вървяха в крак зад двамата сержанти, достатъчно близо, за да чуват, макар и да не се месеха.

— Неизпълнен потенциал ли? За какво говориш, в името на Беру?

— Не аз. Корболо Дом. Викаше „Само да беше малко по-корав кучият му син, щеше да вземе проклетия трон. Трябваше!“ От гледна точка на Дом, Уискиджак го предаде, предаде всички ни — а това ренегатът напанец няма да го забрави.

— Толкова по-зле за него — изръмжа Стрингс. — Щото императрицата като нищо ще прати цялата армия на Дженабакъз за последната битка. Дом може да си отнесе оплакванията направо на Уискиджак.

— Добра мисъл — засмя се Геслер. — Но идеята ми беше, че вие сте имали командири, достойни за вярата, която влагате в тях. Повечето от нас не разполагаха с този лукс. Тъй че го чувстваме другояче. Ей това се опитвах да кажа през цялото време.

Ейрънският път се точеше напред, превърнат в огромен храм под открито небе: всяко дърво бе отрупано с фетиши, с парцали, сплетени като вериги, с фигури, изрисувани по грубата кора, за да наподобят войниците, гърчили се там на шиповете, набити от воините на Корболо Дом. Повечето войници пред и зад Стрингс крачеха в мълчание. Въпреки огромното пусто синьо небе над главите им пътят беше потискащ.

Имаше приказки дърветата да се изсекат, но едно от първите разпореждания на адюнктата още с пристигането й бе да забрани това. Стрингс се чудеше дали сега не съжалява за решението си.

Погледът му пробяга към едно от новите знамена на Четиринадесета, едва видимо през облаците прах напред. Тя бе разбрала съвсем добре цялата работа с костите от пръсти, разбрала бе обръщането на поличбата. Новото знаме го доказваше ясно. Мръсна тънкокрака човешка фигурка, вдигнала високо човешка кост, със замъглени подробности заради убитите цветове, едва видими на полето от жълта охра, с границата, очертана с плитка от имперски пурпур и тъмносиво. Непокорна фигура, застанала срещу пясъчна буря. Това, че същото това знаме можеше лесно да се припише и на армията на Апокалипсиса на Ша’ик, бе любопитно съвпадение. „Все едно че адюнкта Тавори и Ша’ик — двете армии, двете противопоставящи се сили — са огледално отражение една на друга.“

Много странни… явления имаше във всичко това; гърчеха се под кожата на Стрингс като ларви на мухи и през целия ден той наистина се чувстваше странно, като в треска. Понякога от дълбините на ума му се извисяваха трелите на едва дочута песен, призрачна песен, от която настръхваше целият. И още по-странно, песента му бе съвсем непозната.

„Огледални отражения. Навярно не само Тавори и Ша’ик. Ами Тавори и Колтейн? Ето ни нас, обърнали посоката на този подгизнал от кръв път. И тъкмо на този път Колтейн се е доказал пред хората, които е предвождал. Дали и ние ще видим същото по пътя си? Как ще я видим Тавори в деня, в който се изправи пред Вихъра? А и моето лично завръщане? Към Рараку, която ме унищожи, само за да ме вдигне отново, загадъчно обновен — обновление упорито, защото за старец, какъвто съм, нито изглеждам, нито се чувствам стар. И е така с всички Подпалвачи на мостове, сякаш Рараку е отнела нещо от тленността ни и го е заменила с… с нещо друго.“

Той се обърна да огледа отделението си. Никой не влачеше крак, което беше добър знак. Беше се съмнявал, че някой от тях ще е във форма, нужна за пътя, по който поемаха. Първите дни щяха да се окажат най-трудни, преди маршът в пълно снаряжение да се превърне във втора природа — не че тази втора природа изобщо щеше да се окаже удобна някога — тази земя беше убийствено гореща и суха и малкото дребни знахари във всяка рота щяха да си спомнят за този поход като за безкраен кошмар в борбата им с топлинните удари и обезводняването.

Все още нямаше как да прецени качеството на хората си. Корик, разбира се, и по нрав, и на външност приличаше на железен юмрук, от какъвто има нужда всяко отделение. А упоритите черти на Тар намекваха за воля, която няма да отстъпи лесно. В момичето, Смайлс, имаше нещо, което твърде много напомняше на Стрингс за Сори — отчуждената хладина в очите й беше като на убиец и той се зачуди какво ли е миналото й. Ботъл притежаваше целия предизвикателен плам на млад маг. За последния войник в отделението си сержантът, разбира се, нямаше притеснения. През целия си живот беше познавал мъже като Кътъл. По-грубовата версия на Хедж. Да разполага тук с Кътъл беше като… да се върне у дома.

Изпитанието предстоеше и най-вероятно щеше да е жестоко, но щеше да закали онези, които оцелееха.

Вече излизаха от Ейрънския път и Геслер посочи последното дърво вляво и каза:

— Тук го намерихме.

— Кого?

— Дюйкър. Не се отказахме, защото онова момче — Трут — много се надяваше. Но когато излязохме отново, тялото на историка го нямаше. Откраднато. Виждал си пазарите в Ейрън — сухите парчета плът, които според продавачите били на Колтейн, или на Бълт, или на Дюйкър. Счупените ножове, парчетата от пелерината с пера…

Стрингс помълча за миг, после въздъхна.

— Видях Дюйкър само веднъж, и то отдалече. Поредният войник, когото императорът е решил, че си заслужава да издигне.

— Войник, и то какъв! Стоеше в първия ред с всички. Кораво старо копеле, с късия си меч и щита.

— Явно нещо у него е направило впечатление на Колтейн — в края на краищата Дюйкър беше този, когото Колтейн избра да поведе бегълците.

— Не мисля, че тъкмо войнишкото у Дюйкър е накарало Колтейн да вземе решението, Стрингс. По-скоро това, че беше имперският историк. Колтейн искаше историята да бъде разказана, и да бъде разказана вярно.

— Е, оказа се, че Колтейн сам разказа историята си — не му трябваше историк, нали?

Геслер сви рамене.

— Както кажеш. Не бяхме дълго с тях, само докато натоварим ранените на кораба. Поговорих малко с Дюйкър и капитан Лъл. После Колтейн си счупи ръката, като ме фрасна в лицето…

— Какво?! — Стрингс се изсмя. — Не се съмнявам, че си го бил заслужил…

Сторми се обади зад тях:

— Вярно е, че си счупи ръката, Геслер. Но и носа ти счупи.

— Носът ми се е чупил толкова пъти, че вече го прави по инстинкт — отвърна сержантът. — Не беше кой знае какъв удар.

— Събори те на земята като чувал с ряпа — изсумтя Сторми. — Тоя удар си беше като на Урко, оня път, когато…

— Въобще не може да се сравни — възрази Геслер. — Видях как веднъж халоса стената на една кирпичена къща. Три-четири удара да бяха, не повече, и тя се срина сред облак прах. Виж, оня напански кучи син можеше да удря.

— А това важно ли е за тебе? — попита Стрингс.

Геслер кимна и каза сериозно:

— Това е единственият начин някой командир да спечели уважението ми, Фид.

— И с адюнктата ли се каниш да го провериш скоро?

— Може би. Е, правя изключения, разбира се. Нали е благородничка и прочие.

Подминаха изоставените развалини на някакво селце и вече можеха да виждат конната охрана от сети и уикци по фланговете си — утешителна гледка за Стрингс. Рейдовете и набезите можеха да започнат всеки момент, след като армията вече беше оставила зад себе си стените на Ейрън. Повечето племена, както се говореше, бързо били забравили примирията, сключени с Малазанската империя, и старите нрави се пробуждали.

Във всички посоки се виждаха изгърбените могили на отдавна мъртви градове. Древни пътища се виеха по хълмове и ридове.

Стрингс изтри потта от челото си.

— Каквито сме зелени, време е вече да подаде сигнал за…

И в този миг проехтяха рогове, всички спряха и се разнесоха виковете на групите за разнасяне на вода, затътрили се към буретата. Стрингс се обърна и огледа отделението си — вече бяха на земята, насядали или легнали, с потъмнели от пот дълги ризи.

Реакцията на отделенията на Геслер и Бордюк на сигнала за почивка не беше по-различна, а магът на Бордюк Балгрид — въздебел и явно несвикнал със снаряжението — беше пребледнял и трепереше. Лечителят им, кротък дребен мъж, казваше се Лютс, вече вървеше към него.

— Лятото на сети — усмихна се Корик като хищник. — Когато стадата превръщат степите на прах, когато земята под краката ти дрънчи като кършещ се метал.

— Гуглата да те вземе дано — сопна се Стрингс. — Тази земя не току-така е пълна с мъртви неща.

— Тъй е. Само коравото оцелява. Тук наоколо гъмжи от племена — оставили са следи по пътя си.

— Видял си ги, нали? — каза Стрингс. — Добре. Вече си съгледвачът на отделението.

Усмивката на Корик се разшири.

— Щом настояваш, сержант.

— Но не и нощем — добави Стрингс. — Нощем ще е Смайлс. И Ботъл, стига лабиринтът му да е подходящ.

Ботъл се навъси, но кимна.

— Съвсем си е подходящ, сержант.

— А на Кътъл каква е ролята тогава? — попита Смайлс. — Да се въргаля на земята като изхвърлен на брега кит?

„Изхвърлен на брега кит? Край морето си расла, нали?“ Стрингс хвърли поглед към ветерана. Той вече спеше. „И аз го правех, по онова време, когато нищо не се очакваше от мен, когато не отговарях за нито едно проклето нещо. Липсват ми онези дни.“

— Задачата на Кътъл е да ви пази живи, когато не съм край вас.

— Защо тогава той не е ефрейторът? — попита Смайлс войнствено.

— Защото е сапьор, а не ти трябва сапьор за ефрейтор, момиче. — „И аз съм сапьор, разбира се. Но по-добре да не го знаете.“

Тримата войници от ротната пехота пристигнаха с меховете.

— Пийте бавно — нареди Стрингс. Геслер му посочи фургона на няколко крачки по-напред и Стрингс тръгна към него. Бордюк — също.

— Виж, това е любопитно — промърмори Геслер. — Болнавият маг на Бордюк — лабиринтът му е Мийнас. Моят маг е Тавос Понд, и неговият е същият. А твоето момче, Стрингс, Ботъл…

— Още не знам.

— И той е Мийнас — изръмжа Бордюк и подръпна рошавата си брада. Стрингс вече знаеше, че този навик скоро ще започне да го дразни. — Балгрид го потвърди. Всички са Мийнас.

— Както казах. — Геслер въздъхна. — Любопитно.

— Може да се използва — рече Стрингс. — Събираме ги и тримата да поработят над ритуалите — илюзиите са адски полезна работа, когато се направят добре. Бързия Бен умееше да извърти по някоя — ключът е в подробностите. Трябва още тази вечер да ги съберем тримата…

— Аха — каза някой иззад фургона и се появи лейтенант Ранал — Тримата ми сержанти — на едно място. Удобно.

— Дошъл си да гълташ прахта с нас ли? — попита Геслер. — Адски благородно.

— Не си мисли, че не съм чувал за тебе — изръмжа Ранал. — От мен ако зависеше, ти щеше да си един от водоносците, Геслер…

— Жаден щеше да си останеш, ако бях аз — отвърна сержантът.

Лицето на Ранал потъмня.

— Капитан Кенеб иска да научи дали в отделенията ви има магове. Адюнктата иска списък на всичко, с което разполага.

— Няма никакви…

— Трима — прекъсна го Стрингс, без да обръща внимание на ядосания му поглед. — Всички са слаби, както може да се очаква. Кажи на капитана, че ще ставаме за акции под прикритие.

— Запази мнението за себе си, Стрингс. Трима, казваш. Много добре. — Обърна се рязко и се отдалечи.

— Можем да загубим маговете… — почна Геслер.

— Няма. Зарежи го лейтенанта, Геслер. Поне засега. Момчето не знае какво е да си полеви офицер. Представяш ли си, да каже на сержантите си да си пазят мнението за себе си. С късмета на Опонн, Кенеб скоро ще му обясни някои неща на лейтенантчето.

— Стига да е по-добър — измърмори Бордюк и се почеса по брадата. — Разправят, че само той оцелял от ротата си. А знаете какво може да означава това.

— Да изчакаме и ще видим — предложи Стрингс. — Малко е рано да почнем да точим ножовете…

— Да точим ножовете — изсумтя Геслер. — Говориш ми на непонятен за мен език. Готов съм да изчакам и да видя, както предлагаш, Фид. Засега. Добре, да съберем маговете си тая вечер и ако се разберат, без да се изтрепят един друг, какво пък — може да се окажем с някоя стъпка напред.

Роговете възвестиха край на почивката. Войниците запъшкаха, засипаха ругатни и започнаха да се надигат тромаво, за да закрачат отново.

Първият ден на похода беше приключил. На Гамът му се струваше, че изминатото разстояние е нищожно и жалко. Което трябваше да се очаква, разбира се. На армията тепърва й предстоеше да влезе в крак.

„На мен.“ Натъртен от седлото и замаян от пека, Юмрукът гледаше от ниското възвишение край пътя как лагерът бавно се оформя. Гнезда на ред сред кипналия хаос на човешкото море. Сетите и уикските конни воини продължаваха да обхождат, далече зад външните постове, ала бяха твърде малобройни, за да е спокоен. „А и тези уикци — дядовци и баби до един. Гуглата ми е свидетел, нищо чудно да съм кръстосвал меча си с някои от тези стари воини. Тези старци така и не се примириха с идеята, че са в империята.“ Бяха тук по съвсем друга причина. В памет на Колтейн. А децата — те пък бяха захранени с горчивата отрова на старите бойци, с разказите им за отминала слава. „Едните така и не познават ужаса на войната, а другите са го забравили.“ Ужасно съчетание…

Протегна се да разкърши схванатите мускули по гърба си и тръгна надолу. По склона, покрай пълната с парчетии канавка и към командната шатра на адюнктата, с чистите й платнища и с уикците на Темъл, застанали на стража около нея.

Темъл не се виждаше. Гамът съжаляваше момчето. Вече воюваше с половин дузина съгледвачи, без да е изваден меч, и губеше. „И никой от нас не може да направи нищо.“

Пристъпи до входа на шатрата, драсна по платнището и изчака.

— Влез, Гамът — чу се гласът на адюнктата отвътре.

Беше коленичила в преддверието пред дълга каменна кутия и тъкмо затваряше капака, когато той пристъпи вътре. Зърна за миг отатаралския меч и капакът се смъкна.

— Има малко мек восък — ей в онова гърне над мангала. Подай ми го, Гамът.

Той се подчини и я загледа как запечатва ключалката. После тя стана, изтупа пясъка от коленете си и измърмори:

— Омръзна ми този отвратителен пясък. — Изгледа го продължително. — Има разредено вино зад тебе, Гамът. Налей си.

— Приличам ли ви на жаден, адюнкта?

— Да. Ох, знам много добре, че търсеше спокоен живот, когато дойде у дома. А ето, че те въвлякох във война.

Той се наежи.

— Все още ставам за това, адюнкта.

— Вярвам ти. Все пак налей си вино. Чакаме вести.

Той се завъртя, видя глинената стомна и я взе.

— Вести ли, адюнкта?

Тя кимна и той долови тревогата в простоватите й черти — миг на разбулване, от който се извърна веднага, за да налее чашата си. „Не ми показвай слабости, момиче. Трябва да съм сигурен в увереността си.“

— Ела до мен — нареди тя с внезапна настойчивост.

Той застана до нея, с лице към празното пространство в средата на шатрата.

Пред очите им разцъфна портал, ушири се като течност, плъзнала се по марля, млечносива и лъхаща на спарен, мъртъв въздух. Появи се висока, облечена в сиво фигура. Странно ъгловато лице, кожа с цвят на опушен мрамор; широката уста на мъжа се бе изкривила във вечна полуусмивка, макар че той изобщо не се усмихваше.

Мъжът изтупа сивата прах от наметалото и гамашите си, после вдигна очи и срещна погледа на Тавори.

— Поздрави от императрицата, адюнкта. И от самия мен, разбира се.

— А, Топър. Чувствам, че посещението ти ще е неприятно. Гамът, ще бъдеш ли така добър да налееш вино на госта ни?

— Разбира се. — „Богове на ада, проклетият старши на Нокътя!“ Погледна чашата си и му я подаде. — Още не съм пил. Заповядайте.

Високият мъж кимна и я прие. Гамът се върна при стомната.

— Направо от императрицата ли идваш? — попита Тавори.

— Да. А преди това — от другата страна на океана… от Дженабакъз, където прекарах една много мрачна вечер в компанията на Върховен маг Тайсхрен. Ще се изненадате ли, ако ви кажа, че се напихме?

При тези думи Гамът се обърна стъписано.

Адюнктата изглеждаше също толкова слисана, но се овладя.

— Какви новини ми носиш?

Топър преглътна голяма глътка и се намръщи.

— Уф, разредено. Е, добре. Загуби, адюнкта. На Дженабакъз. Ужасни загуби…

Излегнат в обраслата с трева падина на трийсетина крачки от отдельонния огън, Ботъл затвори очи. Чуваше, че го викат. Викаше го Стрингс — когото Геслер наричаше Фид, — но магът не беше готов. Още не. Трябваше да чуе друг разговор, а не беше лесно да се постигне това — не и без да го засекат.

Баба му в град Малаз щеше да се гордее с него. „Остави ги тези проклети лабиринти, чедо. Дълбоката магия е много по-стара. Помни, търси корените и нишките, корените и нишките. Пътечките през земята, невидимата паяжина, изтъкана от едно същество до друго. Всяко създание — по земята, в земята, във въздуха, във водата — всички те са свързани. И то е в теб, ако си се пробудил, а кълна се в духовете подземни, ти си се пробудил, чедо! Има го у тебе, да яхнеш тези нишки…“

И той ги яхаше, и още как, макар че нямаше да се откаже от личната си възхита към лабиринтите, особено към Мийнас. Илюзии… да си играеш с онези нишки, с корените на съществуванието, да ги огъваш и връзваш в измамни възли, заблуждаващи окото, допира, заблуждаващи всяко сетиво, виж, тази игра си струваше да се играе…

Ала сега се бе потопил в старата, неуловима магия — неуловима, стига да си достатъчно предпазлив. Зареян сред искриците живот на комари, на ризани, на щурци и бълхи, на жужащи мухи кръвничета. Безумни твари, затанцували по стената на шатрата, чуващи, без да разбират, трепета от думите, идещи от другата страна на платнената стена.

Да разбере беше задачата на Ботъл. И затова той слушаше. Докато новодошлият говореше, непрекъсван от адюнктата, нито от Юмрук Гамът. Слушаше и разбираше.

Стрингс изгледа сърдито двамата седнали магове.

— Не можете да го надушите?

Балгрид сви вяло рамене.

— Тук някъде е. Скрил се е в тъмното.

— И се е захванал с нещо — добави Тавос Понд. — Но не можем да разберем с какво.

— Странно — промърмори Балгрид.

Стрингс изсумтя и се върна при Геслер и Бордюк. Другите от отделението варяха чай на малкия огън. Кътъл хъркаше в палатката зад тях.

— Кучият му син е изчезнал — рече Стрингс.

— Може да е дезертирал — изръмжа Геслер. — Ако е така, уикците ще го спипат и ще се върнат с главата му, набучена на копие. Няма да…

— Дойде!

Обърнаха се и видяха Ботъл, седнал до огъня.

— Къде се беше дянал, в името на Качулатия? — викна Стрингс.

Ботъл го погледна и вдигна учудено вежда.

— Никой ли не го усети? — Погледна идващите Балгрид и Тавос Понд. — Онзи портал? Дето се отвори в шатрата на адюнктата? — Изгледа намръщено стъписаните лица на другите двама магове, после ги попита равнодушно: — Камъчетата за криене усвоихте ли ги? Изчезването на монети?

Стрингс се наведе към него.

— Какъв портал?

— Лоши новини, сержант — отвърна младежът. — На Дженабакъз всичко се е издънило. Армията на Дужек е пометена почти до крак. Подпалвачите на мостове са унищожени. Уискиджак е мъртъв…

— Мъртъв!?

— Гуглата да ни вземе дано!

— Уискиджак?! Богове на ада!

Ругатните ставаха все по-заплетени, примесени с възклицания на неверие, но Стрингс вече не ги чуваше. Умът му беше изтръпнал, все едно че бесен пожар бе забушувал вътре, за да овъгли всичко. Усети как нечия тежка ръка се отпусна на рамото му, смътно чу как Геслер промърмори нещо, избута го настрана, стана и закрачи в тъмното извън лагера.

Не знаеше нито колко дълго, нито докъде е вървял. Не усещаше стъпките си, светът извън тялото му не стигаше до него, оставаше извън съсухрената забрава на ума му. Едва когато внезапната умора обхвана краката му, той се смъкна върху жилавата безцветна трева.

Някъде отдалече до ушите му стигна плач, плач, изпълнен с отчаяние, което прониза мъглата и го удари в гърдите. Заслуша се в накъсаните викове, потръпна, щом долови, че излизат през стиснато гърло, като през бент, най-сетне разкъсан от прилива на скръбта.

Съвзе се, съзнанието му за околния свят се върна. Земята под тънкия пласт на тревите беше корава и топла под коленете му. Жужаха твари и прехвърчаха из въздуха. Само звездите осветяваха пустошта, изпънала се във всички посоки. Армейският лагер беше поне на хиляда крачки зад него.

Стрингс вдиша дълбоко и се надигна. Тръгна бавно натам, откъдето идеше плачът.

Момче. Слабо — не, почти мършаво, свито на земята с ръце около коленете си и навело глава. Едно перо от врана висеше от кожената лента, стегнала челото му. На няколко крачки встрани стоеше кобила с уикско седло, с опърпан пергаментов свитък, провиснал от рога. Кобилата поскубваше трева, юздите й се влачеха по земята.

Стрингс позна младежа, макар че в момента не можеше да си спомни името му. Тавори го беше поставила да командва уикците.

След дълга пауза сержантът закрачи напред, като се стараеше да не вдига шум, и седна тихо на един камък на няколко крачки от момъка.

Уикецът рязко вдигна глава. Дирите от сълзите по бойните шарки образуваха тънка мрежа по слабото му лице. Отрова блесна в тъмните му очи и той изсъска, надигна се и ръката му измъкна дългия нож от канията.

— Спокойно — измърмори Стрингс. — Тази нощ и аз съм в прегръдката на скръбта, макар че сигурно е по съвсем друга причина. Никой от двама ни не е очаквал компания, но ето, че се събрахме.

Уикецът се поколеба, после прибра оръжието и понечи да си тръгне.

— Почакай малко. Няма защо да бягаш.

Младежът се обърна и му се озъби.

— Изтърпи ме. Тази нощ ще бъда свидетелят ти и само двамата ще го знаем. Кажи ми скръбните си думи, уикецо, и ще ги чуя. Гуглата ми е свидетел, сега това и на мен ще послужи добре.

— От никого не бягам — изхриптя младият воин.

— Знам. Просто исках да привлека вниманието ти.

— Кой си ти?

— Никой. И ще си остана никой, ако ти харесва. Сега аз ще те попитам за името ти…

— Темъл съм аз.

— А, добре. Ето, че храбростта ти ме поставя на място. Аз съм Фидлър.

— Кажи ми… — гласът на Темъл за миг пресекна и той отри сърдито лицето си — кажи ми, мислиш ли, че скръбта ми е благородна? Заради Колтейн ли плаках? Заради падналите си събратя ли? Не. Съжалявах себе си! А сега можеш да си вървиш. Докладвай ме — свърших с командването, щом не мога да командвам себе си…

— По-полека, нямам намерение да докладвам нищо, Темъл. Но мога да се досетя за причината. Онези сбръчкани уикци от Враната, нали? Те и оцелелите, слезли от кораба на Геслер с ранените. Не искат да те приемат за свой водач, нали? И затова се държат безцеремонно с тебе на всяка крачка. Присмиват ти се, подиграват ти се, шепнат зад гърба ти. И какво ти остава на теб? Не можеш да ги предизвикаш всички на дуел в края на краищата…

— Може и да мога! Ще ги предизвикам!

— Е, това най-много ще ги зарадва. Ти ще умреш, а те ще спечелят.

— Нищо ново не ми казваш, Фидлър.

— Знам. Само ти напомням, че имаш основание да се гневиш пред несправедливостта, на глупостта на онези, които трябва да водиш. Някога имах командир, Темъл, който се беше изправил пред същото като тебе сега. Командваше цяла пасмина деца. Гадни деца при това.

— И какво направи той?

— Не много. Свърши с нож в гърба.

Миг тишина, след което Темъл се изсмя горчиво. Фидлър кимна.

— Тъй. Не ме бива много с поучителните истории от живота, Темъл. Умът ми е склонен към по-практични неща.

— Например?

— Ами, допускам, че адюнктата споделя отчаянието ти. Иска да командваш и би искала да ти помогне — но без да губиш достойнството си. Твърде умна е за това. Виж, ключът е в пречупването. Къде точно са им конете в момента?

Темъл се намръщи.

— Конете им ли?

— Аха. Допускам, че конните отряди на сетите могат да се оправят и без Враната за ден-два, нали? Сигурен съм, че адюнктата би се съгласила — тези сети са млади и все още неизпитани. Трябва им място, където да намерят себе си. Тъй че, от военна гледна точка, има основания уикците да останат утре без коне. Нека повървят пеш. Без мен, разбира се. Един ден може да стигне. Но може да се окажат и три-четири.

Темъл заговори тихо, замислено.

— За да се доберем до конете им, ще трябва да сме безшумни…

— Още едно предизвикателство за сетите, или поне съм сигурен, че адюнктата ще го види така. Щом ще се правят на деца, тогава им вземи най-любимата играчка — конете. Трудно е да изглеждаш висок и властен, когато плюеш прах зад някой фургон. Както и да е, по-добре да побързаш, за да не забележи адюнктата…

— Тя може вече да спи…

— Не спи тя, Темъл. В това съм сигурен. А, преди да тръгнеш, отговори ми на един въпрос, моля те. Този свитък зад седлото на кобилата. Защо? Какво пише на него?

— Тя беше на Дюйкър — отвърна Темъл и се обърна към кобилата. — Той знаеше да чете и да пише. Аз яздих с него, Фидлър. — Обърна се и го погледна с яд. — Яздих с него!

— А свитъкът?

Младежът махна с ръка.

— Хора като Дюйкър носят такива неща! Вярвам, че е бил негов, че е бил в ръцете му.

— А перото, което носиш… да почетеш Колтейн ли?

— Да, да го почета. Само че това е по задължение. Колтейн направи каквото се очакваше от него. Не направи нищо, което да е извън възможностите му. Него го почитам, да, но Дюйкър… Дюйкър беше нещо друго. — Намръщи се и поклати глава. — Беше стар, по-стар от тебе. Но се биеше. Макар никой да не го очакваше от него — знам, че е така, защото познавах Колтейн и Бълт, и ги чух да си говорят за това, за историка. Там бях, когато Колтейн ги събра всички, всички без Дюйкър. Лъл, Бълт, Ченед, Минсър. Всички говориха искрено и убедено. Дюйкър трябваше да отведе бегълците. Колтейн даже му даде камъка, дето му го донесоха търговците…

— Камъка ли? Какъв камък?

— Да го носи на врата си. Спасяващ камък, така го нарече Нил. Съд за душа, донесен от много далече. Дюйкър го носеше, колкото и да не му харесваше, защото беше за Колтейн, да не се изгуби. Само че уикците знаеха, че няма да се изгуби. Знаехме, че враните ще дойдат за душата му. Старците, дето дойдоха, тия, дето така ме мъчат сега, разправят, че в племето се родило дете. Било празно, после се напълнило, защото дошли враните. Дошли са.

— Колтейн се е преродил?

— Преродил се е.

— А тялото на Дюйкър е изчезнало — промърмори Стрингс. — От дървото.

— Да! И затова му пазя кобилата, за като се върне. Аз яздих с него, Фидлър!

— А той е гледал как ти и шепата ти воини пазите бегълците. Теб, Темъл, не само Нил и Недер.

Тъмните очи на Темъл го изгледаха твърдо.

— Отивам при адюнктата.

— Късметът на Богинята да е с теб, командире.

Темъл се поколеба.

— Тази нощ… ти видя…

— Нищо не видях — отвърна Стрингс.

Рязко кимване, после момчето се метна на кобилата и дългата му, нашарена от ножове ръка стисна юздите.

Стрингс го гледа, докато се отдалечи в тъмното, поседя още малко на камъка, после бавно отпусна глава в шепите си.

Тримата седяха в шатрата. Топър беше свършил разказа си и сякаш бе останала само тишината. Гамът погледна в чашата си, видя, че е празна, и се пресегна за стомната. И тя беше празна.

Колкото и да го теглеше умората, знаеше, че няма да си тръгне, все още не. На Тавори й бяха разказали за героизма на брат й, а след това — и за смъртта му. „Нито един Подпалвач на мостове не е останал жив. Лично Тайсхрен е видял труповете им, бил е свидетел как са ги пренесли в Лунния къс. Но Гъноуз се е откупил, момиче. Откупил е семейното име. Това поне е сторил.“ Но този нож като че ли се забиваше най-дълбоко. В края на краищата тя беше направила мъчителни жертви, за да възроди честта на фамилията. Гъноуз не беше ренегат, нито беше виновен за смъртта на Лорн. Също като Дужек, като Уискиджак, неговата измяна беше само заблуда. Никакво безчестие нямаше. Така жертвата на Фелисин можеше накрая да се окаже… ненужна.

А имаше и още. Смайващи разкрития. Императрицата, обясни Топър се била надявала Воинството на Едноръкия да дебаркира на северния бряг навреме за нанасяне на двоен удар срещу Армията на Апокалипсиса. Всъщност Дужек трябвало да поеме цялото командване. Гамът можеше да разбере мисленето на Ласийн — да поставиш съдбата на имперското присъствие в Седемте града в ръцете на нова и неизпитана адюнкта си беше прекалена доверчивост.

„Макар че Тавори беше повярвала, че императрицата е направила точно това. Но сега, да разбере, че тази увереност е толкова лишена от… Богове, това наистина беше проклета от Гуглата нощ.“

Дужек Едноръкия идваше, с жалките си три хиляди, останали от Воинството му, ала щеше да закъснее, и според безмилостните оценки на Топър и Тайсхрен, духът му беше прекършен. От смъртта на най-стария му приятел. Гамът се чудеше какво още се е случило в тази далечна земя, в онази кошмарна империя, наречена Панион.

„Струвало ли си е, императрице? Струваше ли си тази опустошителна загуба?“

Реши, че Топър е казал твърде много. Подробностите за плановете на императрицата трябваше да се пресеят през някой по-разсъдлив, не толкова податлив на емоции агент. Ако истината беше толкова важна, трябваше, в края на краищата, да бъде изложена пред адюнктата много преди това — когато все още щеше да е от значение. Да кажеш на Тавори, че императрицата не й вярва, а след това да изразиш жестокото твърдение, че сега тя е единствената надежда за Седемте града… е, малко бяха мъжете и жените, които нямаше да рухнат от това.

Лицето на адюнктата не издаваше нищо. Тя се окашля.

— Добре, Топър. Нещо друго има ли?

Странните очи на Старшия нокът се разшириха за миг, после той поклати глава и стана.

— Не. Желаете ли да предам съобщение на императрицата?

Тавори се намръщи.

— Съобщение ли? Не, няма съобщение. Тръгнали сме на своя поход към Свещената пустиня. Нищо друго няма за казване.

Топър се поколеба, после каза:

— Има още нещо, адюнкта. Вероятно сред вашата армия има поклонници на Финир. Не смятам, че истината за… падането на бога може да се скрие. Изглежда, богът на войната вече е Тигърът на лятото. Няма да е добре за армията да се скърби. Скръбта е анатема за всяка армия, както знаем. Възможно е да има период на трудно приспособяване — няма да е зле да предвидите това и да се подготвите за дезертирания…

— Дезертирания няма да има — отвърна Тавори и твърдият й глас накара Топър да замълчи. — Порталът отслабва, Старши нокът — дори кутията от базалт не може напълно да блокира въздействието на меча ми. Ако ще си тръгвате, съветвам ви да го направите веднага.

Топър се взря в нея.

— Дълбоко сте наранена, адюнкта. И наранявате. Императрицата се надява да вложите необходимата предпазливост и да не предприемате безразсъдни действия. Нищо не бива да ви отвлича във вашия поход към Рараку — ще има опити да ви отклонят от пътя, да ви изтощят с набези и гонитби…

— Вие сте Старши нокът — с железен тон отвърна Тавори. — Ще се вслушвам в съвета на Дужек, защото той е войник, командир. А докато той пристигне, ще следвам инстинктите си. Ако императрицата е недоволна, може спокойно да ме смени. Е, това е всичко. Довиждане, Топър.

Навъсен, Топър се обърна и закрачи към имперския портал. Той рухна след него и остана единствено горчивата миризма на прах.

Гамът въздъхна тежко и полека се надигна от клатещия се походен стол.

— Моите съболезнования за загубата на брат ви, адюнкта.

— Благодаря, Гамът. А сега поспи. И се отбий в шатрата на…

— На Т’амбър. Да, адюнкта.

Тя кривна вежда.

— Неодобрение ли дочух?

— Да. Не съм единственият, който има нужда от сън. Гуглата да ни вземе дано, та ние дори не хапнахме тази вечер.

— До утре, Юмрук.

— Да. До утре, адюнкта.

Само един човек все още седеше до гаснещия огън.

— Какво правиш тук, Кътъл? — попита Стрингс.

— Изкарах си аз съня. Утре ще си влачиш краката, сержант.

— Не мисля, че тази нощ ще мога да спя — промърмори Стрингс и седна срещу едрия сапьор.

— Далече е — избоботи Кътъл и хвърли в пламъците шепа суха тор.

— Но се усеща по-близо.

— Поне не вървиш по стъпките на падналите си другари, Фидлър. Все едно, всичко е много далече.

— Е, не съм сигурен дали разбирам за какво говориш, но да речем, че си прав.

— Благодаря за мунициите, между другото.

— Това е най-проклетото нещо, Кътъл, — изсумтя Стрингс. — Винаги намираме още и трябва да се използват бързо, но ги трупаме, крием ги, не казваме на никого за тях — в случай че ни заповядат да ги използваме…

— Кучите синове.

— Кучите синове.

— Ще използвам тия, дето ми ги даде — увери го Кътъл. — Пълзял съм под краката на Корболо Дом. Нищо против нямам да замина при Гуглата с него.

— Нещо ми подсказва, че точно това е направил Хедж в последния си миг. Винаги ги хвърляше от твърде близо — тоя човек носеше по себе си толкова много глинени топки, все едно ще прави гърнета от тях. — Стрингс поклати глава, без да откъсва очи от пламъците. — Съжалявам, че не бях там. Това е краят. Уискиджак, Тротс, Малът, Пикър, Бързия Бен…

— Бързака не е мъртъв — рече Кътъл. — След като напусна, имаше още — чух го от палатката ми. Тайсхрен е направил вашия магьосник Върховен маг.

— Е, това не ме изненадва. Че точно той е оцелял някак. Чудя се обаче дали Паран все още е бил ротният капитан…

— Да. Загинал е с тях.

— Братът на адюнктата. Чудя се дали тя сега скърби.

— Чуденето е губене на време, Фидлър. Трябва да се грижим за хората си, сега и тук. Воините на Корболо Дом умеят да се бият. Сигурно ще ни разпердушинят и ще побегнем с подвити опашки — и ще има нова верига, докато се тътрим към Ейрън, само че този път няма дори да можем да се доближим.

— Е, на това му се вика окуражаващо предсказание.

— Все едно. Стига да убия тоя напански предател — и мага му, ако може.

— А ако не успееш да се доближиш?

— Тогава ще взема със себе си колкото може повече. Връщане няма да има, Фид. Никога вече.

— Това ще го помня, ако дойде мигът. А грижите за новобранците ни, Кътъл?

— Ами, това е номерът, нали? Този поход. Доставяме ги до бойното поле, това поне ще го направим, ако можем. Тогава ще видим що за желязо държат.

— Желязо. — Стрингс се усмихна. — Отдавна не бях я чувал тая приказка. След като търсим възмездие, иска ти се да е горещо, нали?

— Грешиш. Виж Тавори — нищо горещо не очаквай от нея. В това отношение тя е същата като Колтейн. Очевидно е, Фидлър. Желязото трябва да е хладно. Студено. Ако го докараме достатъчно студено, кой знае, може дори да си спечелим име.

Стрингс се пресегна над огъня и потупа костицата от пръст, закачена на колана на Кътъл.

— Мисля, че сме започнали.

— Може би, сержант. С тях, и със знамената. Начало. Тя знае какво крие в себе си, това й го признай. Знае какво крие в себе си.

— А ние сме тези, които трябва да го извадим на показ.

— Да, Фид. Така е. Хайде, върви. Искам да остана сам.

Сержантът кимна и се изправи.

— Май ще мога да поспя все пак.

— От ведрия разговор с мен ще да е.

— Позна.

Вървеше към малката си палатка и думите на Кътъл се въртяха в ума му. „Желязо. Хладно желязо. Да, тя го има. А аз трябва да потърся — и да потърся здраво… да го намеря у себе си.“

Трета книга

Нещо диша

Изкуството на Рашан е в напрежението, обвързващо игрите на светлината, но обликът му е разсейване — сътворяване на сянка и тъмнина, въпреки че в този случай тъмнината не е абсолютна, какъвто е обликът на Древния лабиринт Куралд Галайн. Не, тази тъмнина е особена, тъй като съществува не поради отсъствието на светлина, а в качеството си на това, че е видима.

„Загадките на Рашан — беседа на един луд“

Унтурал от Лато Ривий

12.

Светлина, сянка и мрак — вековечна е тази война.

Фишър

Лъскаво сребриста, ризницата висеше на закачалката. Смазката се беше стекла надолу и бе образувала мазно петно по плочите на пода. Ръкавите не бяха широки, а направени като че ли да се носят почти прилепнали до кожата. Претърпяла беше дълга употреба и там, където беше кърпена, халките изглеждаха направени от по-тъмно желязо.

До нея, на желязната стойка с хоризонтални куки, чакаше реда си двуръчният меч, с ножницата успоредно и точно под него на други две куки. Мечът беше необикновено тънък, двуостър и с жлебове. Повърхността му странно преливаше от мазно синьо в пурпур и сребро. Ръкохватката беше кръгла, а не плоска, увита с черво, ефесът — голяма издължена сфера от лъскав хематит. Ножницата беше от черно дърво, обкована горе и долу със сребро, но инак без украса. Прикрепеният към нея колан беше от малки, почти деликатни черни метални брънки.

Ръкавиците от плетено желязо лежаха на дървена лавица на стената зад ризницата. Тъмният железен шлем до тях не беше нещо повече от покриваща черепа шапка с набити метални пръчки, спускащи се надолу като пръсти, за да покрият носа, бузите и челюстите. От леко извития ръб на врата провисваше опашката на омар.

Застанал на прага на скромната ниска стаичка, Кътър гледаше приготовленията на Дарист да навлече бойните си доспехи. За младежа беше трудно да се самоубеди, че такива красиви оръжия и броня — явно преживели десетилетия, ако не и столетия употреба — могат да принадлежат на този среброкос мъж, който се държеше като завеян схолар и чиито кехлибарени очи сякаш излъчваха смутена разсеяност въпреки лъскавината си. Старецът се движеше бавно, сякаш за да опази крехките си кости…

„И все пак от личен опит се уверих в силата на стария Тайст Андий. А и във всяко негово движение има целенасоченост, която трябва да ми е позната — за последен път я забелязах у друг Тайст Андий, отвъд цял океан. Расов белег? Може би, но той шепне песен за заплаха и тя се просмуква дълбоко, чак до мозъка на костите ми.“

Дарист гледаше доспехите, сякаш замръзнал в удивен размисъл — сякаш беше забравил как се обличат.

— Тези Тайст Едур, Дарист — каза Кътър. — Колко са тук?

— Дали ще преживеем предстоящия щурм, това ли е въпросът ти? Едва ли, според мен. Поне пет кораба оцеляха след бурята. Два са стигнали до брега ни. Щяха да са повече, но се натъкнаха на малазанска флота, срещнала ги случайно. Видяхме сблъсъка от Стръмнините на Пурал… — Тайст Андий бавно се обърна и погледна Кътър. — Вашият човешки род се справи добре — много по-добре, отколкото са очаквали Едур.

— Морско сражение между малазанците и Тайст Едур? Кога е било това?

— Може би преди седмица. Бяха само три малазански бойни дромона, но всеки успя да си намери компания, преди да замине на дъното. С хората имаше доста опитен маг — размяната на чародейства беше впечатляваща…

— Ти и твоите ближни сте гледали? Защо не помогнахте? Не може да не сте знаели, че Едур търсят този остров!

Дарист пристъпи към ризницата и я свали от закачалката без видимо усилие.

— Вече не напускаме тази земя. От много десетилетия се придържаме към решението си да останем изолирани.

— Защо?

Тайст Андий не отговори. Нахлузи плетената ризница. Звукът на брънките иззвънтя като течност. След това посегна към меча.

— Това май ще се счупи при първия сблъсък с по-тежко оръжие — подхвърли Кътър.

— Няма. Точно за този меч има много имена. — Дарист го вдигна от куките. — Майсторът му го нарече Мъст. Т’ан Ейрос, на нашия език. Но аз го наричам К’орладис.

— Което означава?

— Скръб.

Ледени тръпки полазиха Кътър.

— Кой е майсторът му?

— Брат ми. — Той прибра меча в ножницата, запаса го и взе ръкавиците. — Преди да си намери един… по-подходящ за нрава му. — Дарист се обърна и огледа Кътър от глава до пети. — Можеш ли да боравиш добре с тези ножове, скрити по тялото ти?

— Горе-долу. Макар че не изпитвам удоволствие от проливането на кръв.

— Че за какво друго са? — попита Тайст Андий, докато си слагаше шлема.

Кътър сви рамене. Нямаше отговор на този въпрос.

— Смяташ ли да се биеш срещу Едур?

— Щом като се стремят към трона, да.

Дарист бавно килна глава.

— Тази битка не е твоя. Защо избираш тази кауза?

— На Дженабакъз — в родината ми — Аномандър Рейк и следовниците му решиха да се бият срещу Малазанската империя. Битката не беше тяхна, но я направиха своя.

Изненада се, щом видя кривата усмивка на Тайст Андий върху сбръчканото му лице, под железните пръсти на предпазителите.

— Това е интересно. Добре, Кътър, ела с мен. Но те предупреждавам, че това ще се окаже последната ти битка.

— Надявам се да не си прав.

Излязоха в широкия коридор, след това минаха под тесен свод с рамка от черно дърво. Проходът след него приличаше на тунел, изровен в едно-единствено дърво, като хралупа в паднал и изгнил дънер. Простираше се напред в сумрака, с лек наклон нагоре.

Кътър крачеше след Тайст Андий, заслушан в тихия съсък на ризницата му — като дъжд по каменист бряг. Тунелът свърши изведнъж, след рязък завой, таванът се разтвори и откри стръмна шахта. Към малкия кръг светлина горе се изкачваше груба стълба от сплетени корени.

Най-сетне излязоха и стъпиха на застлан със сухи листа под от каменни плочи. Слънчевата светлина сипеше прашни лъчи от тесните прозорци и пукнатини във високия покрив — бурята сякаш изцяло беше подминала това място. Една от стените беше рухнала напълно, и тъкмо към нея се запъти Дарист. Кътър го последва и измърмори:

— Малко поддръжка може да направи това място съвсем защитимо.

— Тези надземни постройки не са на Андий. На Едур са и бяха в руини още когато пристигнахме.

— Близо ли са?

— Навлизат в леса. Предпазливо.

— Колко са? Усещаш ли ги?

— Първата група са някъде към двадесетина. Ще ги срещнем на двора. Ще имаме достатъчно място за танца с меча, и стена, на която ще можем да опрем гръб в последните няколко мига.

— Дъх на Гуглата, Дарист, ако ги отблъснем, сигурно ще пукнеш от изненада.

Тайст Андий го погледна през рамо и каза:

— След мен.

Минаха през още няколко порутени зали, преди да стигнат до двора. Обраслите с диви лози стени бяха два човешки боя високи, проядени отгоре. Под клоните и листата прозираха избелели фрески. Срещу вратата, през която излязоха, имаше сводест портал, зад който се виждаше пътека от борови иглички, плъзнали като змии корени и обрасли с мъх камъни — лъкатушеше между сенките на огромни дървеса.

Дворът бе двайсетина крачки на ширина и двайсет и пет — на дължина.

— Прекалено е широко, Дарист. Ще ни обкръжат…

— Аз ще поема центъра. Ти оставаш назад, за онези, които може да се опитат да ме подминат.

Кътър си спомни битката на Аномандър Рейк с демона на улицата в Даруджистан. Стилът, приложен от Сина на Тъмата, изискваше много пространство. Дарист, изглежда, щеше да се бие по същия начин — но според Кътър мечът му беше прекалено тънък за такава свирепа сеч.

— Има ли вложена магия в този твой меч? — попита той.

— Не като влагане, както се разбира обикновено — отвърна Тайст Андий, извади меча и го стисна с две ръце, едната високо под дръжката, другата — малко над ефеса. — Силата на Скръб е в съсредоточеното намерение при сътворяването му. Мечът изисква изключителна воля от този, който го държи. С такава воля не може да бъде надвит.

— А ти имаш ли я тази воля?

Дарист бавно сниши върха на оръжието.

— Ако я имах, този ден нямаше да е последният ти от тази страна на Портата на Гуглата. Е, съветвам те да извадиш оръжията си. Едур намериха пътеката и вече се приближават.

Кътър усети, че ръцете му треперят. Извади двата си най-добри ножа. Разполагаше с още четири за мятане, по два под всяка мишница, прибрани в кожени кании и стегнати с каишки. Развърза ги и избърса потните си ръце в дрехата си.

Тих шепот го накара да вдигне очи. Видя, че Дарист е заел бойна поза, въпреки че върхът на меча продължаваше да сочи каменните плочи.

Видя и още нещо. Килимът от листа и пръст по плочите се беше раздвижил, пълзеше като пометен от невидим вятър, трупаше се към портала в другия край на двора и покрай стените от двете им страни.

— Дръж си очите притворени — тихо каза Дарист.

„Притворени?“

В тъмното зад портата последва неясно движение, после под арката се появиха три фигури.

Високи бяха колкото Дарист, със сиво-белезникава кожа. Дълга кафява коса, навързана и заплетена с фетиши. Нанизите от нокти и кучешки зъби допълваха варварския облик на бронята им от грубо ощавена кожа, с набити по нея бронзови пъпки. Шлемовете им, също от бронз, бяха оформени като мечи или вълчи черепи.

Липсваше им вроденото величаво благородство, което излъчваше Дарист — или Аномандър Рейк. Много по-брутални изглеждаха тези Едур. Стискаха ятагани с черни остриета и кръгли щитове, обшити с тюленова кожа.

Тримата се поколебаха срещу Дарист, после този в центъра изръмжа нещо на език, непонятен за Кътър.

Среброкосият Тайст Андий сви рамене, без да отвърне нищо.

Едур в средата извика нещо — явно настойчива заповед. След това тримата стиснаха оръжията си за бой и вдигнаха щитовете.

Кътър успя да зърне още воини, струпани на пътеката зад портата.

Тримата пристъпиха в двора в позиция „щипци“, със средния Едур на една стъпка зад другарите си от двете му страни.

— Не знаят как ще го направиш — промърмори младият дару. — Никога не са се сражавали срещу…

Двамата отстрани тръгнаха напред в съвършен синхрон.

Мечът на Дарист изсвистя нагоре и в двора се надигна силен вятър. Въздухът около тримата Едур се изпълни с вихрещи се листа и прах.

Тайст Андий атакува. Мечът се хлъзна водоравно, с острие насочено срещу десния Едур, но истинската атака беше с ефеса, срещу воина вляво. Мълниеносно снишаване встрани, след това ефесът удари припряно вдигнатия щит и го пръсна на две. Лявата ръка на Дарист се плъзна от ефеса и отблъсна меча на воина отляво, а самият той приклекна и посече със Скръб десния си противник.

Мечът като че ли изобщо не срещна тялото му, но кръвта плисна от разреза, започнал над лявата ключица на Едур и продължил в права линия надолу чак до чатала му.

Воините пред портата нададоха боен вик и се изсипаха в пометения от вятъра двор.

Единственият им шанс за успех бе да обкръжат Дарист, да се доближат и да надвият съскащия меч — а на Едур не им липсваше кураж.

Кътър видя как още един бе посечен, после друг пое странично ефеса с щита си и бронзът се огъна дълбоко навътре — краката на воина също се огънаха странно и той се срина върху каменните плочи.

Двата бойни ножа вече бяха в лявата ръка на дару, а дясната посегна към един от ножовете за мятане. Оръжието изсвистя във въздуха, той видя как се заби до дръжката в очната кухина на врага и разбра, че върхът е опрял в черепа на тила. Хвърли втори нож и изруга, щом един щит се надигна да го пресрещне.

Сред бурята от вихрещи се листа мечът на Дарист сякаш беше навсякъде — блокираше атака след атака; един едур се хвърли напред и успя да стегне двете си ръце около краката на Тайст Андий.

Изсвистя ятаган. От дясното рамо на Дарист швирна кръв. Ефесът на Скръб се стовари в шлема на стисналия го за краката воин и едурът рухна. Нов замах посече Тайст Андий в бедрото, острието отскочи, срещнало костта. Дарист се олюля.

Останалите Едур настъпиха и Кътър се втурна напред. През вихъра на побеснелите листа, към безветрения въздух в центъра. Отдавна се беше научил, че пряката, припряна съпротива не е идеалната тактика при бой с ножове. Избра един едур, чийто поглед бе прикован в Дарист и заради това бе леко извърнат… воинът обаче улови приближаването му с крайчеца на окото си и реагира бързо.

Заден замах с ятагана, последван от завъртане на щита.

Левият нож на Кътър замахна срещу острието и го прихвана на една трета от върха. Същевременно другият нож удари между китката и лакътя на противника и се заби през кожената броня чак в костта. В същия миг дръжката на първия нож се сблъска с ятагана… и го изби от изтръпналата ръка на едура.

Тайст Едур изпъшка и изруга, щом Кътър го подмина и дръпна ножа. Острието не искаше да се изтръгне и повлече със себе си пронизаната ръка. Краката на воина се заплетоха и той падна на едно коляно.

Още докато вдигаше щита си, другият нож на Кътър изсвистя и го прониза в гърлото.

Ръбът на щита удари в изпънатата ръка на младия дару и едва не изтръгна ножа от хватката му, но той успя да го задържи.

Ново дръпване и другият нож се изтръгна от ръката на едура.

Щит се стовари в тялото му отляво и почти го отлепи от земята. Кътър се извъртя, замахна към нападателя си и не улучи. Болката беше ужасна и той падна на земята.

Нещо тупна до него, отскочи веднъж-дваж от камъните и докато дару се изправяше, отсечената глава на едура го халоса по десния пищял.

Болката от този последен удар — колкото и нелеп да му се струваше — надмогна всичко до този момент. Той изрева проклятие и отскочи назад на един крак.

Нов едур се втурна срещу него.

Още по-мръсно проклятие се изтръгна от гърлото му и той запрати по него ножа в лявата си ръка. Едурът вдигна щита си и се сниши.

Кътър се хвърли напред — докато едурът не го виждаше — и удари над щита, отгоре. Ножът потъна дълбоко зад лявата ключица на противника, Кътър го изтръгна и кръвта плисна на гейзер.

В двора вече се носеха викове… и изведнъж боят като че ли се вихреше навсякъде. Кътър се огледа и видя, че са дошли други Тайст Андий… и Апсалар.

Трима Едур бяха нападали по земята след нея, всички се гърчеха в локви кръв.

Останалите вече се оттегляха към портата.

Апсалар и спътниците й Тайст Андий продължиха да ги преследват — но само до прага.

Вихрушката бавно стихна, сухите листа се сипеха като пепел.

Кътър се огледа и видя, че Дарист все още е прав, макар и опрян на страничната стена. Високата му слаба фигура бе цялата в кръв; беше без шлем, дългата му коса бе увиснала пред лицето. Мечът Скръб бе в ръцете му, острието бе опряно в каменните плочи.

Една от Тайст Андий отиде до тримата издъхващи Едур и ловко им преряза гърлата. После вдигна очи и изгледа Апсалар.

Всички родственици на Дарист бяха белокоси, въпреки че никой не беше толкова стар като него — всъщност изглеждаха много млади, на годините на Кътър. Бяха въоръжени безразборно и никой не носеше оръжието си като нещо, с чието боравене е добре запознат. Хвърляха бързи нервни погледи ту към портата, ту към Дарист.

Апсалар прибра ножовете си и се приближи до Кътър.

— Съжалявам, че закъсняхме.

Той сви рамене.

— Мислех, че си се удавила.

— Не, добрах се съвсем лесно до острова — макар че всичко останало замина с тебе. — Кимна към младежите. — Тия ги намерих на стан далече навътре в острова. Криеха се.

— Криели се? Но Дарист каза, че…

— А, значи това е Дарист. Андарист по-точно. — Тя се обърна и погледна замислено стария Тайст Андий. — Било е по негова заповед. Не е искал да са тук… Защото, предполагам, е очаквал, че ще умрат.

— И ще умрат — изръмжа Дарист и най-сетне вдигна глава и я погледна. — Ти ги осъди всички, защото Едур вече ще ги подгонят сериозно — старите вражди, наново подкладени.

Тя не се засегна от думите му.

— Тронът трябва да бъде защитен.

Дарист оголи зъби и очите му лъснаха.

— Ако наистина държи да го опази, може да дойде тук и да го направи сам.

Апсалар се намръщи.

— Кой?

— Брат му, разбира се — отвърна Кътър. — Аномандър Рейк.

Беше само предположение, но изражението на Дарист го потвърди. По-младият брат на Аномандър Рейк. Нищо от драконовата кръв на Аномандър Рейк не течеше в жилите му. А в ръцете си държеше меч, чийто майстор го бе преценил за недостатъчен в сравнение с Драгнипур. Ала това разбиране бе само шепот пред мрачната буря на всичко, което стоеше между двамата братя, цял епос, който никой от двамата нямаше да разкаже — така поне подозираше Кътър.

А кълбото се оказа още по-заплетено от това, което си бе представял младият дару, защото се разбра, че младите са родственици на Аномандър — всъщност негови внуци. Родителите им не бяха тръгнали по пътя на Рейк, не бяха приели жаждата му да се скита, да изчезва сред мъглите, да сътворява своите лични светове в забравени, самотни места. „Търсенето на вярност и чест“, изръмжа Дарист, докато Фаед — младата жена, проявила милост към жертвите на Апсалар — превързваше раните му.

Тази задача не приключи бързо. Дарист — Андарист — беше посечен поне на десет места през ризницата, чак до костта. Това, че беше успял да се задържи на крака, още повече да продължи да се бие, опровергаваше твърдението му, че му липсва достатъчно воля, нужна за меча в ръцете му — Скръб. Ала сега, след като щурмът бе спрян, силата, възпламенила стария воин, бързо се стапяше. Дясната му ръка беше обездвижена, а раната на бедрото му пречеше да се изправи без помощ.

Мъртвите Тайст Едур бяха деветима. Оттеглянето на останалите навярно бе предизвикано по-скоро от желанието им да се прегрупират, отколкото от страх.

По-лошото бе, че те бяха само авангардната група. Двата кораба край брега бяха грамадни, всеки от тях с лекота можеше да побере по двеста воини. Така поне бе преценила Апсалар, след като бе огледала заливчето, в което бяха пристанали.

— Във водата има много отломки — добави тя. — И двата кораба на Едур май току-що са излезли от битка…

— Три малазански дромона — каза Кътър. — Случайна среща. Дарист каза, че малазанците се представили добре.

Седяха на десетина крачки от Тайст Андий и гледаха как младите се суетят около Дарист. Левият хълбок на Кътър го болеше и макар да не бе погледнал под дрехите си, той знаеше, че отоците вече посиняват.

— Не са каквото очаквах — промълви той. — Дори не са научени да се бият…

— Така е. Желанието на Дарист да ги защити може да се окаже фатално.

— След като Едур вече знаят за съществуването им. Дарист не го е мислил така.

Апсалар сви рамене.

— Дадена им е задача.

Той замълча, замислен над резките й думи. Винаги беше вярвал, че рядката способност да се нанася смърт поражда известна мъдрост — за крехкостта на духа, за неговата тленност — както го бе изпитал от първа ръка с Ралик Ном в Даруджистан. Но Апсалар не проявяваше такава мъдрост; думите й бяха наситени с хладна преценка, често равнодушно пренебрежителна. Беше си намерила цел и я беше превърнала в свое оръжие… или в средство за самозащита.

Не беше възнамерявала тримата Едур, които бе свалила, да издъхнат бързо. Но в същото време като че ли не извличаше удоволствие от това, както щеше да направи някой садист. „По-скоро все едно че е била обучавана да го прави… обучавана за мъчител. Но Котильон — Танцьора — не е бил мъчител. Бил е убиец. Откъде тогава е дошла тази порочна черта? Дали не от собствената й природа?“ Неприятна, обезпокоителна мисъл.

Той вдигна предпазливо лявата си ръка и примижа. Следващата битка най-вероятно щеше да свърши бързо, макар и с Апсалар до него.

— Не си в състояние за бой — отбеляза тя.

— Дарист също — отвърна Кътър.

— Него мечът ще го крепи. Но ти ще си пречка. Не мога да се разсейвам с пазенето ти.

— Какво предлагаш? Да се самоубия, за да не ти се пречкам ли?

Тя поклати глава — все едно че предложението му изглеждаше съвсем разумно, но че не това е имала предвид — и тихо каза:

— На този остров има и други. Добре са се скрили, но не достатъчно добре, че да не ги забележа. Искам да идеш при тях. Искам да ги привлечеш на помощ.

— Кои са тези други?

— Ти сам ги посочи, Кътър. Малазанци. Оцелелите от трите бойни дромона. Сред тях има един със сила.

Кътър погледна към Дарист. Младите бяха преместили стареца така, че да седи с гръб, опрян на стената до вътрешната врата, срещу портала. Главата му беше клюмнала и само лекото повдигане и спадане на гърдите му показваше, че още е жив.

— Добре. Къде ще ги намеря?

В гората беше пълно с развалини. Порутени, покрити с мъх, в повечето случаи нищо повече от обрасли с трева и храсти купчини. За Кътър, докато вървеше по тясната, едва видима пътека, описана му от Апсалар, беше очевидно, че гората е израсла от сърцевината на мъртъв град. Огромен град, с масивни постройки. Тук-там лежаха парчета от разбити статуи, фигури с огромен ръст, изваяни на части и скрепени с помощта на някакво непознато прозрачно вещество. Макар повечето да бяха покрити с мъх, той реши, че изобразяват същества от расата Едур.

Потискащият сумрак замъгляваше всичко под клонестия балдахин. Черната кора на много от дърветата беше отпрана. Гладкото мокро дърво под нея бе с цвета на прясна кръв. Ранените, но още прави дървета му напомняха за Дарист — за черната кожа на Тайст Андий и дълбоките червени прорези в нея.

Лявата му ръка вече бе станала съвсем неизползваема и макар да си беше прибрал ножовете — включително онзи със счупения връх, — се съмняваше, че ще е в състояние да окаже кой знае каква съпротива в случай, че се наложи.

Видя целта си право напред. Могила от отломки, пирамидална и сравнително голяма, с окъпан от слънцето връх. От двете й страни имаше дървета, повечето изсъхнали в прегръдката на увивни растения. А отпред — дупка, потънала в непрогледен мрак.

Той забави, после, на десетина крачки от пещерата, спря. Това, което трябваше да направи, противоречеше на всичките му инстинкти.

— Малазанци! — извика Кътър и се стресна от силния си глас. „Но Едур настъпват към Трона — никой от тях не е толкова близо, че да ме чуе, надявам се.“ — Знам, че сте вътре! Искам да говоря с вас!

В двата края на входа се появиха фигури, по две от всяка страна, със заредени и насочени в него арбалети. След това в центъра се появиха още три, две жени и мъж. Жената вляво махна с ръка и рече:

— Приближи се, с ръце настрани.

Кътър се поколеба, после изпъна дясната си ръка и каза:

— Лявата не мога да я мръдна.

— Ела насам.

Кътър се приближи.

Жената беше висока и мускулеста, с дълга, оцапана с червено коса. Беше облечена в дрехи от щавена кожа. На бедрото й висеше дълъг меч. Кожата й беше с цвета на потъмнял бронз. Кътър прецени, че е поне с десет години по-възрастна от него, и потръпна, когато погледът му срещна дръпнатите й златисти очи.

Другата жена беше без оръжие, по-стара и цялата й дясна страна — главата, тялото и кракът чак до долу — беше ужасно обгорена: плътта се беше сляла с парчета от дрехата, направо стопена от опустошенията на магическата атака. Чудо беше, че стои на крака — и дори че все още е жива.

Мъжът бе на крачка зад двете. Кътър предположи, че е от Дал Хон, с тъмна кожа, прошарена със сиво къдрава коса, подстригана късо — въпреки че очите му, в несъответствие с всичко останало, бяха тъмносини. Чертите му бяха съвсем гладки, макар и нашарени от белези. Носеше очукана ризница и прост дълъг меч на колана, а лицето му беше толкова студено, че можеше да мине за брат на Апсалар.

Морските пехотинци от двете страни бяха в пълно бойно снаряжение, с шлемове със спуснати забрала.

— Вие ли сте единствените оцелели? — попита Кътър.

Първата жена се намръщи.

— Нямам много време — продължи дару. — Нуждаем се от помощта ви. Едур ни нападат…

— Едур?

Кътър кимна.

— Мореплавателите, с които сте се били. Тайст Едур. Търсят нещо на този остров. Нещо с огромна мощ… и не искаме да позволим то да попадне в ръцете им. Защо да ни помагате ли? Защото ако то наистина попадне в ръцете им, с Малазанската империя най-вероятно е свършено. Всъщност може би с цялото човечество…

Изгорената се изкиска, след това се закашля и от устата й бликна червена пяна. Мина много време, докато се съвземе от пристъпа.

— Ох, тези младоци! Цялото човечество, а? Защо не и целият свят?

— Тронът на Сянка е на този остров — рече Кътър.

При тези му думи далхониецът се сепна.

Изгорената кимаше.

— Да, да, всичко добива смисъл — наведнъж! Тайст Едур — цяла флота тръгнала да го търси, флота от много далече, и ето че са го намерили. Ще узурпират властта на Амманас и Котильон, и какво от това? Тронът на Сянка — и ние се бихме заради това!? Какво прахосване — корабите, войниците ни, собственият ми живот, заради Трона на Сянка? — Кашлицата отново я задави.

— Битката не е наша — изръмжа другата. — Ние дори не търсехме бой, но глупаците не се интересуваха от преговори. Гуглата ми е свидетел, островът дори не е наш, не е в Малазанската империя. Потърси си други…

— Не! — изкънтя гласът на далхониеца.

Жената изненадано се обърна към него.

— Пътнико, бяхме достатъчно ясни в благодарността си, че ни спаси живота. Но това едва ли ти позволява да команд…

— Тронът не бива да се отстъпи на Едур — заяви мъжът. — Не оспорвам командването ви, капитане, но момчето не преувеличава, когато описва рисковете… за империята и за цялото човечество. Все едно дали ни харесва, или не, Лабиринтът на Сянка вече е с човешки облик и… — усмихна се криво — напълно съответства на нравите ни. — Усмивката изчезна. — Тази битка е наша. Противопоставяме им се сега — или ще ни се наложи да го направим по-късно.

— Твърдиш, че този бой е в името на Малазанската империя? — попита жената.

— Повече, отколкото разбираш — отвърна Пътника.

Тя махна на един от пехотинците си.

— Гентур, изведи другите тук. Мъдслингър да остане с ранените. Отделенията да си преброят стрелите — искам да знам с какво разполагаме.

Един пехотинец отпусна арбалета и се шмугна в пещерата. След няколко мига се появиха още войници, всичко шестнадесет с тези, които бяха излезли отначало.

Кътър пристъпи към капитана.

— Между вас има човек на силата… — И погледна крадешком към изгорената жена, която се беше превила на две и храчеше пенеста кръв. — Магьосница ли е?

Капитанът проследи погледа му и се намръщи.

— Да. Но тя умира. Силата, която си…

Въздухът се разтърси от далечен взрив и Кътъл рязко вдигна глава.

— Пак нападат! Този път с магия! След мен!

И без да поглежда назад, хукна по пътеката. Чу зад себе си някаква ругатня, после капитанът зарева команди.

Пътеката водеше право към каменния двор и по тътена на взривовете Кътър реши, че на бойците няма да им е трудно да намерят мястото на боя — не можеше да ги чака. Апсалар беше там, и Дарист, и шепата необучени младежи Тайст Андий — малка защита щяха да имат срещу чародейството.

Но вярваше, че самият той има защита.

Тичаше с все сила през сумрака, стиснал с дясната си ръка лявата. На всяка крачка болката го жегваше в гърдите.

Стената на двора изникна пред очите му. Из въздуха диво танцуваха цветове, биеха по дърветата от всички страни — тъмночервени, виолетови и сини, вихрещ се хаос. Вълните от сблъсъците се усилваха, ставаха все по-чести и кънтяха сред двора.

Злокобен признак — пред портала нямаше нито един Едур.

Затича натам. Някакво движение вдясно привлече вниманието му, той се обърна и видя нов отряд на Едур — все още на шейсетина крачки разстояние. „Малазанците ще трябва да се справят с тях… Кралицата на Сънищата дано им помогне.“ Портата вече беше пред него и той успя да зърне какво става зад нея.

В средата на двора в редица стояха четирима Едур, с гръб към него. Още десетина воини Едур изчакваха на фланговете, стиснали ятаганите си за бой. Вълните магия изригваха от четиримата, пулсираха и се усилваха… и всяка се понасяше над каменния под в тътнеща буря от цветове, за да се стоварят върху Дарист.

А той стоеше сам, мъртвата или изпаднала в несвяст Апсалар лежеше в нозете му. Зад него бяха разпръснатите трупове на внуците на Аномандър Рейк. Дарист някак си държеше меча вдигнат нагоре, въпреки че беше целият в рани, чак костите се виждаха през разсечената му плът. Стоеше пред връхлитащите с грохот вълни и не отстъпваше нито крачка, въпреки че те го разкъсваха. Мечът Скръб се бе нажежил до бяло и металът пееше с ужасен, пронизителен тон, който ставаше все по-силен, разкъсваше тъпанчетата.

— Блайнд — изсъска Кътър. — Трябваш ми сега!

Сенки разцъфнаха около него, четири тежки лапи изтътнаха върху каменните плочи и грамадното туловище на Хрътката изведнъж изникна от нищото.

Един от магьосниците Едур се обърна рязко. Нечовешките му очи се разшириха, щом видя Блайнд, и чародеят отсече нещо с дрезгав, властен тон.

Втурналата се напред Блайнд се закова на място, огромните нокти изстъргаха по камъните.

И Хрътката се присви.

— Беру да ме пази дано! — изруга Кътър и ръката му зашари в паника за нож…

Дворът изведнъж се изпълни със сенки и въздухът се раздра от странен пращящ звук…

И сред четиримата чародеи Едур се появи пета фигура, загърната в сиво, с ръкавици, с лице, скрито под груба качулка. Държеше въже, което сякаш се гърчеше, изпълнено като че ли със свой собствен живот. Кътър видя как въжето замахна и перна чародея през едното око, а щом изплющя назад, го последваха пръски кръв и разбит мозък. Магията на чародея угасна и той се строполи.

Въжето се движеше толкова бързо, че Кътър не можеше да го следи. Държащият го пристъпваше леко между тримата останали магове. Главата на първия се търкулна от раменете, вътрешностите на втория се изсипаха от разпрания му корем, а това, което свали последния чародей, стана като в мъгла и без видими последствия, освен че едурът беше издъхнал още преди да падне на земята.

Воините Едур нададоха викове и налетяха от двете страни.

И тогава започнаха писъците. Въжето изфуча от дясната ръка на Котильон; лявата му стискаше дълъг нож, който само близваше или докосваше всеки, който го доближи — но резултатът беше ужасен. Въздухът се замъгли от капките кръв около бога-покровител на убийците и преди Кътър да си е поел четвъртия дъх от началото на боя, той беше свършил и около Котильон бяха останали само трупове.

Последното изплющяване на въжето плисна кръв през стената, после богът смъкна качулката и вихрено се завъртя срещу Блайнд. Отвори уста да каже нещо и я затвори, махна сърдито с ръка и се спуснаха сенки, които погълнаха треперещата Хрътка. Когато след миг се разсипаха, Блайнд вече я нямаше.

Оттатък двора доехтяха шумовете от боя, Кътър се обърна и извика през рамо на Котильон:

— Малазанците имат нужда от помощ!

— Нямат нужда — изръмжа богът.

Нещо изтрака на плочника и двамата се обърнаха. Дарист бе паднал до Апсалар. Листата под меча вече пламваха от топлината му.

Лицето на Котильон посърна като при внезапна, дълбока скръб.

— Когато приключи отвън, покажи му този меч — промълви той на младия дару. — Кажи му имената му.

— На кого?

Котильон огледа касапницата около себе си и изчезна.

Кътър притича до Апсалар и коленичи до нея.

Дрехите й бяха овъглени, пушекът се виеше на струйки в утихналия вече въздух. Огънят беше лъхнал през косата й, ала само за миг сякаш, защото й беше останало много. Лицето й също не бе обгорено, макар да се виждаше дълъг червен оток в диагонална резка през шията й. Лекото потръпване на крайниците — остатък от магическата атака — показваше, че още е жива.

Опита се да я събуди, но не успя. Вдигна глава и се заслуша. Звуците от битката бяха секнали и вече се чуваше само скърцането на два ботуша, приближаващи се по обгорената земя.

Кътър бавно се надигна и се обърна към арката.

На прага се появи Пътника. Стискаше в металната си ръкавица меч. Счупен. Макар да бе плувнал в кръв, не изглеждаше да е пострадал. Спря и огледа двора.

Без да пита, незнайно как Кътър разбра, че е единственият останал жив. Въпреки това пристъпи и погледна навън. Всички малазанци бяха на земята, неподвижни. Около тях в кръг лежаха труповете на петдесетина Тайст Едур. Други, пронизани от метални стрели, лежаха по пътеката към поляната.

„Призовах ги, за да загинат. Жената капитан — с красивите очи…“ Върна се при Пътника, който бавно обикаляше между падналите Тайст Андий. И попита със стегнато гърло:

— Истината ли каза, Пътнико?

Мъжът го изгледа през рамо.

— Тази битка. Наистина ли беше малазанска?

Небрежното свиване на рамене го смрази.

— Някои от тези още са живи. — Пътника махна с ръка към телата на Тайст Андий.

— А в пещерата има ранени.

Мъжът спря до Апсалар и Дарист.

— Тя е приятел — промълви Кътър.

Пътника изсумтя, хвърли счупения си меч и прекрачи Дарист. Наведе се за меча му.

— Внимавай…

Но той стисна десницата си в металната ръкавица и вдигна оръжието.

Кътър въздъхна, стисна очи, после отново ги отвори и рече:

— Наречен е Мъст… или Скръб. Можеш да си избереш което ти допадне повече.

Пътника се обърна и срещна погледа му.

— Не го ли искаш за себе си?

Дару поклати глава.

— Онзи, който го носи, трябва да притежава изключителна воля. Аз не съм за този меч, нито мисля, че ще бъда някога.

Пътника огледа меча в ръката си.

— Мъст. — Кимна и се наведе да вземе ножницата от тялото на Дарист. — Кой е този старец?

Кътър сви рамене.

— Страж. Казваше се Андарист. Вече го няма и сега Тронът е без защитник…

Пътника се изправи.

— Ще се задържа тук за известно време. Както каза, има ранени, за които някой трябва да се погрижи… и трупове, които трябва да се погребат.

— Аз ще помогна…

— Не е нужно. Богът, който се появи тук, бе навестил корабите на Едур — на борда им има продукти. Вземи си жената и напуснете този остров. Ако случайно дойдат още Едур, вие двамата само ще ми пречите.

— Колко време смяташ да се задържиш тук, на мястото на Андарист?

— Достатъчно, за да бъде почетен.

Апсалар простена и Кътър пристъпи към нея. Тя замята ръце и крака, като в треска.

— Отведи я оттук — каза Пътника. — Магията може да има още последствия.

Кътър вдигна глава, срещна очите му и видя в тях жал — първото чувство, което виждаше у този мъж.

— Искам да ти помогна да погребем…

— Нямам нужда от помощ. Не за първи път ще погребвам приятели. Хайде. Вземи я.

Кътър вдигна Апсалар на ръце. Тя престана да се мята, въздъхна и потъна в дълбок, кротък сън.

— Благодаря на твоя бог, смъртни — изръмжа Пътника. — За меча…

Дълга ивица от каменния под се беше откъртила и пропаднала в черната шумна вода на подземната река. Над зейналата дупка бяха препречени няколко копия, вързани с въже, което стигаше до водата и се извиваше, дърпано от течението. Въздухът в грубо изсечения коридор беше леденостуден и влажен.

Калам се наведе над ръба и огледа кипналата долу вода.

— Кладенецът — каза сержант Корд.

— Какво в името на Гуглата вдъхнови капитана и лейтенанта да слязат долу? — изсумтя Калам.

— Ако се вгледаш достатъчно дълго, на угасени факли, ще видиш сияние. Там долу на дъното лежи нещо. На дълбочина два човешки боя.

— Нещо?

— Прилича на човек… в броня. Лежи възнак, с разперени ръце.

— Угасете факлите. Искам да го видя.

— Заповядваш ли ми, ефрейтор? Не забравяй, твоят приятел демон се махна — изчезна.

— Демоните го правят това — въздъхна Калам. — А в нашия случай би трябвало да си благодарен. Сержант, точно в този момент съм на мнение, че всички вие твърде дълго сте стояли затворени в тази планина. Струва ми се, че всички сте си изгубили ума. И освен това премислих думите ти за мястото ми във вашата рота, и взех решението си, и то е следното. — Обърна се и прикова поглед в очите на Корд. — Аз не съм във вашата рота, Корд. Аз съм Подпалвач на мостове. Вие сте от Ашокския полк. И ако това не е достатъчно за теб, възстановявам си стария статут… като Нокът, Водач на Ръка. А като такъв, на терена над мен по ранг са само Старши нокът Топър, адюнктата и самата императрица. Хайде, разкарай тия проклети факли оттук!

Корд изведнъж се усмихна.

— Искаш да поемеш командването на ротата? Чудесно, имаш го. Макар че искаме сами да се оправим с Ирриз. — И посегна да прибере първата от двете съскащи факли на стената отзад.

Внезапната промяна в поведението на сержанта стъписа Калам и го изпълни с подозрение. „Да де, докато не заспя. Богове на пъкъла, докато действах сам, си бях много по-добре. Между другото, къде ли се дяна проклетият демон?“

— А след като го направиш, сержант, се върни горе при останалите и започнете приготовленията — напускаме това място.

— А капитанът и лейтенантът?

— Водата ги е отнесла и или са се удавили, или са заседнали някъде. И в двата случая не са с нас и се съмнявам, че ще се върнат…

— Не можеш да си сигурен…

— Твърде дълго ги е нямало, Корд. Ако не са се удавили, би трябвало да излязат на повърхността някъде наблизо. Не може повече да стоите тук и да чакате. Споровете дотук — действай.

— Слушам… сър.

Корд тръгна към стълбите с двете факли в ръце. Възцари се тъмнина.

Калам изчака очите му да се приспособят към нея, вслушан в заглъхващите стъпки на сержанта.

И най-сетне, далече долу, се появи сияещата фигура — едва различима, вълниста под буйно течащата вода.

Убиецът хвана въжето и започна да го намотава. Бяха размотани около двайсет разтега, но около копията имаше много повече. После откърти от напукания ръб един голям камък и го завърза за мокрия, леденостуден край на въжето.

С късмета на Опонн, камъкът беше достатъчно тежък, за да потъне повече или по-малко отвесно. Калам провери възлите още веднъж и го избута от ръба.

Камъкът запропада и повлече въжето. Копията изтракаха и Калам надникна надолу. Камъкът беше изпънал въжето — дължина, която и той, и несъмнено капитанът и лейтенантът, бяха преценили за достатъчна, за да стигне до фигурата. Но камъкът не я беше достигнал, макар и да изглеждаше близо. „Което означава, че онзи долу е наистина едричък. Добре… да видим колко е голям.“ Хвана копията и започна да ги надига и да размотава въжето.

Спря за миг да погледне спускането на камъка и започна да размотава отново.

Най-сетне камъкът опря във фигурата — ако се съдеше по внезапното огъване на въжето, щом течението повлече отпуснатия му край. Калам отново надникна долу.

— Дъх на Гуглата!

Камъкът лежеше върху гърдите на фигурата… и от разстоянието изглеждаше като камъче.

Бронираната фигура беше огромна, поне три човешки боя. Капитанът и лейтенантът се бяха подвели с мащабите. И най-вероятно — фатално.

Той примижа надолу, удивен от странното сияние, после стисна въжето да издърпа камъка…

А от дълбокото дъно една огромна ръка го стисна… и дръпна.

Калам извика и пропадна в потока. Пльосна в ледената вода и посегна нагоре с надеждата да се хване за копията.

Последва още едно свирепо дръпване и копията се прекършиха с оглушително пращене.

Убиецът все още се държеше за въжето. Течението го повлече. Той усети, че го дърпат надолу.

Тялото му изтръпна от студа, ушите му изпукаха.

След това го придърпаха две огромни оковани ръце — все по-близо, лице в лице с широката решетка на шлема на съществото. И видя сред вихрещия се мрак под тази решетка изгнило, зверско лице, остатъците от плът се полюшваха като дрипи от течението. Зъби без устни…

И съществото проговори в ума на Калам:

„Другите двама ми се измъкнаха… Но теб ще те имам. Толкова съм гладен…“

„Гладен ли? — отвърна Калам. — Я хапни това.“

И заби двата си дълги ножа в гърдите на съществото.

Оглушителен рев и двата юмрука оттласнаха Калам — по-силно и по-бързо, отколкото можеше да допусне. Двата ножа се огънаха — за малко да се измъкнат от ръцете му, но той успя да ги задържи. Течението не успя да го повлече — толкова силен бе тласъкът — и той изхвърча от шахтата сред гейзер от кипнала вода. Ръбът закачи единия му крак и насмалко да му смъкне ботуша. Калам се натресе в ниския таван, после рухна на пода.

Изпълзя по-далече от дупката и се просна неподвижен и изтръпнал.

Чу стъпки, после Корд дотича и спря до него. Стискаше меч в едната си ръка, в другата пращеше факла.

— Какъв беше този шум? Какво стана? Къде са проклетите копия…

Калам се надигна и погледна през ръба.

Кипналият порой беше станал тъмночервен от кръв.

— Спрете — изпъшка убиецът.

— Какво да спрем? Виж водата! Какво да спрем?

— Спрете… да вадите… вода от тоя кладенец…

Много време мина, преди да престане да трепери, после тръпките се смениха с болки по цялото му тяло от удара в каменния таван. Корд доведе още хора от ротата, с одеяла и още факли.

Доста трудно се оказа да измъкнат ножовете от ръцете на Калам. И тогава видяха, че дръжките по някакъв начин са обгорили дланите и пръстите му.

— Студът — измърмори Иброн. — Изгаряне от студ. Как викаш, че изглеждало онова?

Калам, свит в одеялата, вдигна глава.

— Като нещо, което трябва отдавна да е мъртво. Кажи ми, какво знаеш за Б’ридис — тази крепост?

— Сигурно по-малко от тебе — отвърна Иброн. — Роден съм в Каракаранг. Била е манастир, нали?

— Да. Един от най-древните култове, отдавна изчезнал. — Отдельонният лечител коленичи до него и започна да разтрива ръцете му с мехлем, успокояващ болките. Калам отпусна глава на стената и въздъхна. — Чувал ли си за Безименните?

— Казах Каракаранг, нали? — изсумтя Иброн. — Култът на Танно твърди, че е пряк наследник на култа на Безименните. Според Бродниците на духа техните сили, или песен, и разните други неща са произлезли от образците, наложени от Безименните в техните ритуали — тези образци уж са кръстосали целия субконтинент и силата им си остава и до ден-днешен. Да не би да намекваш, че този манастир е принадлежал на Безименните? Да, точно това имаш предвид. Но те не са били демони, нали?

— Но са имали навика да ги оковават. Онзи в езерото сигурно е останал недоволен от последната си среща, но не толкова недоволен, колкото би си помислил човек.

Иброн се намръщи, след това пребледня.

— Кръвта… ако някой пие вода, омърсена с онова…

Калам кимна.

— Демонът взима душата му… и прави замяната. Свобода.

— Не само хора при това! — изсъска Иброн. — Животни, птици… насекоми! Всичко!

— Не, мисля, че трябва да е голямо — по-голямо от птица или насекомо. А когато се освободи…

— Ще дойде, за да те вземе — прошепна магът. Изведнъж се обърна към Корд. — Трябва да се махаме оттук. Веднага! Още по-добре да…

— Да, разкарайте се оттук колкото може по-скоро — изръмжа Калам. — Чуйте… императрицата е изпратила новата си адюнкта, с армия… ще има битка, в Рараку. Адюнктата няма почти нищо друго освен новобранци. Ротата ви няма да й дойде зле, колкото и да е разбита…

— Тръгват от Ейрън?

Калам кимна.

— И сигурно вече са тръгнали. С което ви остава около месец… да останете живи и без неприятности…

— Ще се оправим — процеди Корд.

Калам погледна Синн.

— Пази се, момиче.

— Добре. Ще ми липсваш, Калам.

Убиецът заговори на Корд:

— Оставете ми запаси. Ще отдъхна тук още малко. За да не се срещнем отново, ще поема право на юг оттук, ще заобиколя северния край на Вихъра… за известно време. После ще се опитам да го премина и ще навляза в самата Рараку.

— Дано късметът на Богинята те следва — отвърна Корд и махна с ръка. — Всички: тръгваме. — При стъпалата сержантът погледна Калам през рамо. — Онзи демон… спипал ли е капитана и лейтенанта според теб?

— Не. Каза, че не е могъл.

— Той ти е говорил?

— Да, в ума. Но разговорът беше кратък.

Корд се ухили.

— Нещо ми подсказва, че с теб всички са кратки.

След миг Калам остана сам, все още разтърсван от вълни неудържим трепет. За щастие войниците бяха оставили две факли. „Лошо — помисли си той, — че демонът азалан изчезна. Наистина много лошо.“

Привечер Калам излезе на повърхността от тясната цепнатина в скалата срещу пропастта, тайния изход на някогашния манастир. Разчетът на времето не беше никак приятен. Демонът може вече да се беше освободил — с каквато и форма да го беше дарила съдбата. Предстоящата нощ не обещаваше да е спокойна.

Следите от измъкналата се рота се виждаха ясно по прашната земя пред пукнатината и Калам забеляза, че войниците са се отправили на юг. Бяха го изпреварили с четири-пет часа. Доволен, той метна торбата си на рамо и пое на запад.

Диви бок’арала го придружаваха известно време, дращеха по скалите и издаваха странните си скръбни звуци в усилващия се мрак. В небето се появиха звезди, през мътната пелена от прах, затъмнила обичайното сребристо сияние на пустинята до нещо, наподобяващо по-скоро опушено желязо. Калам вървеше бавно, като избягваше стръмнините, където можеше да се открои на фона на небето.

Чу някакъв далечен писък от север и замръзна. Енкар’ал. Рядкост, но съвсем земна. „Освен ако проклетата твар не кацне да пие от кървавата вода.“ Бок’арала се бяха пръснали при писъка и вече не се виждаха никакви. Не можеше да долови никакъв вятър, но знаеше, че в нощи като тази звукът се разнася далече и още по-лошо — огромните крилати влечуги можеха да засекат движение от високо… и той можеше да се окаже добра вечеря.

Изруга наум и тръгна на юг, където се издигаше плътната стена на Вихъра — на четири хиляди крачки. Стегна каишките на торбата и опипа за ножовете си. Въздействието на мехлема заглъхваше и пулсиращата болка започваше да се надига. Беше си навлякъл ръкавици без пръсти, метални отгоре — с риск изгорялото да забере, — но дори и те не смалиха много разкъсващата болка, щом стисна дръжките и измъкна оръжията.

Заслиза по склона толкова бързо, колкото можеше. След стотина удара на сърцето се добра до пъпчивото дъно на низината на Рараку. Пред него приглушено ревеше Вихърът, засмукваше към себе си потоци хладен въздух. Калам прикова очи в мътната му стена и затича.

Петстотин крачки. Каишките на торбата се заплитаха в телабата на раменете му, търкаха се в леката плетена ризница отдолу. Провизиите му го забавяха, ала знаеше, че без тях ще е все едно умрял тук, в Рараку. Дъхът му взе да става все по-хриплив.

Хиляда крачки. Мехурите по дланите му се бяха спукали, мокреха вътрешността на ръкавиците и дръжките на двата дълги ножа станаха хлъзгави. Вече вдишваше дълбоко студения въздух.

Оставаха му две хиляди крачки, доколкото можеше да прецени. Ревът беше свиреп и зад гърба му плющяха пелени от пясък. Усещаше във въздуха гнева на богинята. Още хиляда и петстотин крачки…

Внезапно затишие — все едно че беше нахлул в пещера, — а след това се въртеше във въздуха, съдържанието на торбата му се изсипваше от разкъсаните й останки на гърба му. Ушите му се изпълниха с ехото от звук — разтърсващ костите сблъсък — звук, който изобщо не беше чул. След това се удари в земята и ножовете излетяха от ръцете му. Гърбът и раменете му бяха подгизнали, плувнали в топла кръв, ризницата му беше станала на дрипи от ноктите на енкар’ала.

Удар като на подигравка — съществото можеше просто да му откъсне главата.

И ето че в черепа му нахлу познат глас:

„Да, можех да те убия веднага, но така ми харесва повече. Бягай, смъртни, бягай към оная спасителна пясъчна стена.“

— Аз те освободих — изръмжа Калам и изплю кръв и пясък. — Това ли е благодарността ти?

„Ти ми причини болка. Недопустимо. Не аз трябва да изпитвам болка. Аз само я причинявам.“

— Добре — процеди убиецът, докато бавно се надигаше на четири крака. — Радвам се да разбера, в тези мои последни мигове, че с такова отношение няма да оцелееш дълго в този нов свят. Ще те чакам от другата страна на Портата на Гуглата, демоне.

Около него изщракаха огромни нокти, острите им върхове се забиха през ризницата — един под гърба му, други три — в корема — и го вдигнаха нагоре.

И той отново полетя във въздуха. Този път рухна от височина поне три пъти колкото ръста си и умът му се изпълни с чернота.

Съзнанието му се върна и Калам разбра, че лежи на мокро — в собствената си кръв. Звездите кръжаха побеснели в небето. Не можеше да помръдне. Барабанен тътен ехтеше в тила му, пълзеше нагоре от гръбнака.

„А, пак се събуди. Добре. Ще продължим ли играта?“

— Твоя работа, демоне. Уви, не ставам вече за играчка. Счупил си ми гръбнака.

„Грешката беше твоя. Падна на главата си, смъртни.“

— Моите извинения. — Беше изтръпнал, но изтръпването заглъхваше — вече усещаше щипането, плъзнало по крайниците му. — Слез и си довърши играта, демоне.

Усети как земята се разтърси, щом енкар’алът кацна някъде вляво от него. Чу тежките, тътнещи стъпки на приближаващото се същество.

„Кажи ми името си, смъртни. Това е първото, което искам: да знам името на първата си жертва след толкова хиляди години.“

— Калам Мекхар.

„И що за същество си ти? Приличаш на Имасс…“

— А, значи си бил затворен преди Безименните.

„Нищо не знам за Безименни, Калам Мекхар.“

Той вече усещаше огромния, надвиснал над него енкар’ал, макар да беше затворил очи. Облъхна го хищният дъх и разбра, че челюстите на влечугото са зейнали широко.

Светкавично се превъртя и заби юмрука си в гърлото на съществото.

Пусна шепата напоен с кръв пясък, камъчета.

И заби камата в другата си ръка дълбоко между гръдните кости.

Огромната глава се изви назад, а убиецът се превъртя и се изправи. Краката му омекнаха безчувствени и той отново рухна на земята — но в краткия миг видя един от дългите си ножове, забит в песъчливата земя на петнайсетина крачки.

Енкар’алът се тресеше задавен, дращеше с нокти по съсухрената земя в яростна паника.

Калам се повлече по напуканата земя. Към дългия нож. „Змийският нож, мисля. Съвсем подходящо.“

Земята се разтърси. Съществото бе скочило точно зад него, там където бе лежал допреди малко. Кръв се стичаше от студените му очи, светнали за миг в пробуждането си — преди паниката да ги замъгли отново. Кръв и зърнеста пяна изригна от зейналите му челюсти.

Калам продължи да се влачи напред.

Накрая ножът се озова в дясната му ръка, Калам бавно се извъртя и запълзя обратно.

— Стар приятел… идва да ти каже здрасти.

Енкар’алът се надигна и се стовари тежко на една страна, костите на едното му крило изпращяха. Замята опашка, зарита, ноктите се затваряха и отваряха с гърч, главата се блъскаше в земята.

— Запомни името ми, демоне — продължи Калам, докато пълзеше към главата на звяра. Успя да коленичи и вдигна ножа с две ръце. Върхът се заби в гърчещия се врат, после пак и пак, ритмично. — Калам Мекхар… този, който те порази в гърлото. — Отново заби ножа през дебелата, здрава като камък кожа и кръвта швирна от разпрания гръклян.

Калам залитна назад миг преди да го опръска смъртоносният фонтан, падна и запълзя назад.

Взря се в кръжащите звезди… и мракът го погълна.

В древната крепост, била преди време манастир за Безименните, но стара още тогава — създателите й отдавна бяха забравени, — цареше пълен мрак. На най-долното й ниво имаше самотна камера, чийто под се издаваше над буйно течаща подземна река.

В ледените й дълбини, прикован за скалата с древна магия, лежеше огромен, облечен в метална броня воин. Теломен Тоблакай, чистокръвен, изпитал върху себе си демоничното обладаване, обладаване, погълнало целия му усет за същина и самоличност — благородният воин беше престанал да съществува преди много, много време.

Но ето че сега тялото се загърчи в магическите си вериги. Демонът си беше отишъл, избягал беше с избликналата кръв — кръвта, която не трябваше изобщо да съществува, след като съществото бе толкова изгнило, ала все пак бе съществувала и реката я беше отмила на свобода. Надалече, към една водна яма, където огромен енкар’ал — звяр в разцвета на силите си — се беше навел да пие.

Задълго беше останал самотен енкар’алът — никаква диря дори не бе могъл да открие наоколо от своите ближни. Макар и да не беше усетил потока на времето, бяха изтекли десетилетия от последната среща с неговия вид. Всъщност той беше обречен — при нормална продължителност на живота — никога повече да не се съеши. С неговата смърт изчезването на енкар’ал на изток от Джаг Одан щеше да е пълно и окончателно.

Но ето че душата му кипна в едно чуждо, вледенено тяло — без криле, без туптящи сърца, без миризмата на плячка, която да го привлече надолу от пустинния нощен въздух. Нещо го задържа долу и затворът се оказа бърза пътека към безразсъдната лудост.

Далече горе крепостта си оставаше безмълвна и тъмна.

Гняв и ужас. Останали безответни, единствено с обещанието за вечност.

Или така поне щяха да останат.

Стига Тронът на Зверовете да беше останал незает.

Стига възкръсналите богове-вълци да не бяха изпитали спешна нужда от свой… поборник.

Тяхното присъствие се просмука в душата на съществото, утеши я с видения за свят, в който в мътните небеса се рееха енкар’ал, в който мъжкарите тракаха челюсти в свирепия зной на размножителния сезон, а женските кръжаха високо над тях. Видения, носещи покой за окованата душа — макар с покоя да идеше дълбока скръб, защото тялото, което я обгръщаше сега, беше… грешно.

И значи — беше време за служене. Наградата — да се събере отново с ближните си сред небесата на друг свят.

Зверовете не бяха чужди на надеждата. Нито безразлични към такива неща като възнаграждение.

А и този техен поборник щеше да вкуси кръв… при това скоро.

Засега обаче оставаше цяло кълбо от магии за разплитане…

Крайници, вкочанени като в смърт. Ала сърцето продължаваше да тупти.

Някаква сянка се плъзна над лицето на Калам и го пробуди. Той отвори очи.

Над него беше надвиснало сбръчкано старческо лице, замъглено през вълните зной. Далхониец, плешив, с клепнали уши, намръщен.

— Търсих те! — изсъска му на малазански. — Къде беше? Какво ми се излежаваш тук? Не знаеш ли, че е горещо?

Калам отново затвори очи.

— Търсил си ме? — Поклати глава. — Никой не ме търси. — Отново насила отвори очи, въпреки ослепителния блясък, изригнал от земята около двамата. — Е, вече не, исках да кажа…

— Идиот. Отровен от жегата тъпак. Тъп… но може би трябваше да ти изпея нещо утешително в ушенцето, да те окуража едва ли не? Дали ще го заблуди това? Възможно. Промяна в тактиката, да. Ти! Ти ли уби тоя енкар’ал? Впечатлително! Възхитително! Обаче вони. Нищо по-лошо от гниещ енкар’ал, обаче и ти си вмирисан. Късмет, че пикливият ти приятел ме намери и ме доведе тук. О, той и енкар’ала е белязал — каква воня! Кожата цвърчи! Все едно, той ще те пренесе. О, да, в призрачната ми обител…

— Кой, в името на Гуглата, си ти? — изпъшка Калам и се помъчи да се надигне. Парализата беше изчезнала, но изтеклата кръв се беше спекла, раните пареха като въглени и усещаше всяка кост по тялото си крехка и чуплива.

— Аз? Не знаеш кой съм аз? Не можеш да надушиш знаменитостта, която се излъчва от мен? Знаменитност? Трябва да има такава дума. Използвах я! Когато започваш да ставаш знаменит. Разбира се. Най-преданият слуга на Сянка! Върховният архижрец Искарал Пъст! Бог за бок’арала, проклятие за паяците, Майсторът-заблудител за всички соултейкън и д’айвърс на света! А сега — твоят спасител! При условие, че имаш нещо за мен естествено, нещо, което да си ми донесъл. Костена свирчица? Кесийка може би? Дадена ти в някое сенчесто селение от някой още по-сенчест бог? Торбичка, глупако, пълна с тъмни диамантчета?

— А, значи ти си това? — Калам простена. — Боговете да са ни на помощ. Да, нося ги диамантите… — Помъчи се да се надигне, посегна към кесийката под колана си… и за миг зърна демона азалан, разлят сред маранята зад жреца, преди забравата отново да го връхлети.

Събуди се върху каменна платформа, подозрително наподобяваща олтар. От издатините по каменните стени примигваха маслени светилници. Стаята беше малка, въздухът миришеше на вкиснато.

Бяха го натрили с целебни мехлеми — сигурно и магия беше приложена — и се чувстваше освежен, въпреки че ставите му си оставаха сковани, все едно че дълго не ги е раздвижвал. Бяха смъкнали дрехите му и беше загърнат с чаршаф, втвърден от мръсотия. Гърлото му беше пресъхнало от жажда.

Убиецът се надигна бавно, огледа пурпурните белези от ноктите на енкар’ала и едва не подскочи от звука на припкащите крачета по пода — бок’арал, който му хвърли нелепо гузен поглед през рамо миг преди да изхвърчи през зейналата врата.

На тръстиковата рогозка върху каменния под беше поставена стомна с вода, с глинена паница до нея. Калам отметна мръсния чаршаф и се затътри към нея.

Сенките, изригнали от единия ъгъл на стаичката, привлякоха вниманието му, докато пълнеше паницата, тъй че не се изненада, щом видя Искарал Пъст, след като те се разсеяха.

Жрецът се беше изгърбил, поглеждаше нервно към вратата, после пристъпи ситнешком до него.

— По-добре сме вече, а?

— Нужно ли е да се шепне? — попита Калам.

Старецът трепна.

— Тихо! Жена ми!

— Тя спи ли?

Дребното личице на Искарал Пъст толкова приличаше на бок’арала, че убиецът се зачуди каква ли кръв тече в жилите му — „Не, не бъди глупав, Калам.“

— Да спи? — изломоти жрецът. — Че тя никога не спи! Не, тъпако, тя търси!

— Търси ли? Какво търси?

— Не „какво“. Кого. Мен търси, разбира се. — Зяпна Калам и очичките му лъснаха. — Но намерила ли ме е? Не! Не сме се виждали от месеци! Хе-хе! — Килна глава към него и прошепна доверително: — Идеален брак. Никога не съм бил по-щастлив. Трябва да го опиташ.

Калам си наля отново.

— Трябва да хапна…

Но Искарал Пъст беше изчезнал.

Калам се огледа озадачено.

По коридора отвън заситниха сандали, след миг през прага скочи старица с рошава коса, цялата покрита с паяжина. Далхонийка — нищо изненадващо. Огледа сърдито стаята.

— Къде е той? Тук беше, нали? Надушвам го! Кучият син е бил тук!

Калам сви рамене.

— Виж, гладен съм…

— Вкусна ли ти се струвам? — сопна се тя. И го огледа одобрително. — Ти си! — Затърси из стаичката, душеше по ъглите, наведе се и надникна в стомната. — Всяка стая знам, всяко скришно място — замърмори старицата и заклати глава. — И как не? Превърна ли се, съм навсякъде…

— Ти си соултейкън? А, паяците…

— Виж го ти, умничкият ми!

— Защо не се превърнеш пак? Ще можеш да потърсиш…

— Щото ако се превърна, мене ще ме търсят! О, не, Могора не е глупава, няма да падне дотам! Само гледай!

И изхвърча от стаята.

Калам въздъхна. С малко късмет, гостуването му при тези двамата щеше да е кратко.

Гласът на Искарал Пъст прошепна в ухото му:

— На косъм беше!

Горната челюст и скулата бяха разбити, парчетата, които бяха останали, се държаха само от ивиците жила и мускул. Ако Онрак беше имал нещо повече от съсухрена, мумифицирана бучка вместо око, щеше да е откъснато от костения ятаган на Тайст Лиосан.

Това, разбира се, не се беше отразило на гледката му, защото сетивата му съществуваха в призрачния огън на ритуала Телланн — невидимата аура, обкръжила изтерзаното му тяло, пареща със спомените за цялост и за жизненост. При все това отсичането на лявата му ръка бе предизвикало странно, гадно усещане, все едно че раната кървеше както в света на ритуалната призрачност, така и във физическия свят. Изтичане на сила, на усещане за самоличност, оставящо у воина Т’лан Имасс смътни и объркани мисли, тревожното чувство за ефимерна… слабост.

Стоеше неподвижен и гледаше как ближните му се подготвят за ритуала. Беше вече извън тях, неспособен да свърже духа си с техните. И от този дразнещ факт в ума на Онрак се оформяше някакво странно изместване на перспективата. Вече виждаше само физическия им облик — призрачните очертания ставаха невидими за погледа му.

„Сбръчкани тела. Гадни. Лишени от величие, от всичко, което някога е било благородно.“ Дългът и храбростта бяха качества на духа, а това бе всичко, което представляваха някога Т’лан Имасс, в продължение на стотици хиляди години. Лишени от избор обаче, добродетели като дълг и храброст се бяха превърнали в празни, нищо не значещи думи. Лишено от тленност, надвиснало отгоре като невидим меч, значението им беше безсмислено, каквото и да беше естеството на акта или дори мотивацията зад него. Зад който и да е акт.

Онрак беше убеден, че най-сетне вижда, щом прикове погледа си над доскорошните си събратя, онова, което виждаха всички, които не бяха Т’лан Имасс, щом погледнеха ужасяващите немрящи воини.

Мъртвило, отказващо да се разпадне на прах. Брутални спомени за праведност и непреклонност, за клетва, извисила се до безумие.

„По същия начин са гледали и мен. Може би все още ме виждат така. Трул Сенгар. Тези Тайст Лиосан. Така. Какво да изпитвам тогава? Какво би трябвало да изпитвам? И кога за последен път чувствата са имали каквото и да било значение?“

Трул Сенгар заговори до него.

— Да беше някой друг, щях смело да допусна, че си се умислил, Онрак. — Беше седнал на ниския зид, сандъкът с морантски муниции бе в краката му.

Тайст Лиосан бяха вдигнали стана си наблизо: външни постове, барикади от тухли и хоросан, шатрите на три крачки една от друга, конете вързани — прилежност и благоразумие, граничещи с безумството.

— От друга страна — продължи след малко Трул, без да откъсва очи от Лиосан, — може би вашата раса наистина сте велики мислители. Същества, способни да разрешат всякаква загадка. Притежаващи най-верните отговори… стига да мога да поставя правилните въпроси. Колкото и да съм благодарен за приятелството ти, Онрак, длъжен съм да призная, че ви намирам за ужасни.

— Ужасни. Да. Такива сме.

— И твоите приятели се канят да разчленят това, което е останало от тебе, щом се върнем в родния си свят. Ако бях на твое място, тутакси щях да побягна към хоризонта.

— Бягство? — Онрак се замисли и кимна. — Да, точно това направиха ренегатите — онези, които гоним. И да, вече ги разбирам.

— Не само са бягали — каза Трул. — Намерили са някого, или нещо друго, на което да служат, на което да посветят верността си… докато за теб, поне засега, тази възможност е недостъпна. Освен ако не избереш тези Лиосан, разбира се.

— Или теб.

Трул го изгледа стъписано, след което се ухили.

— Много смешно.

— Разбира се — добави Онрак, — Монок Очъм ще погледне на нещо такова като на престъпление, не по-различно от онова, което извършиха ренегатите.

Т’лан Имасс вече почти бяха привършили с приготовленията си. Гадателят описа в засъхналата кал кръг с диаметър от двайсет крачки с помощта на заострено ребро от бедерин, след това пръсна вътре семена и облачета спори. Ибра Голан и двамата му воини бяха издигнали подобие на наблюдателен камък — дълга купчина печени тухли от рухнала стена — на десетина крачки от кръга и го дооправяха под объркващата светлина на двете слънца, под указанията на Монок Очъм.

— Това няма да е лесно — отбеляза Трул, докато гледаше как Т’лан Имасс наместват изправения камък. — Предполагам, че ще си задържа кръвчицата още малко.

Онрак бавно извърна обезобразената си глава и погледна Тайст Едур.

— Ти си този, който трябва да бяга, Трул Сенгар.

— Твоят гадател на кости обясни, че ще трябват само една-две капки.

„Моят гадател на кости… вече не е мой.“

— Така е. Стига всичко да мине добре.

— Че защо да не мине?

— Заради Тайст Лиосан. Куралд Тирлан — така наричат те своя лабиринт. Сенешал Джоруд не е чародей. Той е воин-жрец.

Трул се намръщи.

— Същото е и за Тайст Едур, моя народ, Онрак…

— И като такъв, сенешалът трябва да се преклони пред силата си. Докато един чародей властва над силата. Във вашия подход има отчаяние, Трул Сенгар. Вие приемате, че силата ви я дава някой благоразположен дух. Ако този дух бъде узурпиран, няма и да го разберете. И тогава се превръщате в жертва, в инструмент, манипулиран, за да служи на неведоми цели.

Онрак замълча, загледан в Тайст Едур. Видя как смъртна бледнина отне живота от очите на Трул, видя ужаса, изписан на лицето му, щом разбра истината в думите му. „Дадох отговор на въпрос, който все още не си задавал. Уви, това съвсем не ме прави всезнаещ.“

— Духът, който дава на сенешала силата му, може да е покварен. Няма как да се разбере… докато не се развихри. А дори и тогава злонамерените духове са много ловки в криенето. Онзи с името Оссерик е… изгубен. Озрик, както го знаят хората. Не мога да кажа кой е източникът на знание за Монок Очъм по този въпрос. Така че ръката, стояща зад силата на сенешала, вероятно не е Оссерик, а някоя друга същност, скрита зад маската и под името Оссерик. Но тези Тайст Лиосан продължават, в неведение.

Ясно беше, че Трул Сенгар, поне засега, не можеше нито да отвърне с нещо, нито да зададе въпроси, така че Онрак просто продължи, учуден от внезапно обзелата го словоохотливост.

— Сенешалът спомена за техния лов. Преследването на нарушители на огнения им лабиринт. Но нарушителите не са ренегатите, които преследваме ние. Куралд Тирлан не е запечатан лабиринт. Всъщност той е разположен близо до нашия Телланн, защото Телланн извлича от него. Огънят е живот и животът е огън. Огънят е войната срещу студа, убиецът на леда. Той е нашето спасение. Гадателите на кости са използвали Куралд Тирлан. Сигурно и други са го правили. Никога не се е мислило, че такива прониквания може да се окажат повод за враждебност от страна на Лиосан. Защото изглеждаше, че не съществуват никакви Тайст Лиосан. Сега Монок Очъм премисля това. Неизбежно е да го премисля. Откъде са Тайст Лиосан? На какво разстояние — колко далече — е родният им свят? Защо едва сега са изпитали негодувание? Какво точно цели онзи, който се крие под маската на Оссерик? Къде…

— Спри! Моля те, Онрак, спри! Трябва да помисля, трябва да… — Трул изведнъж се изправи, махна пренебрежително към Т’лан Имасс и се отдалечи.

— Май ще трябва отново да се затворя в себе си — промълви Онрак.

В центъра на кръга вече бяха поставили неголямо парче от тухления зид; гадателят на кости го беше надраскал с резки и жлебове и Онрак разбра, че Монок Очъм вече е различил пътищата на двете слънца и многобройните луни, въртящи се в небесата.

Играта на цветове над този странен пейзаж бе непрестанна, мрачни кървавочервени оттенъци, надмогвани понякога от тъмносини, които окъпваха всичко в хладна, почти металическа лъскавина. В момента властваше зловещият тон на пурпура, като отразен от небето пожар. Но въздухът си оставаше натежал от влага и вечно унил.

Свят, изпълнен със сенки. Хрътките, които Онрак неволно беше освободил от каменните им затвори, бяха хвърлили орди от сенки. Той се зачуди къде ли са отишли. Беше съвсем сигурен, че вече ги няма в това селение, в този свят, наречен Новородения.

Сянка и дух, отново съюзени… зверовете бяха притежавали нещо… необикновено. Сякаш всеки от тях бе оформен от две отделни сили, два аспекта, оковани един към друг. Онрак ги бе пуснал на воля, но от друга страна — навярно не ги беше освободил. „Сянката от Мрака. Хвърленото… от онова, което го е хвърлило.“ Воинът наведе очи, за да огледа собствените си сенки. Имаше ли напрежение между него и тях? Ясно беше, че връзка има. Но той беше господарят, а те — неговите роби.

Или поне така изглеждаше… „Моите мълчаливи събратя. Вие предхождате. Вие следвате. Пълзите покрай мен. Криете се под мен. Вашият свят добива форма от моите кости и плът. Но ширината и дължината ви принадлежат на Светлината. Вие сте мостът между световете, но мост непристъпен.“ Значи — нищо съществено. Само възприятие.

— Онрак, ти си искрен с нас.

Той вдигна очи. Монок Очъм стоеше пред него.

— Да, гадателю на кости. Искрен съм с вас. Съмняваш ли се в мен?

— Искам да узная мислите ти.

— Те са… несъществени.

Монок Очъм килна глава.

— Все пак.

Онрак помълча дълго.

— Гадателю на кости. Оставам обвързан с вашия път.

— Но си откъснат.

— Отстъпниците трябва да се намерят. Те са нашите… сенки. Сега стоя между вас и тях, така че мога да ви водя. Знам къде да търся, познавам следите, които да търся. Унищожете ме и ще изгубите предимство в своя лов.

— Пазариш се за… продължаване?

— Да.

— Кажи ни тогава пътя, по който са поели ренегатите.

— Ще го кажа… когато трябва.

— Сега.

— Не.

Монок Очъм го изгледа продължително, после се обърна и се върна при кръга.

В него вече властваше Телланн. От калта бяха изригнали дивите цветя на тундрата, лишей и мъх. Черни мухи жужаха ниско над тях. На десетина крачки от другата страна стояха четиримата Тайст Лиосан, емайлът на броните им блестеше на странната пурпурна светлина.

Трул Сенгар, на петнадесетина крачки от Онрак, гледаше всичко това присвит и умислен.

Монок Очъм пристъпи към сенешала.

— Ние сме готови, Лиосан.

Джоруд кимна.

— Тогава ще започна молитвите си, Немрящи жрецо. И ще докажа, че нашият Господар, Озрик, съвсем не е изгубен за нас. Ще познаете силата му.

Гадателят на кости не отвърна.

— А аз кога ще започна да ръся кръв? — попита от мястото си Трул. — Кой от вас ще има удоволствието да ме рани?

— Изборът е твой — отвърна Монок Очъм.

— Добре. Избирам Онрак — той е единственият тук, комуто съм готов да се доверя. Моля да ме извинят онези, които биха го приели като обида.

— Този дълг трябва да е мой — заяви сенешал Джоруд. — Кръвта е в сърцевината на силата на Озрик…

Единствен Онрак забеляза лекото стъписване на шамана при тези думи и му кимна. На много въпроси бяха отговорили те.

— … а ще трябва да пролея и от своята — продължи Джоруд.

Но Трул Сенгар поклати глава.

— Не. Онрак — или никой. — При което показа глинените топки в шепите си.

Джоруд изсумтя презрително, а Иниас изръмжа:

— Разреши ми да го убия, сенешале. Така ще ти осигуря изобилие от едурска кръв.

— Направи го, и ти гарантирам същото изобилие — отвърна Трул. — По отношение на лиосанската кръв. Шамане, тези муниции познати ли са ти?

— Малазанците ги наричат „проклетии“ — отвърна Ибра Голан, главатарят на клана. — Както сме се струпали, и една ще стигне.

Трул се ухили на воина Т’лан Имасс.

— Даже тая кожа от денрабъ на раменете ти няма да помогне много, нали?

— Така си е — отвърна Ибра Голан. — Бронята може да не е съвсем неефективна, но и предимствата й неизменно се оказват в недостиг.

Монок Очъм се обърна към сенешала:

— Приеми условието. Започни молитвите си, Лиосан.

— Не ти ще изричаш такива заповеди — изръмжа Джоруд и погледна с яд Трул. — А ти, Едур, имаш много да се учиш. Ще отворим този портал и ще дойде разплатата!

Трул Сенгар сви рамене.

— Твоя работа.

Сенешалът намести оцапаното си с кръв наметало и закрачи към центъра на кръга. После се смъкна на колене, отпусна брадичка на гърдите си и затвори лъскавите си сребристи очи.

Бръмчащите черни мухи закръжиха на облак около него.

Каквато и връзка да съществуваше между Джоруд и неговия бог, оказа се и силна, и бърза. Тук-там по обиколката на кръга заизригваха златни пламъци. Другите трима Тайст Лиосан се върнаха в бивака си и започнаха да се стягат за път.

Монок Очъм влезе в кръга, последван от двамата си съплеменници, Харан Ипал и Олар Шаин. Главатарят им се обърна към Онрак:

— Пази добре приятеля си, ако държиш да оцелее. Само до тази грижа се ограничи, Онрак. Каквото и да се случи да видиш.

— Да — отвърна Онрак. В много съществени неща не се налагаше да свързва душата си с душата на своите събратя, за да разбере мисълта им. Пристъпи към Трул Сенгар. — Последвай ме. Вече трябва да влезем в кръга.

Тайст Едур се намръщи и кимна.

— Вземи сандъка с мунициите. Ръцете ми са пълни.

Беше заковал дръжки на сандъка. Онрак го вдигна и поведе приятеля си в кръга.

Тримата Лиосан бяха привършили с развалянето на бивака и вече оседлаваха конете си.

Пламъците все така примигваха и гаснеха по окръжността, не толкова големи, че да представляват заплаха. Но Онрак вече усещаше приближаването на бога на Лиосан. Или поне най-външните пластове на маската му. Предпазливо, недоверчиво — не към сенешала, разбира се — но за да подейства заклинанието, скритият дух трябваше да се доближи до самата граница на този свят.

И щом Джоруд принесеше в жертва собствената си кръв, мостът на сила между него и неговия бог щеше да е завършен.

Другите трима Лиосан се приближиха с четирите коня.

Онрак извади изпод гнилите кожи малък обсидианов нож с форма на полумесец, наточен само от вътрешната страна, и го подаде на Трул.

— Подам ли ти знак, Трул Сенгар, порежи се. Няколко капки ще стигнат.

Тайст Едур се намръщи.

— Мислех, че ти ще…

— Не искам да се отвличам, когато стане прехвърлянето.

— Да се отвличаш?

— Не говори повече. Оправяй се сам.

Още по-намръщен, Трул се наведе и прибра двете проклетии в сандъка, затвори го, метна го на рамо, изправи се и взе каменния нож.

Пламъците вече се усилваха в непрекъсната линия около очертания кръг. Беше Куралд Тирлан, но асцендентът, който го оформяше, си оставаше невидим. Онрак се зачуди какво ли е естеството му. Ако можеше да се съди по тези Лиосан, подхранваше се от чистота, доколкото това изобщо беше възможно. Непримиримост. Простота.

Простотата на кръвта. Подробност, нашепваща за древност, за изначален произход. Дух значи, пред когото някога са се прекланяли шепа диваци. Някога бяха съществували много такива същности, породени от примитивното придаване на смисъл на обект, значения, оформени от символи и предзнаменования, драскулки по повърхността на скали и в дълбините на пещери.

Изобилие… но бяха загивали племена, бяха заличавани, поглъщани бяха от по-могъщите си съседи. Тайният език на драскулките, пещерите с изрисуваните образи, които бяха оживявали под тътена на барабани — онези презагадъчни катедрали на тътена… всички изгубени, забравени. И с това се бяха заличили тайни, с тях и самите духове бяха изчезнали, потънали в забрава.

Това, че нещо се беше съхранило, не беше изненада за Онрак. Дори това, че бе узурпирало вярата на едно ново племе, не го изненадваше. Новото за воина, надигащо се като буца в раздраното му гърло, беше усещането за… патос.

„В името на чистотата почита Лиосан своя бог. В името на… носталгията богът почита онова, което никога не ще се върне.“

Проливането на кръв бе най-гибелната от всички игри.

„Скоро ще се види.“

От гърлото на сенешала изригна хриплив вик и пламъците отвсякъде се надигнаха се и сляха в стена, кипнаха с необуздана мощ. Джоруд беше разтворил лявата си длан. Вътре в кръга се надигна вихрен вятър, натежал от миризмите на топящи се зимни снегове — на ранна северна пролет. Онрак се обърна към Трул:

— Сега.

Тайст Едур посече с обсидиановия нож ръба на лявата си длан и зяпна невярващо прореза — плътта се беше разтворила чисто, и ужасно дълбоко.

Миг след това кръвта се появи, бликна навън, червени корени потекоха и се сляха по сивата кожа на ръката му.

Порталът сякаш сам се разкъса и обкръжи групата в кръга. Навън от него плъзнаха спирални тунели, всеки от които сякаш отвеждаше във вечността. Бесен хаос покрай стените, мръсносиви пламъци в пространствата между тях. Онрак се пресегна да задържи залитащия Трул Сенгар. Кръвта се лееше от лявата му ръка, сякаш цялото тяло на Тайст Едур бе стиснато от някакъв невидим, но неумолим натиск.

Онрак се озърна… и видя Монок Очъм: стоеше сам, отметнал глава, ветровете развяваха обшитата със сребро кожа около непокритата му с шлем глава. За миг зърна зад гадателя на кости другите трима — Ибра Голам, Олар Шаин и Харан Ипал, преди да изчезнат в огнения тунел.

Спътниците на сенешала вече тичаха към своя проснат на земята водач — беше изпаднал в несвяст.

Доволен от това, че другите бяха разсеяни — поне за миг, — Онрак придърпа Трул, прегърна го с едната си ръка и изхриптя:

— Дръж се за мен. Трул Сенгар, дръж се за мен… но пусни лявата си ръка.

Пръстите се вкопчиха в дрипавото наметало на Онрак и го повлякоха назад. Т’лан Имасс стисна ръката на Трул. Кръвта изгаряше като киселина плътта му, макар тя отдавна да бе забравила болката. Онрак едва не изтръгна ръката си от тази внезапна, всичко надмогваща болка, но я стисна здраво и се надвеси на Тайст Едур. „Чуй! Аз, Онрак, нявгашният Логрос, отлъченият веч от Ритуала, заклевам се да служа на Трул Сенгар от Тайст Едур. Заклевам се да браня живота ти. Тази клетва е ненакърнима. Хайде, изведи ни оттук!“

Ръцете им бяха сплетени, впечатани една в друга от бавно стичащата се кръв. Онрак придърпа Трул, докато не застанаха с лице срещу един от извитите на спирала тунели. После се гмурнаха напред.

Онрак видя как шаманът се извъртя към тях. Но разстоянието беше твърде голямо, а ритуалът вече бе започнал да се разкъсва.

Тогава Монок Очъм се въплъти в облика си на соултейкън. Разми се — и след миг по стъпките им затича огромен изгърбен звяр.

Онрак се помъчи да откъсне ръката си от Трул, за да посегне за меча си, да спре соултейкъна и да подсигури бягството на Трул, но Едур се беше обърнал, видял беше и не искаше да го пусне. Задърпа още по-здраво и Онрак залитна.

Дългопръсти лапи затътнаха по земята — маймуната, в която се беше превърнал Монок Очъм, макар и мършава, беше огромна. Кожа на сиви и черни петна, туфи сребриста козина по широките рамене и около врата, сбръчкано лице с хлътнали очи, широко разтворената паст, в която лъщяха оголените кучешки зъби. Звярът нададе дълбок, стържещ ушите рев.

И Монок Очъм просто изчезна. Погълнат от изригналия хаос.

Онрак се препъна в нещо, рухна върху коравата земя и чакълът под него изстърга. Падна на колене. До него стоеше Трул Сенгар.

Падането ги беше откъснало един от друг и Тайст Едур се беше вторачил в лявата си ръка… на която бе останал само един тънък бял белег.

Над главите им грееше самотно слънце и Онрак разбра, че са се върнали в родния си свят.

Т’лан Имасс бавно се изправи.

— Трябва да се махнем оттук, Трул Сенгар. Моите братя ще ни преследват. Навярно е останал само Монок Очъм, но той ще е неумолим.

— Останал? Какво искаш да кажеш? Къде са се дянали другите?

Онрак го изгледа.

— Лиосан разбраха твърде късно. Обръщането на Телланн отне съзнанието на сенешала. Бяха напълно неподготвени. Ибра Голан, Олар Шаин и Харан Ипал влязоха в лабиринта на Куралд Тирлан.

— Влязоха? Защо?

Онрак сви рамене.

— Влязоха, Трул Сенгар, за да убият бога на Лиосан.

В дебелата сива пепел, обкръжаваща стръмните склонове на ямата, бяха останали само кости и парчета от броня от нявгашната армия. Невъзможно беше да се разбере дали армията е била с фронт навън, за да брани нещо като подземен вход, или навътре, за да предотврати нечие бягство.

Лостара Юил стоеше, нагазила до глезените в пепелта на пътеката. Гледаше как Перла пристъпва предпазливо между костите, пресяга се от време на време да измъкне някой предмет и да го огледа отблизо. Гърлото й беше пресъхнало, омразата й към Имперския лабиринт се усилваше с всеки миг.

— Гледката тук е непроменлива — бе отбелязал Перла, — и в същото време никога не е същата. И преди съм минавал по тази пътека — точно по тази. Но тогава нямаше никакви руини. И никаква купчина кости, нито дупка в земята.

Нито ветрове, които да разместят пепелта.

Но костите и други по-големи предмети имаха свойството след време да се показват на повърхността. Това поне беше в сила сред пясъците. Защо да е по-различно с пепелта? Все пак някои от тези руини изглеждаха внушителни. Широки пространства, покрити с каменни плочи, гладки и непропукани, незасипани с прах дори. Високи наклонени кули, като изгнили чудовищни зъби. Мост, извисил се в дъга над нищо — камъните му бяха наредени толкова прецизно, че и върхът на нож не можеше да се хлъзне между тях.

Перла закрачи обратно, като изтупваше прахта от ръкавиците си.

— Любопитно, наистина.

Лостара се закашля, изхрачи сива храчка и изръмжа:

— Просто ни намери някой портал и ни измъкни оттук.

— А, хм, колкото до това, скъпа, боговете ни се усмихват отгоре. Намерих портал, и доста оживен при това.

Тя го изгледа навъсено, разбрала, че очаква от нея неизбежния въпрос, но не беше в настроение да го задава.

— Знам какво си мислиш, уви — продължи Перла и се усмихна криво. Посочи ямата. — Там долу… за съжаление. Така че изборът ни е доста неприятен. Продължаваме — и рискуваме да си изхрачиш дробовете — в търсене на по-леснодостъпен портал. Или скачаме, пък каквото стане.

— Оставяш избора на мен?

— Защо не? Е, чакам. Кое да бъде?

Тя придърпа шала на устата и носа си, затегна връзките на торбата си и закрачи… към ямата. Перла тръгна след нея.

— Храброст и глупост, разликата между двете обикновено е доста проблематична…

— Освен след избора. — Лостара издърпа крака си от ребрените кости, които го бяха заклещили, и изруга вдигналия се облак от пепел и прах. — Кои са били тези проклети войници? Знаеш ли?

— Може да притежавам необичаен наблюдателски талант и неизмерими дълбини на интелигентност, момиче, но не мога да гадая там, където нищо не се вижда. Трупове. Човешки, доколкото мога да преценя. Единствената подробност, която мога да предложа, е, че са се сражавали в тази битка, нагазили до колене в пепелта… което означава, че…

— Че онова, което е изпепелило това селение, вече се е било случило — прекъсна го Лостара. — А това означава, че или са го преживели, или са били натрапници… като нас.

— Появили се най-вероятно през същия портал, към който сега се приближаваме.

— За да се сразят с кого?

Перла сви рамене.

— Представа нямам. Но имам няколко хипотези.

— Естествено, че имаш — сопна се тя. — Като всички мъже — не обичате да казвате, че не знаете нещо. Имате отговор на всеки въпрос, а ако нямате, си го измисляте.

— Доста дръзко обвинение, скъпа. Работата не е в измислянето на отговори, а в упражнението в логически допускания. Има разлика…

— Това е, което ти искаш да кажеш, а не каквото аз искам да слушам. През цялото време. Безкрайни приказки. Изобщо има ли мъж, който да вярва, че думите могат да станат твърде много?

— Не знам — отвърна Перла.

Тя го изгледа сърдито, но той се беше вторачил право напред.

Стигнаха до ръба на склона, спряха и надникнаха долу.

Спускането щеше да е коварно, поради стърчащите кости, разядените от ръжда мечове и неизвестната дълбочина на пепелта и прахта. Дупката в основата беше някъде около десет крачки широка, зейнала чернилка.

— В пустинята има паяци, които правят такива капани — промърмори Лостара.

— Малко по-малки, със сигурност.

Тя се наведе, взе една бедрена кост, изненада се за миг от тежината й и я хвърли надолу по склона.

Последва глухо изтупване.

Отъпканата пепел под ботушите им изчезна.

И се понесоха надолу сред взривове от прах, пепел и кости. Летяха сред съсък — заслепени и задавени, — пропадаха със сухия порой, за да рухнат тежко на поредния склон, който да ги завъргаля все надолу и надолу сред грохота на лавината.

Падаха през пръснати кости и парчета желязо, и падането сякаш нямаше край.

Лостара не можеше да си поеме дъх — давеха се в гъстата пепел, пързаляха се надолу и се търкаляха, потъваха и отново изплуваха на повърхността. Надолу и надолу през абсолютен мрак. Внезапен, разтърсващ сблъсък с нещо… може би дърво, после — някаква огъната повърхност, която изглеждаше облицована, и отново надолу.

И тя се търкаляше по каменни плочи, тласкана от вълната от пепел и отломки, и накрая костите й най-сетне изхрущяха в последния сблъсък и тялото й спря. Лежеше по гръб, поток мразовит въздух се издигаше от лявата й страна — тя посегна натам и заопипва, после надолу, където трябваше да е подът. Нищо. Лежеше на някакъв ръб и нещо й подсказа, че ако бе продължила това последно пропадане, самият Гугла щеше да я поздрави в края му.

Чу кашляне малко по-нагоре и вдясно. Леко помръдване и една купчина от кости и пепел се раздвижи.

Още едно такова помръдване и щеше да бъде избутана през ръба. Лостара обърна главата си наляво, изплю се и се опита да заговори. Думата излезе от гърлото й с хрип:

— Недей.

Ново окашляне, а след него:

— Недей какво?

— Не се движи.

— О. Това не звучи добре. Не е добре, нали?

— Не е. Още един ръб. Пропастта под нас… ми се струва бездънна.

— Разумното използване на лабиринта ми изглежда уместно в този момент, не мислиш ли?

— Да.

— Момент…

Появи се сфера от светлина, надвисна над тях, мъглива сред облаците прах.

Започна да се приближава — стана още по-голяма. Засия.

И открои всичко, което беше над тях.

Лостара онемя. Гърдите й се бяха свили, сякаш не искаха да вдишат. Сърцето й затуптя. Дърво. Х-образен кръст, килнат над тях, с височината на четириетажна сграда. Лъснали, огромни, дълбоко набити шипове.

А на това разпятие беше прикован…

… дракон.

С разперени, заковани криле. С пронизани задни крайници. С вериги, увити около шията, задържащи вдигната масивната клинообразна глава, все едно че се взираше в небето…

… към морето от звезди, зацапани тук-там от вихри блестяща мъгла.

— Не е тук — прошепна Перла.

— Какво? Точно над нас е…

— Не. Е, да. Но… погледни внимателно. Затворено е в сфера. Запушен лабиринт, селение, затворено в себе си…

— Или затворило входа — допусна тя. — Запечатало входа.

— Портал. Кралице на Сънищата, мисля, че си права. Все пак силата му не стига до нас… слава на всички духове, богове, демони, асценденти и…

— Защо, Перла?

— Защото, момиче, силата на… този дракон… има аспект.

— Мислех, че всички имат.

— Да. Непрекъснато ме прекъсваш, Лостара Юил. Казах „аспект“. Но не лабиринт. Богове! Не мога да си го въобразя…

— Проклет да си, Перла!

— Отатарал.

— Какво?

— Отатарал. Нейният аспект е отатарал, жено! Това е отатаралски дракон!

Дълго никой от двамата не проговори. Лостара започна да се отдръпва от ръба, изместваше малко по малко тежестта, замръзваше при всяко усилване на потока от прах, изсипващ се под нея.

Извърна глава и успя да види спътника си. Беше разтворил достатъчно своя лабиринт, за да се издърпа нагоре, леко надвиснал над склона, Погледът му бе прикован в разпнатия дракон.

— Няма ли да ми помогнеш поне малко? — изръмжа Лостара.

Той се сепна и я изгледа отгоре.

— Вярно. Най-дълбоки извинения, момиче. Ей сега, да си разширя лабиринта.

Усети как я вдигнаха във въздуха.

— Не се съпротивлявай, мила. Отпусни се и ще те вдигна до мен, после ще се превъртиш нагоре.

Тя се насили да остане неподвижна, но цялата се скова. Перла се изкиска.

— Липсва грация, но става.

След още няколко мига беше до него и се рееше във въздуха, права.

— Постарай се да се отпуснеш, Лостара.

Тя го изгледа сърдито, но той отново се беше вторачил нагоре и тя с неохота проследи погледа му.

— Съществото все още е живо, според мен — промълви Перла.

— Кой може да го е направил?

— Който и да е бил, трябва много да му благодарим… или на нея, или… на тях. Това нещо поглъща магия. Поглъща лабиринти.

— Всички стари легенди за дракони започват с твърдението, че те са същината на магията. Как тогава би могло да съществува това нещо?

— Природата винаги се стреми към равновесие. Силите се стремят към симетрия. Този дракон отговаря на всеки друг дракон, който някога е съществувал или ще съществува.

Лостара отново се закашля, изплю и потрепери.

— Имперският лабиринт, Перла. Какво представляваше той, преди да се превърне в пепел?

Той я изгледа с присвити очи, после сви рамене и започна да изтупва прахта от дрехите си.

— Не виждам смисъл да се мотаем повече в това ужасно място…

— Ти каза, че тук долу има портал — не е това, със сигурност…

— Не. На дъното. Подозирам, че последния път е бил използван от онзи или онова, което е приковало този дракон на кръста. Изненадващо, не са запечатали портала след себе си.

— Небрежност.

— По-скоро свръхсамоувереност според мен. Този път ще се спуснем в малко по-добър ред, съгласна ли си? Не е нужно да се движиш — остави го на мен.

— По принцип презирам това предложение, Перла. Но това, което мразя още повече, е, че нямам избор.

— Не ти ли омръзна това зъбене, милото ми? Една простичка, сладка усмивчица щеше да е достатъчна.

Тя го изгледа със стоманено изражение. Перла въздъхна.

— Добър опит, мила. Ще поработим по това.

Докато се рееха над ръба на пропастта, Лостара за сетен път погледна нагоре, но не към дракона, а по-скоро към звездите отвъд него.

— Какво мислиш за това нощно небе, Перла? Съзвездията са ми непознати… а и никога не съм виждала такива бляскави вихри.

— Това небе е чуждо — толкова чуждо, колкото може да е — изсумтя той. — Дупка, водеща към чужди селения, безброй непознати светове, пълни с невъобразими същества…

— Всъщност не знаеш, нали?

— Разбира се, че не знам! — сопна се той.

— Тогава защо просто не го каза?

— Много по-забавно е творческото предположение, разбира се. Как може мъж да стане обект на интереса на жена, ако винаги признава невежеството си?

— Искаш да проявя интерес към теб? Защо не го каза? Вече ще се хващам на всяка твоя дума, разбира се. Трябва ли също така и да се взирам с обожание в очите ти?

Той я изгледа унило.

— Мъжете всъщност нямат шанс, нали?

— Типична заблуда е да мислиш обратното, Перла.

Спускаха се полека през мрака. Магическият глобус от светлина ги следваше, но на известно разстояние, зацапан и смътен зад сипещата се прах.

Лостара погледна надолу, вдигна рязко глава и затвори очи, за да надвие замаята. Попита през стиснати зъби:

— Колко още ще потъваме според теб?

— Не знам.

— Можеше да ми дадеш и по-добър отговор! — След като той не отвърна, го погледна с присвити очи.

Изглеждаше съвсем обезверен.

— Ако това са дълбините на отчаянието, момиче, почти сме стигнали.

Както се оказа, след още стотина удара на сърцето стигнаха до покритото с прах дъно. Сферата от светлина също се спусна и освети околността.

Подът беше от твърда скала, неравна и осеяна с кости. Стени не се виждаха. Магията, която бавно ги беше спуснала, се разсея. Перла направи две крачки, махна с ръка и все едно беше избутал настрани невидимо течение, пред тях се появиха примигващите очертания на портала. Нокътят изсумтя.

— Сега какво? — попита Лостара.

— Тир. Или, за да съм по-точен, Древният лабиринт, от който е възникнал Тир. Не мога да си спомня името му. Куралд нещо. Тайст. Не е Едур, нито Андий, а другото. И… — тихо добави той — последното нещо, което го е използвало, е оставило следи.

Лостара се вторачи в прага. Нещо смътно, но въпреки това различимо. „Дракони.“

— Успявам да различа поне три чифта стъпала.

— По-скоро шест, или повече. Онези два — той посочи — са излезли последни. Едри са били, кучите му синове. Е, това поне отговаря на въпроса кой или какво е могло да подчини отатаралския дракон. Други дракони, разбира се. Все пак едва ли е било лесно.

— Тир, казваш. Можем ли да го използваме?

— О, мисля, че да.

— Тогава какво чакаме?

Той сви рамене.

— Ами тогава — след мен.

Тя тръгна, плътно до него.

Прекрачиха портала.

И навлязоха в свят от златен огън.

Свирепи бури на хоризонта и побесняло, ослепително небе.

Стояха върху обгорено петно от блестящи кристали, последният лъх на неимоверния зной беше опърлил ръбестите камъни с милиони цветове. Тук-там се виждаха още и още такива петна.

Точно пред тях се издигаше стълб, оформен като висока пирамида, обгорен и съсухрен, само с една гладка повърхност пред тях. С всечени по нея слова на неведом език.

Въздухът разкъсваше дробовете на Лостара, тя беше плувнала в пот.

Но поне за миг можеше да се преживее.

Перла закрачи към стълба.

— Трябва да се измъкнем оттук! — извика Лостара.

Огнената буря бе оглушителна, но тя беше сигурна, че той я чу и че реши да я пренебрегне.

Лостара не понасяше пренебрежението. Закрачи към него.

— Чуй ме!

— Имена. — Той се обърна рязко. — Имената! Онези, които са приковали Отатарал! Дракона! Всички са тук!

Усилващ се грохот привлече вниманието им, тя се обърна надясно… и видя стена от огън, понесли се право към тях.

— Перла!

Той се обърна и пребледня. Отстъпи назад… подхлъзна се и падна по задник. Стъписано опипа под себе си и когато вдигна ръка, ръкавицата му беше прогизнала от кръв.

— Да не си…

— Не! — Той се надигна и двамата видяха дирята кръв, пресичаща кристалното петно и изчезваща в пламъците от другата страна.

— Нещо е в беда! — каза Перла.

— Ние също, ако не се махнем!

Огнената буря вече запълваше половината небе… зноят…

Той стисна ръката й и се гмурнаха покрай стълба…

… в искряща пещера.

Където беше плиснала кръв, опръскала стените и тавана, и където в краката им лежаха разпръснати късовете на посечен воин.

Т’лан Имасс.

Лостара го зяпна. Изгнила вълча кожа с цвета на пустинята, счупена двуостра брадва с костена дръжка с цвета на ръждивокафяв кремък, почти напълно затънала в локва кръв. Онова, което воинът беше нападнал, бе отвърнало на удара. Гърдите му бяха премазани. Двете му ръце бяха откъснати от раменете. И Т’лан Имасс беше обезглавен. Тя се огледа и видя главата, изтърколила се встрани.

— Перла… да се махаме оттук.

Той кимна. Но се поколеба.

— Сега какво?

— Любимият ти въпрос. — Пристъпи и вдигна отсечената глава. — Добре. Да тръгваме.

Странната пещера се замъгли и изчезна…

И двамата вече стояха на окъпан от слънцето скалист бряг, над каменно корито, по което някога беше текла вода.

Перла я погледна и се ухили.

— Върнахме се у дома. — Вдигна ужасната глава пред себе си и й заговори: — Знам, че можеш да ме чуеш, Т’лан Имасс. Ще намеря чатал на някое дърво за сетния ти покой, стига да ми дадеш няколко отговора.

Гласът на воина отекна странно, стегнато и накъсано.

— Какво… искаш… да знаеш?

Перла се усмихна.

— А, така е по-добре. Най-напред — името ти.

— Олар Шаин. От Логрос Т’лан Имасс. От клана на Ибра Голан. Роден в Годината на Двуглавата змия…

— Олар Шаин. Какво в името на Гуглата правеше в онзи лабиринт? Кого се опитваше да убиеш?

— Не се опитвахме. Успяхме. Нанесените рани бяха смъртоносни. То ще умре. А братята ми идат и ще видят.

— То ли? Кое по-точно?

— Лъжлив бог. Повече от това не знам. Беше ми заповядано да го убия. Сега ми намери достойно място за покой, смъртни.

— Ще го направя. Веднага щом намеря дърво.

Лостара изтри потта от челото си, седна на един камък и въздъхна.

— Не му трябва дърво, Перла. Тази издатина ще свърши работа.

Нокътят извърна отсечената глава към каменното корито и гледката отвъд него.

— Това задоволява ли те, Олар Шаин?

— Да. Кажи ми името си и ще познаеш вечната ми благодарност.

— Вечна? Надявам се, че това не е преувеличение, нали? Е, аз съм Перла, а високопочитаемата ми спътничка е Лостара Юил. Какво ще кажеш да намерим подходящо място за теб, а?

— Добротата ти е неочаквана, Перла.

— Винаги е била и ще бъде — отвърна той и огледа скалната тераса.

Лостара зяпна спътника си, изненадана колко дълбоко съвпадаха чувствата й с тези на Т’лан Имасс.

— Перла, да знаеш случайно къде сме точно?

Той сви рамене.

— Едно по едно, мило. Много ще съм ти благодарен, ако ми позволиш да се насладя на своя миг на милост. А! Ето го мястото, Олар Шаин!

Лостара стисна очи. От пепел и прах… на пясък. Поне беше родният свят. Сега единственото, което оставаше, бе да намерят дирята на едно малазанско момиче, изчезнало преди месеци. „Нищо работа“ — прошепна тя.

— Каза ли нещо, скъпа?

Тя отвори очи и го изгледа, както беше коленичил и трупаше камъни около отсечената глава на безсмъртния воин.

— Не знаеш къде сме, нали?

Той се усмихна.

— Моментът подходящ ли е за творчески предположения според теб?

Мисъл за убийство пробяга в ума й. Не за първи път.

13.

Не е необичайно на лабиринтите Мийнас и Рашан да се гледа като на много близки по родство. Та нима игрите на илюзия и сянка не са игри на светлината? Следователно в един момент представата за разликите между тези лабиринти престава да има значение. Мийнас, Рашан и Тир. Само най-фанатизираните практикуващи тези лабиринти биха възразили на това. Общият аспект и на трите е амбивалентността; игрите им са игри на двойственост. Всичко е заблуда, всичко е подвеждане. При тях нищо — съвсем нищо — не е такова, каквото изглежда.

„Предварителен анализ на лабиринтите“

Конораландас

В южния край на разрушения град се бяха събрали хиляда и петстотин пустинни воини. Белите им коне призрачно се очертаваха през облаците кехлибарена прах, смътно блестяха ризниците и плочестите брони изпод златистите телаби. Водеха петстотин резервни коня.

Корболо Дом стоеше до Ша’ик и Призрачни ръце върху порутената платформа, някогашна основа на храм или друга някаква обществена сграда, която им предлагаше добра гледка към строяващата се рат.

Напанецът ренегат гледаше безизразно как Леоман идва към платформата за последна дума с Избраната. Самият той нямаше намерение да се занимава с лъжливи благословии, много повече щеше да се зарадва, ако Леоман изобщо не се върне. А ако се върнеше, то поне да не е с триумф. И макар нашареното му с белези лице да не разкриваше нищо, той знаеше много добре, че Леоман не храни никакви илюзии за чувствата му към него.

Бяха съюзници само доколкото и двамата служеха на Ша’ик. А и това беше много по-несигурно, отколкото изглеждаше. Малазанецът не си въобразяваше, че Избраната е толкова заблудена, че да не усеща злобата и враждебността между пълководците си. Невежеството й беше само по отношение на плановете, които бавно, стъпка по стъпка, се наместваха, за да доведат до гибелта й. В това Корболо беше сигурен.

Иначе тя отдавна щеше да реагира.

Леоман дръпна юздите на коня си пред платформата.

— Избрана! Сега потегляме, а щом се върнем, ще ти донеса вест за малазанската армия. Разположение. Скорост на марша…

— Но не и какви са в битка — прекъсна го твърдо Ша’ик. — Никакви сблъсъци, Леоман. Първото пускане на кръв на армията й ще е тук. На моя земя.

Стиснал устни в тънка резка, Леоман кимна и рече:

— Племената вече ще са ги нападали, Избрана. Сигурно още на левга от стените на Ейрън. Вече ще са пускали кръв…

— Не мисля, че няколко малки набега променят съществено нещата. Твоите сили ще са най-големите, с които ще се срещне — а няма да приема сблъсък. Недей да спориш с мен за това, Леоман, иначе ще ти забраня да напускаш Рараку!

— Както кажеш, Избрана — процеди през зъби Леоман. Смайващо сините му очи се спряха на Призрачни ръце. — Ако ти потрябва нещо, старче, търси Маток.

Корболо вдигна вежди.

— Що за съвет е това? Призрачни ръце е под моята закрила, в края на краищата — заяви Ша’ик.

— Говоря за дребни неща, разбира се — отвърна Леоман. — Неща, които могат да те разсеят, Избрана. Все пак предстои ти да подготвяш армия…

— Задача, която Избраната е поверила на мен, Леоман — намеси се Корболо.

Пустинният воин само се усмихна и стисна юздите.

— Вихърът дано те закриля, Избрана.

— И теб, Леоман.

Мъжът препусна назад към чакащите конници.

„Костите ти дано станат бели и леки като перца, Леоман от Флейлс.“ — помисли Корболо и се обърна рязко към Ша’ик.

— Той няма да ти се подчини, Избрана.

— Разбира се.

Напанецът примига, след което присви очи.

— Тогава ще е лудост да му отваряш пясъчната стена.

Тя го изгледа въпросително.

— Нима се боиш от армията на адюнктата? Не ме ли уверяваше непрекъснато колко превъзходни си направил силите ни? В дисциплина, в боен дух? Това, с което ще се сразиш, не е Воинството на Едноръкия. Жалка маса от новобранци, а дори и да са се закалили в някое и друго дребно сражение, какъв шанс имат те срещу Убийците на псета? Колкото до адюнктата… нея я остави на мен. Следователно това, което прави Леоман с неговите хиляда и петстотин пустинни вълци, всъщност е без значение. Или вече ревизираш мненията си, Корболо Дом?

— Не, разбира се, Избрана. Но вълк като Леоман трябва да се държи вързан на каишка.

— Вързан ли? Думата, която би предпочел, е по-скоро убит. Не вълк, а бясно псе. Е, няма да бъде убит, а ако наистина се окаже бясно псе, тогава не е ли по-добре да бъде изпратен срещу адюнктата?

— По-мъдра си от мен в тези неща, Избрана.

При тези негови думи Призрачни ръце изсумтя и дори Ша’ик се усмихна. Гореща кръв нахлу в лицето на Корболо.

— Фебрил те чака в шатрата си — каза Ша’ик. — Бавенето ти го изнервя, Корболо Дом. Не е нужно да стоиш повече тук.

От жар — на лед. Малазанецът не се осмели да отвърне, въпреки че пренебрежителният жест на Избраната почти го накара да трепне. След малко успя да промърмори:

— Я да взема да видя какво иска.

— Не се съмнявам, че го смята за важно — изсумтя Ша’ик. — Мисля, че това е най-голямата слабост у старците, тази крехка обидчивост. Съветвам те да го успокоиш, Корболо Дом, за да се укроти разтуптяното му сърце.

— Разумен съвет, Избрана. — Корболо отдаде чест и закрачи към стъпалата.

След като стъпките на напанеца заглъхнаха, Хеборик въздъхна.

— Горкият кучи син е кипнал. Нима искаш да ги паникьосаш, за да се задействат? След като Леоман замина? И Тоблакаят също? Остана ли някой тук, на когото да се довериш, момиче?

— Доверие? Мислиш ли, че се доверявам на някой друг освен на себе си, Хеборик? О, Ша’ик Старата сигурно е познавала доверието… в Леоман и Тоблакай. Но когато ме погледнат, виждат в мен натрапница — разбирам го много добре, така че не се опитвай да ме убеждаваш в обратното.

— А аз? — попита Хеборик.

— Ах, Призрачни ръце, пак се връщаме на това, нали? Добре, ще се изразя просто. Не тръгвай. Не ме оставяй, Хеборик. Не сега. Това, което те терзае, може да изчака до края на предстоящата битка. Щом тя свърши, ще разширя силата на Вихъра — чак до границата на остров Отатарал. Вътре в този лабиринт пътуването ти буквално ще е като детска играчка. Иначе какъвто си упорит, боя се, че няма да преживееш тази дълга, предълга разходка.

Той я погледна, макар усилието да не му донесе нещо повече от замъглена фигура, загърната в бялата телаба.

— Има ли нещо, което все още не знаеш, момиче?

— Уви, подозирам, че нещата, които не знам, са твърде много. Л’орик например. Същинска загадка има тук. Той като че ли е способен да възпре дори древната магия на Вихъра, избягвайки всяко мое усилие да разгадая душата му. Но пред теб, струва ми се, е разкрил много.

— Доверително, Избрана. Съжалявам. Мога да ти предложа само това: Л’орик не е твой враг.

— Какво пък, това за мен означава повече, отколкото може би разбираш. Не е мой враг. А прави ли го това мой съюзник?

Хеборик не отвърна нищо и Ша’ик въздъхна.

— Добре. Значи си остава загадка, в най-важната подробност. Какво можеш да ми кажеш за проучванията на Бидитал над стария му лабиринт? Рашан.

Той килна глава.

— Ами, отговорът на това зависи от твоите собствени познания, Избрана. За лабиринта на богинята — твоят фрагмент от Древен лабиринт, който е Вихърът.

— Куралд Емурлан.

Той кимна.

— Точно така. А какво знаеш за събитията, довели до неговото разкъсване?

— Малко, освен че истинските му владетели са престанали да съществуват, което го е направило уязвим. Същественият факт обаче е този: Вихърът е най-големият фрагмент в този свят. И неговата сила расте. Бидитал би искал да види себе си като неговия първи — и предпоследен — Върховен жрец. Това, което не разбира, е, че такава роля няма да бъде възлагана. Аз съм Върховната жрица. Аз съм Избраната. Аз съм единствената тленна изява на Богинята на Вихъра. Бидитал иска да загърне Рашан в обятията на Вихъра или, казано иначе, да прочисти с помощта на Вихъра Селението на Сянка от неговите лъжевладетели. — Замълча и Хеборик усети свиването на раменете й. — Тези лъжевладетели някога са управлявали Малазанската империя. Така. Ние всички сме тук, за да се подготвим за един-единствен сблъсък. Но онова, което всеки от нас търси от тази битка, е изложено на риск. Предизвикателството следователно е в това да слеем всички тези различни мотиви в един, победоносен за всички резултат.

— Доста сериозно предизвикателство, момиче — въздъхна Хеборик.

— И затова си ми нужен, Призрачни ръце. Нужна ми е твоята тайна…

— За Л’орик не мога да кажа нищо…

— Не тази тайна, старче. Не, тайната, която ми е нужна, е в ръцете ти.

Той се сепна.

— В моите ръце?

— Онзи гигант от нефрит, който докосна — той надвива отатарала. Унищожава го. Трябва да разбера как. Нужен ми е отговор на отатарала, Хеборик.

— Но Куралд Емурлан е Древен, Ша’ик. Мечът на адюнктата…

— Ще унищожи предимството, което имам в своите Върховни магове. Мисли! Тя знае, че не може да обезсили Вихъра с меча си… така че изобщо няма да се опитва! Не, вместо това тя ще предизвика моите Върховни магове. За да ги премахне от бойното поле. Ще се стреми да ме изолира…

— Но щом като не може да надвие Вихъра, какво значение има?

— Защото Вихърът на свой ред не може да надвие нея!

Хеборик се смълча. Това не го беше чувал досега, но след малко размисъл започна да изглежда логично. Куралд Емурлан можеше да е Древен, но също така беше на късове. Отслабен, пронизан от Рашан — лабиринт, който всъщност беше уязвим на въздействието на отатарал. Силата на меча на адюнктата и тази на Богинята на Вихъра на Ша’ик щяха да се изключат взаимно.

При което изходът щеше да остане в ръцете на самите армии. А там отатаралът щеше да пресече чародейството на Върховните магове. „Което на свой ред оставя всичко в ръцете на Корболо Дом. А Корболо Дом го знае и има своите си амбиции. Богове, каква бъркотия, момиче.“

— Уви — промърмори той. — Боя се, че не мога да помогна, Избрана. Не знам защо отатаралът у мен поддава. Искам обаче да те предупредя. Силата на нефритения гигант не може да бъде манипулирана. Нито от мен, нито от теб. Ако Богинята на Вихъра се опита да я завладее, със сигурност ще пострада много — най-вероятно ще бъде унищожена.

— Тогава трябва да постигнем знание, без да го допуснем.

— И как, в името на Гуглата, предлагаш да го постигнем?

— Искам ти да ми дадеш отговора, Хеборик.

„Аз?“

— В такъв случай сме загубили. Нямам никакъв контрол над тази чужда сила. Изобщо не я разбирам!

— Навярно все още не — отвърна тя с ледена увереност. — Но все повече се доближаваш, Хеборик. С всяко пиене на чая хен’бара.

„Чаят? Онзи, който ти ми даде, за да избягам от кошмарите си? Каза, че се облягаш на познанията на старата Ша’ик за пустинята. Мислех, че е дар на състрадание. Дар…“ Усети как нещо вътре в него се срина. „Крепостта в пустинята на сърцето ми — трябваше да се досетя, че ще е пясъчна крепост.“

Той се обърна, станал съвсем безчувствен под пластовете слепота. Изтръпнал за външния свят, за онова, което говореше Ша’ик сега, за жестокия зной на слънцето в небесата.

Да остане?

Вече се чувстваше неспособен да тръгне.

„Вериги. Тя е направила за мен дом от вериги…“

Фелисин Младата стигна до ръба на ямата и надникна долу. Слънцето бе напуснало дъното й, оставяйки след себе си непрогледен мрак. Не мигаха пламъчета в огнището, което потвърждаваше, че никой не се е нанесъл в бърлогата на Леоман.

Стържещ звук някъде отблизо я накара да се обърне. Бившият робовладелец на Тоблакай бе изпълзял покрай основите на една стена. Изгорената му от слънцето кожа беше зацапана с прах и изпражнения, от чуканчетата на ръцете и краката му капеше мазна жълта течност. Първите белези на проказа бяха нашарили ставите на лактите и коленете. Плувналите в червени петна очи се приковаха във Фелисин и почернелите устни се разтвориха в крива усмивка.

— А, дете. Виж верния си слуга. Воинът на Маток…

— Какво знаеш за това? — попита тя намръщено.

Усмивката се разшири.

— Нося ти вест. Виж верния си слуга. Покорния слуга на всекиго. Забравих си името, знаеш ли? Преди си го знаех, но ми избяга. Умът ми. Но каквото ми кажат, правя го. Нося вест. Воинът на Маток. Не може да те срещне тук. Не иска да го видят. Разбираш ли? Там, оттатък площада, в хлътналите руини. Чака.

Какво пък, тази потайност бе обяснима. Бягството им от стана го налагаше, въпреки че Хеборик Призрачни ръце беше най-вероятният обект на наблюдение. Но той се беше затворил в шатрата си от няколко дни и не приемаше никого. Все пак тя одобри предпазливостта на Маток.

Макар че не знаеше бившият господар на Тоблакай да е замесен в заговора.

— Хлътналият храм ли?

— Да, там. Виж верния си слуга. Върви. Той чака.

Тя закрачи по каменния площад. Тук, под навесите от палмови листа, бяха намерили прибежище стотици окаяници, без никакво усилие да се въведе ред — площадът вонеше на пикня и фекалии, потоци мръсотия се трупаха по каменните плочи. Сподиряха я задавени кашлици, глухи закани и благословии, докато вървеше към развалините.

Основите на стените на храма бяха високи до бедрото й. Вътре стръмно каменно стълбище водеше към подземния етаж. Слънцето се беше наклонило достатъчно, за да потъне всичко долу в тъмнина.

Фелисин спря на площадката, надникна надолу в мрака и извика:

— Там ли си?

Отдолу се чу смътен звук. Тя зърна движение и заслиза.

Песъчливият под все още беше топъл. Тя протегна ръце слепешком и запристъпва напред.

След по-малко от десет крачки най-сетне успя да го види. Беше седнал с гръб, опрян на каменната стена. С лъскавия шлем на главата, с плочестата броня на гърдите.

— Трябва да изчакаме нощта — каза Фелисин, щом се приближи. — И да се доберем до шатрата на Призрачни ръце. Моментът дойде — той не може да се крие повече. Как се казваш?

Отговор не последва.

Нещо черно и прашно се вдигна да запуши устата й и я надигнаха от пода. Чернилката потече около нея като змии, прикова ръцете й и ритащите крака. След миг тя вече лежеше неподвижно, увиснала над песъчливия под.

Един грапав пръст потърка бузата й и очите й се разшириха, щом гласът заговори в ухото й:

— Сладкото ми чедо. Свирепият воин на Маток усети милувката на Рашан преди малко, уви. Вече съм само аз. Смиреният Бидитал, дошъл тук да се срещне с теб. Тук, да изпие всичката наслада от драгоценното ти телце, за да остави у теб само горчивина, само мъртвило отвътре. Така трябва да бъде, разбери. — Сухите му длани я галеха, опипваха, късаха и щипеха. — Не изпитвам гнусно удоволствие от това, което трябва да направя. Децата на Вихъра трябва да са разпрани, че да са ялови, чедо, да станат съвършени отражения на самата богиня — о, ти не знаеше това, нали? Богинята не може да създава. Може само да унищожава. Източникът на гнева й, несъмнено. Така трябва да бъде и с нейните чеда. Мой дълг е това. Моя задача. Нищо не ти остава сега, освен да се покориш.

Да се покори. Отдавна не бе принуждавана да се покори, да се откаже от всичко, което е в нея. Отдавна, откакто бе позволила мракът да погълне всичко, което беше. Преди години не бе могла да осъзнае величината на загубата, не беше имала нищо, с което да сравни мъката, глада и злочестината.

Но всичко това се бе променило. Под крилото на Ша’ик беше открила представата за ненакърнимост.

И тъкмо тази представа унищожаваше сега Бидитал.

Някогашният робовладелец на Дженабакъз лежеше на каменната площадка над стълбището. Усмихна се на думите на Бидитал, а щом до ушите му стигнаха приглушените й викове, усмивката му се разшири.

Закриляното от Карса Орлонг дете бе в ръцете на болния старец. И това, което му причиняваха, нямаше да може да се поправи.

Болният старец бе доволен от обещаното му. Не само да си върне скоро дланите и стъпалата, но и да отмъсти на Теблор. Щеше да си върне и името. Знаеше го. А с него и това объркване щеше да си отиде, часовете на сляп ужас повече нямаше да го изтезават и ударите на здрави ръце по изтерзаното му тяло на този площад щяха да секнат. Трябваше да секнат. Защото той щеше да стане техният господар.

Щяха да си платят. Всички щяха да си платят. Веднага щом си върнеше името.

Ето че дойде и плачът. Смехът на самото отчаяние бяха тези надигащи се хлипове.

Момиченцето нямаше вече да гледа на него с погнуса. Та как иначе? Тя вече беше като него. Добър урок беше това. Поднесен жестоко — дори някогашният робовладелец можеше да разбере това, можеше да си го представи поне, и да тръпне от образите, оформили се в главата му. Но урокът все пак беше добър.

Време беше да се маха — отдолу се приближаваха стъпки. Запълзя назад под слънчевата светлина. Звуците, които започна да вдига през чакъл, чирепи и пясък, странно му напомняха за вериги. За влачещи се след него вериги.

Малко след пладне шатрата на Л’орик се изпълни със странно сияние. Само за миг — после всичко си стана както обикновено.

Сега, когато вечерта най-сетне настъпи, за миг отново лумна светлина, пак така незабелязана от никого.

Върховният маг се олюля през прага на импровизирания портал. Беше плувнал в кръв. Залитна под товара си по застлания с кожи под, после се смъкна на колене, издърпа и звяра, вдигна почервенялата си от кръв ръка и погали гъстата влажна козина.

Болезнените му стенания бяха стихнали. За щастие — тъй като всяко негово тихо ридание бе разкъсвало сърцето на Л’орик.

Върховният маг бавно вдигна глава, най-сетне покрусен от скръбта, която се бе принуждавал да надмогне в отчаяните си, безуспешни усилия да спаси древния демон. Изпълнен беше с омраза към себе си и проклинаше самоувереността си. Толкова дълго разделени, толкова време да действат все едно че другите селения не таят никаква опасност за тях.

А сега любимецът му беше мъртъв и мъртвилото в самия него беше огромно. Усилваше се, поглъщаше душата му като болест, разяждаща здрава плът. Стихнал бе вече гневът му и той беше останал без сили.

Погали зацапаното с кръв лице на звяра, за сетен път удивен как грозотата му — вече стаена и лишена от болка — все пак отприщва в него бездънния кладенец на любовта.

— Ах, приятелю, много по-близки си бяхме, отколкото съзнавахме. Не… ти го знаеше, нали? Затова беше тази вечна тъга в очите ти, която пренебрегвах при всяко гостуване. Толкова сигурен бях, че е заблуда. Толкова уверен бях, че ще продължим, неуловими, че ще поддържаме илюзията, че нашият баща все още е с нас. Бях… — Не можа да продължи.

Провалът беше негов и само негов. Беше стоял тук, заплетен в тези нищожни игри, след като трябваше да пази гърба на своя любимец — както създанието беше пазило неговия, столетие след столетие.

О, колко на косъм беше всичко — един Т’лан Имасс по-малко и изходът щеше да е съвсем друг… „Не, ето, че се самозалъгваш, Л’орик. Още първият удар на брадвата нанесе фаталната рана. Всичко, което стана след това, беше плод на гибелен гняв. О, любимецът ми не беше безсилен и воинът с онази каменна брадва си плати за коварната засада. И знай, скъпи мой, втория го оставих разпръснат в пламъците. Само главатарят на клана ми избяга. Но ще го намеря и ще сразя и него.“

Но все още не. Той се напрегна, за да проясни мисълта си. Тежестта на любимеца му в скута му бавно се смаляваше, изцеждаше се, стапяше се самата му същност. Куралд Тирлан вече беше беззащитен. Как бяха успели Т’лан Имасс да проникнат в лабиринта си оставаше загадка, ала все пак го бяха направили, изпълнили бяха задачата, за която ги бяха изпратили, с легендарната си жестокост.

Щяха ли Лиосан да усетят смъртта? Навярно само сенешалите им в началото. Щяха ли да кажат за нея на другите? „Не, ако се спрат за миг и помислят.“ Разбира се, те през цялото време бяха жертви на заблудата. Озрик беше изчезнал — богът им не съществуваше — и Куралд Тирлан бе узрял за узурпация. И рано или късно сенешалите щяха да осъзнаят, че ако Озрик наистина стои зад силата, отвръщаща на молитвите им, то тримата воини Т’лан Имасс изобщо нямаше да са достатъчно. „Моят баща е много неща, но слабостта не е сред тях.“

Съсухрените колкото птица останки на някогашния му любимец се смъкнаха на пода на шатрата. Л’орик се взря в тях. „Трябва ми… трябва ми помощ. Приятелите на моя баща. Кой от тях? Аномандър Рейк? Не. Приятел понякога, но никога не е бил приятел на Озрик. Лейди Енви? Богове, не! Каладън Бруд… но той носи своето бреме в тези тежки времена. Значи остана само един…“

Л’орик притвори очи и призова в ума си Кралицата на сънищата. „Кълна се в истинското твое име, Т’рисс, искам да говоря с теб. В името на моя баща Озрик, чуй молитвата ми…“

В главата му бавно се оформи гледка, съвсем непознато за него място. Градина с висок зид и кръгло езерце в центъра. С мраморни скамейки под околната зеленина. Каменните плочи около езерото бяха застлани с вълнички от ситен бял пясък.

Той пристъпи към езерото и се взря в огледалната му повърхност.

А там, в мастиления мрак, плуваха звезди.

— Отражението е тук.

Плавният глас го накара да се обърне и той видя пред себе си жена, седнала на мраморния перваз. Изглеждаше на не повече от двадесет, с дълга меднозлатиста коса. Сребристо лице, светлосиви очи. Не гледаше към него — унилият й поглед се беше зареял над гладката повърхност на езерцето.

— Макар че постъпи добре, като прикри лиосанските си черти — добави тя с лека усмивка.

— Опитни сме в тези неща, Кралице на сънищата.

Тя кимна, без да срещне погледа му.

— Като всички Тайст. Преди време Аномандър преживя близо две столетия предрешен като кралски телохранител… човешко същество, също като тебе сега.

— Господарке, моят баща… — почна Л’орик.

— Спи — прекъсна го тя. — Всеки от нас отдавна е направил своя избор, Л’орик. Пътищата ни се изпъват зад нас, дълги и почти заличени. Твърде жалка изглежда перспективата да се върнем по тях. Но онези от нас, които оставаме… будни, като че ли нищо друго не правим, освен това. Безкрайно връщане по стари пътища, при все че всяка стъпка, която правим, е напред, защото се оказва, че самият наш път се върти в кръг. И все пак — тъкмо това е най-жалкото — това, че го знаем, не забавя стъпките ни.

— Окатата слепота на глупака, както казват малазанците.

— Малко грубичко, но съвсем вярно — отвърна тя и дългият й пръст се протегна вяло към водата.

Л’орик видя как потъна под повърхността, но онова, което се промени, беше сцената наоколо, с леко, вълнисто потръпване.

— Кралице на сънищата, Куралд Тирлан загуби своя защитник.

— Да. Телланн и Тир винаги са били близо, а сега — повече от всякога.

Странно твърдение… по-късно трябваше да помисли над него.

— Непосилно ми е да го направя сам…

— Знам. Твоят личен път скоро ще стане тежък, Л’орик. Затова си дошъл при мен, с надеждата, че ще намеря подходящ… защитник.

— Да.

— Отчаянието ти те подтиква да се довериш… там, където доверието не е спечелено…

— С баща ми бяхте приятели!

— Приятели? Л’орик, ние бяхме твърде могъщи, за да познаваме приятелството. Твърде голяма страст влагахме в усилията си. Войната ни беше срещу самия хаос, а понякога — помежду ни. Сражавахме се, за да оформим всичко, което щеше да последва. И в тази битка някои от нас загубиха. Не ме разбирай погрешно, не тая дълбока враждебност към баща ти. По-скоро и той беше също толкова непредсказуем, колкото всеки от нас — всички се изумявахме един от друг, и навярно това бе единственото общо помежду ни.

— Няма ли да помогнеш?

— Не съм казала това.

Той зачака.

Тя държеше ръката си под кротката водна повърхност, все още без да вдигне глава, за да срещне очите му. След малко промълви:

— Това ще отнеме известно време. През този интервал сегашната… уязвимост… ще продължи да съществува. Имам нещо наум, но придвижването му към вероятност си остава далечно. Не мисля и че изборът му ще ти хареса. Междувременно…

— Да?

Тя сви рамене.

— Най-добре е да се надяваме, че потенциално заинтересованите същности са удобно заблудени.

Лицето й изведнъж се промени. Когато заговори отново, тонът й беше настойчив:

— Върни се в своя свят, Л’орик. Още един кръг е затворен — ужасно затворен. — И извади ръката си от езерото.

Л’орик ахна.

Беше покрита с кръв.

Рязко отвори очи. Отново стоеше на колене в шатрата си. Нощта се бе спуснала и звуците отвън бяха приглушени, кротки, градът от шатри — стихнал. Ала той разбра, че е станало нещо ужасно. Затаи дъх и се вслуша, сетивата му затърсиха навън. Толкова изцедени бяха силите му… „Богове на пъкъла!“ Стегната на възел омраза, вихър от болка… малка, свита в себе си фигурка, с опърпани дрешки, плувнали в кръв, пълзи, някъде там в тъмното.

Л’орик изпъшка, покрусен от мъка.

Изскочи навън и затича.

Намери дирята й — крива пътека от кръв през пясъка и прахта, натам, отвъд руините, към вкаменената гора. Инстинктът му го подсказа — към свещената, сътворена от Тоблакай поляна.

Но нямаше да намери утеха и помощ там. В поредното свърталище на лъжебогове. И Тоблакай го нямаше — тръгнал бе да кръстоса и той меч със собствената си съдба.

Но мисълта й беше размътена. Беше се превърнала само в болка, разпалваща инстинкта й да избяга. Пълзеше и пълзеше като смъртно ранено същество.

Видя я точно пред поляната — малка, опърпана и мръсна; влачеше се с мъка по пясъка.

Л’орик се наведе над нея и погали сплъстената й от пот коса. Тя се дръпна, изхлипа и пръстите й се впиха в ръката му.

— Фелисин! Него го няма! Аз съм, Л’орик. С мен си в безопасност. В безопасност…

И от него искаше да избяга.

— Ще извикам Ша’ик…

— Не! — изпищя детето и се сви на кълбо. — Недей! Тя има нужда от него! Все още й е нужен! — Думите едва излизаха от разбитите устни, но все пак се разбираха.

Л’орик застина, онемял от ужас. Умът й беше останал достатъчно чист, за да претегля, да преценява, да отдели себе си настрана…

— Тя ще го научи, момиче — неизбежно ще го научи.

— Не! Няма, ако ми помогнеш. Помогни ми, Л’орик. Само ти — не казвай дори на Хеборик! Той ще поиска да убие Бидитал, а това не бива да става.

— Хеборик ли? Аз искам да убия Бидитал!

— Не бива. Не можеш. Той има сила…

Той видя как цялата се разтърси и се поколеба, преди да промълви:

— Имам лечебни мехлеми, еликсири… но ще трябва да останеш скрита за няколко дни.

— Тук, в храма на Тоблакай. Тук, Л’орик.

— Ще донеса вода. И шатра.

— Да!

Яростта, пламнала в него, се беше свила до нажежена до бяло топка. Мъчеше се да я удържи с решимост, отслабваща спорадично от съмнението, че трябва да направи точно това. Беше чудовищно. Трябваше да има мъст за това. Не можеше да няма мъст за това.

А още по-чудовищно, осъзна той смразен, беше, че всички знаеха за риска. „Знаехме, че я иска. И не направихме нищо.“

Хеборик лежеше неподвижен в тъмното. Имаше смътното усещане, че е гладен и жаден. Ала това усещане оставаше далечно. Чаят хен’бара изтласкваше нуждите на външния свят, така поне беше открил.

Умът му се рееше над кипнало море, и то беше вечно. Чакаше и чакаше. Ша’ик искаше истини. Щеше да ги получи. И тогава щеше да е свършил. С нея.

И сигурно и със своя живот също.

Тъй да бъде. Беше остарял повече, отколкото бе очаквал, и тези седмици и месеци отгоре май не си заслужаваха усилието. Беше осъдил на смърт собствения си бог и сега Финир нямаше да го поздрави, щом се освободеше от плътта и костите си. Както и Гуглата, впрочем.

Едва ли щеше да се събуди от това — беше изпил много повече чай от всякога и го беше изпил парещо горещ, когато е най-силен. И сега се рееше над тъмно море, по кожата му се хлъзгаше невидима топлина, която го задържаше на повърхността, заливаше крайниците, гърдите и лицето му.

Нефритеният гигант го беше повикал. Повикал бе душата му или каквото там се бе съхранило от дните му на смъртен човек. Старият дар на свръхестествено зрение отдавна беше изчезнал, дарбата да съзира тайни, скрити за повечето очи — древни тайни, — също я нямаше. Беше стар. Беше сляп.

Водите плиснаха лицето му.

И той усети как се плъзга надолу — сред море от звезди, които се вихреха в непрогледната тъма и все пак бяха ярки и невероятно чисти. В някаква недостижима далечина плуваха по-смътни сфери, трупаха се около огнените звезди и осъзнаването какво са те го съкруши. „Тези звезди… са като слънцето. Всяка. А онези сфери — те са светове, селения, всяко различно — и в същото време еднакви.“

Бездната не беше празна, както беше вярвал през целия си живот. „Но… къде тогава обитават боговете? Тези светове — лабиринти ли са те? Или лабиринтите са само проходи, които ги свързват?“

Нов обект изникна в полезрението му, понесе се все по-близо. Мъгливо зелен блясък, вкочанени крайници и в същото време — странно закривени, извит торс, застинал сякаш в миг на обръщане. Гол. Превърташе се в черната пустош и звездната светлина танцуваше по нефритената повърхност като капчици дъжд.

А зад него — друг, с откършен крак и ръка, които съпътстваха останалото в тихия му, почти безметежен път през пустошта.

И още един.

Първият гигант се превъртя покрай Хеборик и той остана с чувството, че може просто да протегне ръка и да погали гладката му повърхност, ала знаеше, че всъщност е твърде далече за това. Лицето изникна пред очите му. Твърде съвършено, за да е човешко, с широко отворени очи, с твърде двусмислено изражение, за да го разгадае, макар да му се стори, че долови в него примирение.

Вече бяха десетки и десетки, излизаха като че ли от една и съща точка в мастилените глъбини. Всеки беше застинал в различна поза, някои бяха така потрошени, че не бяха нещо повече от парчета и отломки, други бяха съвсем непокътнати. Плуваха в тъмата. Цяла армия.

Но без оръжия. Голи — и сякаш безполови. Притежаваха някакво съвършенство — в пропорциите, в гладките си повърхности — което подсказваше на бившия жрец, че е невъзможно да са били живи. Бяха артефакти — статуи всъщност, макар да нямаше и двама, които да си приличат в поза и изражение.

Озадачен, той се загледа как се превъртат покрай него и отминават. Хрумна му, че би могъл да се обърне, да види дали просто се стапят в друга някоя точка зад него, все едно че просто лежи край някоя вечна река от зелен камък.

Направи го без усилие.

Превъртя се, видя…

… и извика.

Беззвучен вик.

Черната пустош беше раздрана от огромна червена рана, от чиито проядени краища бълваха пламъци. Сиви вихри от хаос изригваха от нея като камшици.

И тъкмо в нейната паст пропадаха гигантите. Един след друг. И изчезваха. Откритието го порази.

„Ето как Сакатият бог е бил привлечен в нашия свят. През тази… тази ужасна цепнатина. А тези гиганти… го следват. Като армия зад своя пълководец.“

„Или армия, която го гони.“

Всички ли тези нефритени гиганти се появяваха в неговия свят? Струваше му се невъзможно. Ако беше така, щяха да ги видят на безброй места. Не, раната беше огромна, гигантите се смаляваха на точици, преди да достигнат чакащото ги забвение. Рана като тази можеше да погълне хиляди светове. Десетки, стотици хиляди.

Навярно всичко, което виждаше, бе само плод на халюцинация, рожба на треската, предизвикана от хен’бара.

И все пак яснотата на гледката беше почти болезнена, толкова брутално… чужда… че той беше убеден, че е истинска, или най-малкото че е продукт на нещо, което умът му може да възприеме, може да му придаде форма — статуи и рани, бури и кървене, вечно море от звезди и светове…

Миг на съсредоточаване, и той отново се обръщаше. С лице към безкрайната процесия.

И се приближаваше към поредния гигант.

Останали бяха само торсът и главата, откъснатите крайници се въртяха в пустошта след него.

Грамадата се носеше бързо към него, страховита и огромна. Изведнъж паниката го стисна за гърлото. Можеше да вижда вътре в това тяло, все едно че светът вътре в нефрита бе в неговите мащаби. Беше… ужасяващо.

Фигури. Тела, като неговото. Човешки същества — хиляди и хиляди, всички — затворени в статуята. Затворени… и крещящи, с разкривени от ужас лица.

Лицата се обърнаха към него. Уста, разтворени в безмълвни викове — предупреждение, глад или страх, трудно беше да се разбере. И да крещяха, звук не се чуваше.

Хеборик добави своя собствен безмълвен писък и отчаяно пожела да се озове встрани, извън пътя на статуята. Защото му се стори, че разбра — бяха пленници, затворени в тази каменна плът в хода на някакво неведомо изтезание.

Изхвърча встрани, изхвърлен от вихрушката по дирята на натрошеното тяло. Превъртя се и зърна за миг още нефрит, точно пред себе си.

Ръка.

Пръст, който се спусна надолу да го премаже.

Той изкрещя.

Не усети никакъв натиск, но черната пустош просто изчезна, а морето беше смарагдовозелено, студено като смъртта.

И Хеборик се озова сред гмеж от гърчещи се, виещи човешки фигури.

Звукът бе оглушителен. Нямаше място да помръдне — крайниците му бяха притиснати към тялото. Не можеше да диша.

Затворник.

Гласовете ревяха в черепа му. Невъобразимо много, на езици, които не можеше да различи, камо ли да разбере. Като вълни на щорм, разбиващи се в брега. Разбиваха се в него, връхлитаха и се отдръпваха, ритъмът се усилваше, смътно червен блясък започна да избива на петна по зеленото. Не можеше да се обърне, но не беше и нужно, за да разбере, че остават само още няколко мига, преди раната да ги глътне.

А после през целия този грохот до ума му започна да достига низ от думи, отблизо, все едно че шепнеха в ухото му, и той ги разбра.

— Ти дойде оттам. Какво ще намерим там, Безръки? Какво има отвъд пукнатината?

После заговори друг глас — по-силен и по-властен:

— Кой бог владее вече ръцете ти, старче? Кажи ми! Дори призраците им ги няма тук — кой се е вкопчил в тебе? Кажи ми!

— Никакви богове няма — каза трети глас, този път женски.

— Така казвате вие! — намеси се още един, изпълнен с жлъч. — Вие, на вашия пуст, гол, окаян свят!

— Боговете се раждат от вяра, а вярата е мъртва. Ние я убихме с необятната си интелигентност. Твърде примитивни сте, за да…

— Не е трудно да се убиват богове. Най-лесното убийство е това. И не е мярка за интелигентност. Нито дори за цивилизованост. Всъщност безразличието, с което се нанасят такива смъртоносни удари, е проява на невежество.

— Или на небрежност. В края на краищата не боговете са важни, самото изстъпление, излизането извън себе си дарява смъртния с добродетелта…

— Да коленичи пред Реда? Сляп глупак…

— Редът ли? Говорех за състраданието…

— Добре, давай! Излез извън себе си, Леандрис! Не, още по-добре. Излез отвън.

— Само новият може да направи това, Касса. И по-добре да побърза.

Хеборик се изви, успя да погледне надолу, да зърне за миг лявата си ръка, китката, пръстите… които не бяха там. „Бог. Бог ги е взел. Сляп бях за това — призрачните ръце от нефрит ме бяха заслепили…“

Разтърси глава, щом крясъците и писъците изведнъж се усилиха, оглушителни, затъпяващи ума. Светът стана червен, червен като кръв…

Нещо го дръпна за ръката. Силно. Веднъж. Още веднъж…

Хеборик отвори очи. Видя над себе си безцветното платнище на шатрата. Беше студено.

Почти нечовешки звук се изтръгна от гърлото му, той се превъртя под завивките и се сви на кълбо. Затрепери.

„Бог. Намерил ме е бог!“

„Но кой бог?“

Беше нощ, може би не повече от камбана преди разсъмване. Станът беше притихнал, чуваше се далечен, изпълнен със скръб вой на вълци.

След малко Хеборик се размърда отново. Огънят от суха тор беше загаснал. Нямаше запален светилник. Той отхвърли завивките и бавно се надигна.

И се взря невярващо в ръцете си.

Бяха все така призрачни, но отатарала го нямаше. Силата на нефрита си оставаше, пулсираше смътно. Но сега по ръцете му се виждаха черни резки. Смътни, почти прозрачни косъмчета бяха поникнали по тях, плъзваха нагоре, извиваха се и продължаваха към лактите.

Татуировката му се беше преобразила.

И можеше да вижда, в най-дълбоката тъмница. С нечовешка яснота. Всеки контур се открояваше в очите му като в най-ясен ден.

Чу някакъв звук, долови движение и рязко извърна глава — но беше само ризан, кацнал леко като листо на покрива на шатрата.

„Ризан? На покрива на шатрата ми?“

Стомахът му изръмжа от внезапен глад.

Погледна отново татуировката по ръцете си. „Намерил съм си нов бог. Не онзи, когото търсех. И знам кой е той. Какво е.“

Обзе го горчивина.

— Потрябвал ти е дестраянт ли, Трийч? И просто си… взе един. Открадна го, от собствения му живот. Вярно, не е кой знае какъв живот, но все пак си беше мой. Така ли си наемаш следовниците? Слугите? Кълна се в Бездната, Трийч, много има да учиш за смъртните.

Гневът му заглъхна. Имаше дарове все пак. Един вид — размяна. Вече не беше сляп. И още по-необичайното — можеше да чува звуците от съседите си, спящи в своите шатри и юрти.

А там някъде, смътно, в почти затихналия въздух… миризмата на… насилие. Но беше далечна. Кръвта беше пролята по-рано. Някакъв дребен домашен спор вероятно. Трябваше да се научи да прецежда повечето от това, което му казваха новопридобитите сетива.

Хеборик изсумтя и се намръщи.

— Добре, Трийч. Май и на двама ни предстои да се учим. Но най-напред… да хапнем. И да пийнем.

Надигна се от постелята си. Движението беше смайващо плавно, макар че трябваше да мине известно време, преди Хеборик най-сетне да забележи, че нищо и никъде вече не го боли.

Твърде зает беше с пълненето на корема си.

Забравил бе загадките на нефритовите гиганти, на безбройните пленени в тях души, на раната, зейнала в Бездната.

Забравил бе също така смътната, оцапана с кръв тръпка от далечно насилие.

Избуяването на някои сетива по необходимост отнемаше от други. Правеше го блажено безчувствен за собствената му новопридобита праволинейност. Две истини, които отдавна беше разбрал, дълго нямаше да се появят, за да го разтревожат.

Че не съществуват безвъзмездни дарове.

И че природата винаги се стреми към баланс. Но че балансът не е просто понятие. Отплатата не съществуваше само във физическия свят. Друго, много по-мрачно равновесие беше възникнало… между минало и настояще.

Очите на Фелисин Младата изпърхаха и се отвориха. Беше спала, но с пробуждането си разбра, че болката не си е отишла, и ужасът от онова, което той й бе причинил, също си оставаше, макар и някак странно застинал в ума й.

В ограниченото й полезрение, току над пясъка, точно пред лицето й, беше изпълзяла змия. Едва сега разбра какво я е събудило — други змии се хлъзгаха по тялото й. Много змии.

Поляната на Тоблакай. Сега си спомни. Беше допълзяла дотук. И Л’орик я беше намерил, но след това си бе тръгнал. Да донесе церове, вода, постеля и шатра. Все още не се беше върнал.

Поляната се беше стаила, чуваше се само тихото хлъзгане на змиите. Клоните в тази гора не се движеха. Нямаше листа, които да пърхат в хладния полъх на вятъра. Тя се надигна да седне. Остра болка я пареше долу под корема, а раната, където беше откъснал плът — там, между краката й — гореше ужасно.

„Ще наложа този ритуал на своя народ, чедото ми, когато стана Върховният жрец на Вихъра. Всички момичета ще познаят това в моя нов, пресътворен свят. Болката ще отмине. Всяко усещане ще заглъхне. Нищо вече няма да изпитваш, защото няма в света на смъртните място за наслада. Насладата е най-тъмният път, защото води до загуба на контрол. А това не ни трябва. Не и сред жените ни. А ти ще се присъединиш към другите, към онези, които вече съм поправил…“

Две такива момичета бяха дошли след това, носеха инструментите за рязане. Бяха й замърморили окуражително, с мили думи. Благочестиво и сладко й шепнеха за добродетелите, които носело нараняването. Благоприличие. Вярност. Отказът от суетни копнежи, заличаването на всяко желание. Все добри неща, казваха й. Страстите били проклятието на света. Та нали тъкмо те, страстите, бяха подтикнали собствената й майка да замине, нали тъкмо заради тях беше изоставена тя? Копнежът за наслада бе отнел майката на Фелисин… от задълженията на майчинството…

Фелисин се наведе и се изплю в пясъка. Но вкусът от думите им не се махна. Не беше изненадващо, че мъже могат да мислят такива неща, да правят такива неща. Но че могат и жени… това наистина горчеше.

„Но те грешат. Не са прави. Да, майка ми ме изостави, но не заради прегръдката на любовник. Не, Гуглата я прегърна нея.“

Бидитал да стане Върховен жрец? Глупак. Ша’ик щеше да намери място за него в храма си — или поне място за черепа му. Костена чаша за пикаене може би. И това време скоро щеше да дойде.

„Все пак… твърде дълго. Бидитал взима момичета в прегръдката си всяка нощ. Той прави армия, легион от наранени, осакатени деца. И те ще искат с жар други да споделят лишението от страст. Та нали са човешки същества все пак, а в човешкия нрав е да превръщаш загубата в добродетел. За да можеш да я преживееш, да можеш да я оправдаеш.“

Някаква смътна светлина я отвлече от мислите й и тя вдигна глава. Изваяните лица по дърветата наоколо сияеха. Сива, вълшебна светлина струеше от тях. И зад всяко от тях се долавяше… присъствие.

„Боговете на Тоблакай.“

— Добре дошла, осакатена. — Гласът стържеше като триещи се една в друга скали. — Аз съм Бе’рок. Мъст се рои около теб, с такава сила, че да ни пробуди. Радва ни този призив, дете.

— Ти си от боговете на Тоблакай. Нищо общо нямате с мен. Не ви искам. Върви си, Бе’рок. И ти, и останалите — вървете си.

— Искаме да облекчим болката ти. Ще го приема като своя лична… отговорност. Жадуваш възмездие? Ще го имаш. Онзи, който те нарани, иска да присвои за себе си мощта на пустинната богиня. Иска да узурпира целия къс от лабиринта и да го вкара в собствения си кошмар. О, дете. Може би в този миг — все още — си убедена в друго. Но твоето нараняване вече няма значение. Опасността се таи в амбицията на Бидитал. Нож трябва да се забие в сърцето му. Не искаш ли ти да бъдеш този нож?

Тя не отвърна нищо. Нямаше как да разбере кое от изваяните лица е на Бе’рок, можеше само да мести поглед от едно към друго. Погледна към двамата изваяни от глава до пети воини Тоблакай, но от тях не струеше светлина — бяха сиви и безжизнени в предутринния мрак.

— Служи ни — промълви Бе’рок. — И ние на свой ред ще ти служим. Дай ни отговора си бързо — някой иде.

Тя забеляза поклащащия се по пътеката фенер. Л’орик. И попита боговете:

— Как? Как ще ми служите?

— Ще се погрижим смъртта на Бидитал да изкупи престъпленията му и да дойде… навреме.

— А как ще се превърна в този нож?

Отвърнаха й кротко:

— Ти вече си, дете.

14.

Теблорите отдавна са извоювали славата си на убийци на деца, като касапи на безпомощните, като смъртни демони, хвърлени върху натийците като съвсем незаслужено проклятие. Колкото по-скоро Теблор бъдат заличени от планинските си укрепления, толкова по-скоро споменът за тях най-сетне ще започне да заглъхва. Докато Теблор не се превърнат само в приказка за плашене на децата. В това ние виждаме своята ясна и единствена кауза.

„Кръстоносният поход от 1147“

Айед Коурбурн

Вълците тичаха на дълги отскоци през проблясващата мъгла, очите им лъсваха всеки път, щом извърнеха едрите си глави към него. Все едно че беше лос, газещ с усилие през дълбокия сняг, и огромните зверове призрачно го следваха от двете страни с неумолимото търпение на хищници.

Макар че тези планински зверове едва ли някога бяха ловили воин-теблор. Карса не беше очаквал да намери сняг, особено след като пътят му го поведе по северното рамо на хребета — имаше късмет, че не се наложи да се катери през проходи. Вдясно, на по-малко от две левги, все още можеше да види охрените пясъци на пустинната низина и знаеше много добре, че там долу слънцето грее изпепеляващо — същото това слънце, което сега го гледаше отгоре като замъглено кълбо от изстинал огън.

Снегът беше дълбок до прасците и забавяше тичането му. Вълците успяваха някак да се задържат над втвърдената му от вятъра повърхност и само понякога лапите им пропадаха в пропукващата се кора. Мъглата, загърнала и ловци, и плячка, беше всъщност снежни кристали, примигващи на ярката, ослепителна дневна светлина.

Бяха му казали, че някъде на запад планинската верига прекъсва. Вдясно от него щеше да се появи море, а отпред вляво щеше да има тесен, гънещ се между хълмове проход. Отвъд тези хълмове, а сетне на юг, щеше да види град. Лато Ривий. Нямаше намерение да го посещава, въпреки че се налагаше да го заобиколи. Колкото по-рано оставеше зад себе си цивилизованите земи, толкова по-добре. Но това означаваше да мине през още две реки, на седмици път.

Макар да тичаше сам, усещаше присъствието на двамата си спътници. Може да бяха и призрачни духове, но по-вероятно не бяха нищо повече от отделили се късове от собствения му ум. Скептичният Байрот Гилд. Непоклатимият Делъм Торд. Късове от собствената му душа, за да може да устои в този диалог на самосъмнението. И значи — едва ли нещо повече от самоопрощение.

Или поне така изглеждаше, стига да я нямаше болезнената язвителност в подхвърлянията на Байрот Гилд. Понякога Карса имаше чувството, че отново е роб, присвиващ се под несекващите удари на бича. Представата, че си го причинява сам, беше непоносима.

„Не чак толкова, главатарю. Стига да отделиш поне миг, за да погледнеш собствените си мисли.“

— Не сега, Байрот Гилд — отвърна Карса. — И без това вече дъх не ми стига.

„От разликата във височината е, Карса Орлонг — достигна го гласът на Делъм Торд. — Макар да не го усещаш, с всяка своя стъпка на запад се спускаш. Скоро ще оставиш зад гърба си този сняг. Рараку може някога да е била вътрешно море, но море сгушено в скута на високи планини. Целият ти път дотук, главатарю, е всъщност спускане.“

Карса можеше само да изсумти на тази мисъл. Наистина не беше почувствал никакво спускане, но пък в тази земя хоризонтите играеха измамни игри. Пустинята и планините винаги лъжеха, отдавна го беше открил.

„Когато снегът свърши, вълците ще нападнат“, измърмори Байрот Гилд.

— Знам. Хайде млъкни — виждам гола скала отпред.

Преследвачите му също я виждаха. Бяха десетина, по-високи от зверовете в родния край на Карса и със сиво-кафява, на бели петна козина. Четири звяра затичаха напред, по два от всяка страна към оголената скала.

Карса изръмжа и измъкна дървения меч от ремъците на гърба си. Дланите му бяха изтръпнали от хапливо студения въздух. Ако в западния край на Свещената пустиня имаше някакви водоизточници, нямаше да му се наложи да се изкачва по тези височини, но вече нямаше и смисъл да премисля решението си със задна дата.

Задъханото дишане на вълците се чуваше от двете му страни и зад него.

„Липсва им здрава основа, главатарю. Но пък и с теб е така. Внимавай с трите по дирята ти — те ще нападнат първи, може би на крачка-две, преди да стигнеш до скалата.“

Карса изръмжа на ненужния съвет на Байрот. Знаеше си той какво ще направят вълците и кога.

Изведнъж около него бързо затупаха тежки лапи, разхвърча се сняг и всички вълци препуснаха покрай слисания Карса. По голата скала задращиха нокти, от разтопения от слънцето сняг плисна вода, зверовете възвиха и оформиха полукръг пред теблора.

Той спря и вдигна меча. Най-сетне дори Байрот Гилд се смълча — явно също толкова изненадан като него.

И до ума на Карса достигна хриплив, задъхан глас.

„Хареса ни това, Тоблакай. Тича, без да спреш, три нощи и близо четири дни. Да кажем, че ни впечатли, ще е подценяване. Не бяхме виждали досега такъв като тебе. Виждаш ли хълбоците ни? Изтощи ни. А виж себе си — дишаш дълбоко, имаш червени кръгове около очите, но стоиш готов и краката ти дори не се огъват, нито потрепва странният меч в ръцете ти. Нима ще ни нараниш сега, воине?“

Карса поклати глава. Речта беше малазанска.

— Като соултейкън сте значи. Ала сте много, не един. Това трябва да е… д’айвърс? Соултейкън съм убивал — тази кожа на раменете ми е достатъчно доказателство, ако не вярвате. Нападнете ме, ако щете, и щом ви избия до един, ще имам наметало, за което ще ми завидят и боговете.

„Вече не искаме да те убиваме, воине. Всъщност спираме те, за да те предупредим.“

— Да ме предупредите? За какво?

„Вървиш по нечия диря.“

Карса сви рамене.

— Двама са. И двамата тежки, макар че единият е по-висок. Вървят редом.

„Редом, да. А какво ти говори това?“

— Никой не води, никой не следва.

„Гибелна опасност е яхнала раменете ти, Тоблакай. Заплаха лъха от тебе — още една причина да не се караме с теб. Сили жадуват за твоята душа. Твърде много. Твърде гибелни. Ала се вслушай в предупреждението ни: счепкаш ли се с някой от тези пътници… светът ще съжали. Светът, воине.“

Карса отново сви рамене.

— С никого не мисля да се бия засега, д’айвърс. Макар че ако бъда предизвикан, няма да съм аз виновният за каквото там ще претърпи светът. Хайде, стига приказки. Отдръпнете се от пътя ми или ще ви избия.

Вълците се поколебаха.

„Кажи им, че Риландарас се е опитал да те разубеди. Преди да си извършил онова, което ще унищожи света.“

Той ги изчака, докато се спуснат по склона.

Смехът на Байрот Гилд отекна като далечен гръм в ума му. Карса кимна.

— Никой не би поел вина за нещо, което все още не се е случило — избоботи той. — Това само по себе си е любопитно предупреждение.

„Наистина растеш, Карса Орлонг. Какво ще правиш сега?“

Карса изръмжа и отново стегна меча на гърба си.

— Какво ще правя ли, Байрот Гилд? Ами, искам да ги срещна тия страховити пътници, разбира се.

Този път Байрот Гилд не се засмя.

Вадички вода от стапящия се сняг се стичаха по ронливата скала под краката на Карса. Склонът пред него се спускаше към скалисто плато, с плоските гърбици на пясъчните скали, увенчани с лед и сняг. Въпреки яркото следобедно слънце тесните криволичещи вади между скалите оставаха в дълбока сянка.

Но снегът под нозете му беше изчезнал и той усещаше топлината във въздуха. Пътят надолу като че ли беше само един, по-скоро коритото на поток, отколкото пътека. След като дирите се бяха заличили, теблорът можеше само да приеме, че двамата странници пред него са тръгнали по същия път.

Движеше се вече по-бавно, с натежали от умора крака. Истината за тази умора не беше нещо, което щеше да разкрие пред вълците д’айвърс, но тази заплаха вече беше зад гърба му. Беше готов да рухне всеки момент — едва ли най-подходящото, след като му предстоеше да кръстоса меч с демон, способен да унищожи цял свят.

Краката му продължаваха да го носят напред, сякаш по своя воля. Като обречени.

„А обречеността е паметник сама по себе си, Карса Орлонг.“

— А, пак ли се върна да ме дъвчеш като помияр, Байрот Гилд? Поне някакъв съвет да ми беше дал. Този Риландарас, този д’айвърс… Прокобни бяха думите му, нали?

„Нелепо прокобни, главатарю. Няма сили на този свят — и на никой свят, — които да представляват такава абсолютна заплаха. Изречена с трескавия трепет на страха. Вероятно е нещо лично — онзи, който крачи напред, си е имал работа с така наречения Риландарас и д’айвърс е този, който е пострадал от срещата.“

— Сигурно си прав, Байрот Гилд. Делъм Торд, от дълго време мълчиш. Ти какво мислиш?

„Притеснен съм, главатарю. Този д’айвърс все пак беше могъщ демон. В толкова форми да се превъплъти и да остане един. Да говори в ума ти като бог…“

Лицето на Карса се разкриви в гримаса.

— Бог… или двойка духове. Не е демон, Делъм Торд. Ние, Теблор, много нехайно използваме тази дума. Форкрул Ассаил. Соултейкън. Д’айвърс. Всъщност всички те не са никакви демони, защото никой от тях не е бил призован в този свят, никой от тях не е от друго селение, всички са от това. Всъщност те не са по-различни от нас, Теблор, нито от чедата на равнината. Не са по-различни от ризаните или комарите, от конете или кучетата. Всички те са от този свят, Делъм Торд.

„Както кажеш, главатарю. Но ние, Теблор, никога не сме опростявали употребата на думата. Демон също така се отнася за поведение и в този смисъл всички неща могат да са демонични. Онзи, който се назова Риландарас, ни преследваше и ако не го беше довел до изтощение, щеше да нападне, въпреки уверенията му в обратното.“

Карса се замисли над това и кимна.

— Прав си, Делъм Торд. Съветът ти към мен е да бъда предпазлив. При теб винаги е било така, тъй че не съм изненадан. Въпреки това няма да пренебрегна думите ти.

„Разбира се, че ще ги пренебрегнеш, Карса Орлонг.“

Последна ивица светлина и теблорът навлезе в сянката. Пороят се надигна до глезените му, щом коритото се стесни, и трябваше да стъпва предпазливо, за да не се подхлъзне. Отново започна да вижда дъха си.

Малко по-нависоко от лявата му страна имаше нещо като скална издатина, незасенчена и суха като кост. Карса се закатери по разровения бряг на дерето, покатери се на нея, изправи се и я огледа. Не приличаше на естествено образувание. Стената на самото плато като че ли беше огладена преди много време, на височина два пъти ръста му. По нея се виждаха пиктограми, напукани и станали безцветни с изтеклите столетия. Процесия човешки фигури, всички в мащабите на обитателите на равнините, гологлави и само с препаски на слабините. Държаха ръцете си вдигнати високо, с протегнати пръсти, сякаш се бяха вкопчили във въздуха.

Самият път беше прорязан от пукнатини от непрестанно падащите камъни. Изглеждаше обаче направен от един-единствен каменен къс — което бе невъзможно, разбира се. Пътят лъкатушеше покрай извивката на платото и стигаше до нещо като рампа, която се губеше в мъглата и сигурно водеше надолу в равнината. Напред и вдясно се виждаха каменни кули — Карса знаеше, че отвъд тях се простира морето Лонгшам.

Умората го принуди да спре. Той смъкна торбата от раменете си и седна. Пътуването дотук бе дълго, но теблорът знаеше, че пътят, който го чака, е още по-дълъг. И като че ли до края щеше да го извърви сам. „Защото тези призраци са си просто призраци. Може би наистина не са нищо повече от плод на ума ми.“ Неприятна мисъл.

Отпусна глава на стопления от слънцето камък.

Примига и отвори очи. Тъмнина.

„Събуди ли се вече, главатарю? Чудехме се дали този твой сън няма да се окаже вечен. Напред екнат звуци — чуваш ли ги? О, идат отдалече, но така е по тази земя, нали? Все пак… местят се камъни, мисля. Хвърлят ги. Твърде бавно и ритмично, за да е свлачище. Двамата странници, би могъл да заключи човек.“

Карса се надигна и се разкърши. Трополенето на камъни се чуваше ясно, но Байрот Гилд беше прав — идеше отдалече. Той седна до пътната си торба и извади храна и вода.

Беше почти на разсъмване. Работещите напред по пътя явно бяха подранили.

Карса започна да закусва, без да бърза. Когато най-сетне бе готов да продължи, небето на изток беше порозовяло. Той огледа меча и бронята си и тръгна.

Отмереният тропот на камъните продължи цялата сутрин. Накрая Карса стигна рампата и видя под нея равнината, на една трета левга надолу. Малко преди да се отдели от планинския масив, пътят се разширяваше и в стената на платото се виждаха останки от град. Каменно свлачище ги беше погребало до средата, а над него се бяха струпали могили от по-късни свлачища.

Пред едно от тези по-малки свлачища бяха изпънати две шатри.

На триста крачки от тях Карса спря.

Малко оттатък шатрите някой разчистваше камъните с отмерен, едва ли не налудничав ритъм, хвърляше ги надолу и те се търкаляха по склона. По-наблизо, на една канара седеше друг — и докато първият беше висок — много по-висок от всеки равнинец, — вторият беше впечатляващо широк в раменете, тъмнокож и с тежка грива. Дъвчеше опърлен кози бут — останалото от козата все още се печеше на огромен шиш над ограденото с камъни огнище близо до двете шатри.

Карса огледа сцената, после сви рамене и тръгна напред.

Беше на по-малко от двайсет крачки, когато грамадният седнал на канарата варварин извърна глава и му махна с бута.

— Ела хапни. Проклетата коза направо ми изкара акъла, като падна от стръмнината, тъй че се чувствам задължен да я изям. Смешна работа. Все ги виждаш как се катерят там горе и вярваш, естествено, че никога няма да стъпят накриво. Е, поредната разбита илюзия.

Говореше на езика на хората от равнината, но не беше равнинец. Имаше големи кучешки зъби, косата му бе като глиганска четина, лицето му беше кокалесто, широко и плоско. Очите му бяха с цвета на пясъчника около тях.

Щом чу думите му, неговият спътник спря да хвърля камъните, изправи се и загледа Карса с любопитство.

Теблорът отвърна на погледа му със същата откровеност. Непознатият беше висок почти колкото него, но по-слаб. Със сивкаво-зеленикава кожа. Долните му кучешки зъби бяха толкова големи, че можеше да се вземат за бивни. Близо до него се виждаше подпрян дълъг лък с колчан и кожена сбруя, до която беше поставен меч в ножница. Първите оръжия, които бе видял досега Карса — защото другият като че ли беше съвсем невъоръжен, ако не се броеше широкият ловен нож на колана му.

Взаимният оглед продължи още малко, а после воинът с бивните поднови разкопаването — слезе в дупката, която беше издълбал в каменния насип, и се скри от очите му.

Карса пак погледна към другия, а той пак му махна с козешкия бут.

Теблорът се приближи, остави торбата си до огнището, извади нож, отряза си мръвка и седна при непознатия.

— Говориш езика на тукашните племена — рече Карса. — Но досега не бях виждал хора от расата ти. Нито някой като спътника ти.

— И ти си също толкова рядка гледка, Теломен Тоблакай. Аз съм Маппо, от народа, известен като Трелл, родом от Джаг Одан. Всеотдайният ми спътник е Икариум, джаг…

— Икариум? Обичайно ли е това име, Маппо? В легендите на моето племе има герой със същото име.

Охрените очи на трелла за миг се присвиха.

— Обичайно? Не и в смисъла, за който питаш. Това име определено се среща в сказанията и легендите на безброй народи.

Карса се намръщи на тези подробности, ако изобщо бяха подробности, и откъсна със зъби от крехкото месо.

— Хрумва ми — рече Маппо и по зверското му лице за миг като че ли пробяга усмивка, — че тази случайна среща е уникална… в толкова много отношения, че е излишно да ги изброявам. Трелл, Джаг и Теломен Тоблакай… и всеки от нас е единствен представител на своя вид в цялото Седемградие. Още по-удивителното е, че мисля, че те знам — само по име, разбира се. Ша’ик си има телохранител — Теломен Тоблакай с ризница от вкаменени раковини и дървен меч…

Карса кимна, преглътна поредната мръвка и отвърна:

— Да, служа на Ша’ик. Това прави ли те мой враг?

— Не, освен ако не решиш така — рече Маппо. — Но не бих те посъветвал.

— Всички го казват — измърмори Карса и отхапа отново.

— Е, значи не си чак такъв невежа.

— Глутница вълци ми говориха — обясни Карса. — Не казаха много, освен предупреждението. Не знам какво ви прави толкова опасни, пък и не ме интересува много. Изпречите ли се на пътя ми, ще ви убия. Просто и ясно.

Маппо кимна замислено.

— А имаме ли причина да ти се изпречваме на пътя?

— Не, освен ако не решите така — отвърна Карса.

Треллът се усмихна.

— Най-добре ще е да не знаем нищо един за друг тогава.

— Аха. Тъй ще е най-добре.

— Уви — въздъхна Маппо. — Икариум вече знае за теб всичко, което му трябва, а какво смята да прави с теб и дали го е решил вече — той си знае.

— Ако си вярва, че ме познава — лъже се — изръмжа Карса.

— Хм, я да го обсъдим тогаз. На раменете си носиш кожа на соултейкън. И двамата го знаехме — убил си могъщ звяр, не ще отрека. За твой късмет, не ни беше приятел, но че си храбър юнак — не ще отрека. После, обсебен си от духове — не само от двамата ти съплеменници, които и сега са зад теб. А от духовете на онези, които си избил в краткия си, но явно ужасен живот. Те са ужасно много и омразата им към теб е съвсем осезаема. Но кой влачи така след себе си своите мъртъвци? Само някой прокълнат, мисля. И го казвам от дълъг опит — проклятията са ужасно нещо. Я ми кажи, Ша’ик говорила ли ти е за сливането?

— Не.

— Когато се слеят проклятията, може да се каже. Слабости и добродетели, многобройните лица на съдбовна обсебеност, на едничката цел. Сбират се сили и воли, все едно че всеки по необходимост се стреми да унищожи другия. И ето, ти и Икариум вече сте тук, на няколко мига само от страховитата си среща, а аз съм орисан да свидетелствам. Безпомощен спрямо това отчаяно безумие. За щастие, изпитвал съм това чувство и преди.

Карса слушаше думите на Маппо и ядеше. Погледна кокала в ръцете си, хвърли го настрана, изтри дланите си в мечата кожа на наметалото си и се изправи.

— Какво още е разбрал Икариум за мен, Маппо?

— Още няколко неща. Риландарас те е преценил и е заключил, че не му се ще кожите му да се добавят към колекцията ти. Риландарас винаги е бил благоразумен. Глутница вълци, викаш? Е, значи силата му е нараснала. Злокобна, но и любопитна загадка, предвид хаоса в душата му. Какво друго? Е, другото мисля да не разкривам.

Карса изсумтя, отвърза мечото наметало и го пусна на земята, после смъкна меча от гърба си и се обърна към свлачището.

От дупката излетя балван, толкова грамаден и тежък, че щеше да затрудни и Байрот Гилд. Земята се разтресе, щом падна и се затъркаля, преди да се спре сред облака прах.

— Да чакам ли ще ме кара? — изръмжа Карса.

Сякаш в отговор, Икариум се показа от дълбоката яма и отупа прахта от дългопръстите си ръце.

— Не си Фенн — рече той. — По-скоро мисля, че си Теблор, от ония пропаднали племена в Ледерон. Дълго си пътувал, воине, за да намериш края си.

— Ако си толкова нетърпелив, млъкни — изръмжа Карса.

Лицето на джага стана угрижено.

— Нетърпелив? Не. Никога не съм бил нетърпелив. Просто май се разчувствах. За първи път изпитвам такова нещо, което е странно. — Обърна се към спътника си. — Имали ли сме мигове като този и преди, Маппо Рънт?

— Да, приятелю. Да.

— Е, тогаз бремето на спомените си е само твое.

— Както е било винаги, Икариум.

— Скърбя за теб, приятелю.

Маппо кимна.

— Знам, че скърбиш. Хайде, изваждай си меча от ножницата, Икариум. Този Теблор кипи от безсилен гняв.

Джагът отиде до оръжието си.

— Какво ще излезе от това, Маппо?

Треллът поклати глава.

— Не зная. Но съм изпълнен със страх.

— Ще се постарая да съм по-ефикасен тогава, че да посъкратя колкото може притесненията ти.

— Явно ще е невъзможно при тази твоя словоохотливост — измърмори Карса и надигна меча си. — Хайде да свършваме, че трябва да си намеря кон.

Веждите на Икариум се понадигнаха едва-едва и той измъкна меча си — чудновато оръжие, с един ръб като сабя и древно на вид.

Атаката на джага бе като мълния, по-бърза от всичко, което Карса беше виждал, но мечът му все пак изсвистя и я отби.

Остриетата се сблъскаха.

Чу се някакво много странно клъц и Карса зяпна — държеше само дръжка.

Обзе го дивашка ярост, той пристъпи напред и грамадният му юмрук се стовари в лицето на Икариум. Джагът отхвърча, мечът му излетя от десницата му и задрънча по склона на насипа. Икариум падна с тежък тътен и повече не помръдна.

— Кучият му син ми счупи меча… — изломоти Карса, докато се обръщаше към Маппо.

Бяла мълния изтрещя в черепа му.

И го отнесе.

Маппо се взря отгоре в изпружения на земята Теломен Тоблакай, в бавното издуване и спадане на гърдите му. Отпусна боздугана, погледна просналия се Икариум, видя как едната му ръка бавно се вдигна, помръдна и се смъкна отново.

Треллът въздъхна.

— Май стана по-добре, отколкото можех да се надявам.

Прибра боздугана в голямата кожена торба и се захвана да разтуря бивака.

Болка пулсираше зад очите му, в главата му екнеше грохот, като от кипнала от порой река, преляла тясното си корито. Карса изпъшка.

Мина много време, преди най-сетне да се надигне на четири крака.

Разсъмваше се… отново.

— Нищо не казвай, Байрот Гилд — измърмори той. — И ти, Делъм Торд. Сам мога да се досетя какво стана. Оня кучи син, треллът, ме удари отзад. Да, не ме уби, но един ден ще съжали за това.

Огледа се бавно и предпазливо и се увери, че е сам. Счупеният му меч беше сложен до него, с китка росни цветя отгоре.

Ударът в главата го беше замаял и краката не го държаха. Той развърза спукания си шлем и го хвърли настрана. Засъхнала кръв беше сплъстила косата му и бе оцапала тила му.

„Поне си отдъхна добре, Карса Орлонг.“

— Не ти е толкова весело, колкото очаквах, Байрот Гилд. Този Икариум… Има го в легендите ни, нали?

„И ти единствен между живите Теблор кръстоса меча си с неговия.“

— Той ми го счупи.

Отговор на това не последва. Карса навлече на раменете си мечото наметало, метна през рамо торбата и беше готов да продължи. Остави на земята счупения меч и китката и тръгна надолу по склона, но спря. Ямата, изровена от Икариум в каменното свлачище, привлече вниманието му.

Джагът бе разкопал част от някаква статуя — доста очукана. Това, което се беше запазило, беше напукано и разцепено, но все пак окото можеше да го различи. Гротескна фигура, на ръст колкото Карса, от зърнист черен камък.

Седемглава хрътка.

Беше напълно заровена под каменната лавина, тъй че не бе имало как да се забележи. И въпреки това Икариум я беше намерил. Но защо беше положил целия този труд да изрови чудовищното творение, си оставаше непонятно.

— Твърде дълго е живял, изглежда — промълви Карса.

Излезе от ямата и тръгна по пътя.

След шест дни град Лато Ривий бе останал далече зад него. Теблорът се беше излегнал в сенките на една гулдинда и гледаше как двама пастири подкарват стадото си кози към прашната кошара. Зад нея се простираше малко селце с ниски, покрити с палмови листа къщурки; въздухът бе натежал от пушек и прах.

Слънцето скоро щеше да се скрие и той щеше да продължи по пътя си. Беше изчакал целия ден, без никой да го види. Земите между Лато Ривий и река Мерсин бяха гъсто населени в сравнение с всичко, което бе видял досега, и това му напомни, че пътуването му след слизането в Ерлитан бе най-вече през девствена пустош. Пан’поцун Одан — самата Свещена пустиня — беше свят, буквално лишен от каквато и да било цивилизация.

Но тук напоителните канали прорязваха цялата равнина. Кладенците, горите и селата бяха в изобилие и имаше повече пътища, отколкото беше виждал, дори в земите на натийците. Повечето бяха черни, равни и отъпкани, обикновено с канавки от двете страни. Дотук единственото изключение бяха имперските пътища — издигнати, прави и достатъчно широки, за да могат да се разминат два фургона. Тези малазански пътища бяха пострадали през последните години — камъните в основите им бяха изровени, колоните, отбелязващи левгите, бяха съборени. Но канавките и рововете за водостоци бяха дълбоки и Карса ги беше използвал, за да се крие, докато вървеше на юг.

Селцето отпред беше на едно кръстовище на малазански пътища. Над ниските покриви близо до центъра му се издигаше тромава четвъртита кула. Варовиковите й стени бяха почернели, резки пълзяха от амбразурите и прозорците. Когато слънцето се скри, в кулата не блеснаха никакви светлини.

Колкото и вероятно да изглеждаше в това село да са се настанили бунтовници на Апокалипсиса, предвид стратегическото му разположение на кръстопътя, Карса не държеше да се свърже с тях. Пътуването му си беше лично, не че имаше някаква особена причина за това — просто така беше решил. Тъй или иначе, бунтът тук като че ли не беше чак толкова яростен, или пък необузданата жажда за кръв отдавна се бе уталожила. Но така или иначе, нямаше опустошени ферми и ниви.

Никак не му харесваше, че е без оръжие, освен късия малазански меч, прибран в ножницата на бедрото му, който използваше за нож. Но нямаше подходящо дърво наоколо. Бяха му разправяли за железни дървета в Джаг Одан и трябваше да изчака дотогава.

Бързото нощно спускане беше свършило. Той се размърда, вдигна торбата си и пое покрай горичката от гулдинда. Единият път водеше право на юг — сигурно свързваше Лато Ривий със Свещения град Угарат. Ако по този път след бунта бяха оцелели някакви мостове през река Мерсин, щяха да са малазански.

Заобиколи селцето откъм северния му край, през житата и влажната от снощното напояване почва. Предположи, че водата идва от реката някъде пред него, макар че не можеше да си представи как е отклонено течението. Представата за цял живот, прекаран в оран, сеитба и жътва, беше отблъскваща за всеки теблор. Ползата от това като че ли беше само за знатните земевладелци, докато самите труженици живееха оскъдно и рано се състаряваха от непосилния труд. А разликата между висшата и низшата класа се пораждаше от самото земеделие — така поне му се струваше на Карса. Богатството се измерваше с властта над други хора и тази власт винаги се държеше здраво. И беше странно, че този бунт изобщо не засягаше тази несправедливост, че всъщност той не беше нещо повече от борба между онези, които искат да властват.

При все това най-големите страдания се бяха стоварили на гърба на низшите, на простия народ. Имаше ли значение цветът на нашийника около нечий врат, щом веригата, закачена за него, бе една и съща?

Той прескочи някакъв ров, прегази високо израслата трева и се озова на ръба на плитка яма. Дълга беше около двайсет крачки и близо трийсет на ширина. Тук беше струпана сметта от градчето. Ала не толкова успешно, че да скрие грамадата кости на хора от равнината.

Тук значи бяха малазанците. Богатството на плътта, хвърлено наново в земята. Карса не се и съмняваше, че съперниците им за власт са били най-гласовити в призивите да бъдат наказани със смърт.

„Ето, че пак съзираме истината на чедата на равнините, Карса Орлонг.“ Призрачният глас на Байрот Гилд прозвуча с осезаема горчивина. „Срещу всяка тяхна добродетел съзираме хиляди егоистични злини, отричащи благочестието им. Добре ги познай, главатарю, защото някой ден те ще се окажат твоят враг.“

— Не съм глупак, Байрот Гилд. Нито съм сляп.

„Призрачно място те чака по пътя ти, Карса Орлонг — заговори Делъм Торд. — Живеещите тук го отбягват и са го отбягвали винаги.“

„Не съвсем — намеси се Байрот. — Страхът ги е вдъхновявал понякога. Мястото е разрушено. Ала все пак древната сила се е задържала. Пътят ни мами напред — ще тръгнеш ли по него, главатарю?“

Карса заобиколи ямата. Виждаше нещо пред себе си, насипи, издигащи се над равната земя. И струпани от камъни могили, покрити с трънливи храсти и туфи пожълтяла трева. Могилите оформяха груб пръстен около по-голям кръгъл хълм, леко наклонен, все едно че беше хлътнал с времето. На върха му се издигаха двадесетина разкривени каменни колони.

Камънаците, разчистени от околните нивя, бяха нахвърляни в това свято някога място — около могилите или струпани на грамади около централния хълм; други боклуци: строшени рала, палмови клони от покриви, купища глинени чирепи и кости от заклан добитък.

Карса се шмугна между две от могилите и се заизкачва по централния хълм. Най-близкият изправен камък едва стигаше до кръста му. Беше отрупан с черни знаци — изглеждаха сравнително скорошни. Теблорът разпозна местния език в някои от знаците, използвани от малазанската окупация насам.

— Едва ли е място на страх — промърмори той. Половината от камъните бяха или счупени, или съборени, а от последното Карса заключи, че всъщност са по-високи от него, толкова надълбоко бяха набити в хълма. Самото било беше разровено и неравно.

„О, това наистина са белези на страх, Карса Орлонг, не се съмнявай в това. Това оскверняване. Ако тук не витаеше сила, отговорът щеше да е безразличие.“

Карса изсумтя и тръгна към центъра на каменния кръг. Там имаше четири каменни плочи. Жилавата трева се беше спряла пред тях, пред ивица гола пръст, осеяна с въглени.

И парчета от кости, забеляза Карса, щом се наведе. Вдигна едно и го огледа на звездната светлина. От череп. На равнинец, според размерите, само че някак по-грубо, външният му ръб беше от очна кухина. Дебела… „Като на моите богове…“

— Байрот Гилд. Делъм Торд. Някой от вас усеща ли тук присъствието на дух? Или на бог?

„Не“ — отвърна Делъм Торд.

„Шаман е погребан тук, главатарю — каза Байрот. — Главата му е била отсечена и поставена на върха на четирите камъка. Черепът е бил разтрошен много по-късно. Векове. Хилядолетия може би. За да не вижда повече. Да не гледа.“

— Защо това място е важно за мен?

„Заради прехода, който предлага, главатарю.“

— Преходът през какво, Байрот Гилд?

„Преходът на запад, към Джаг Одан. Пътека през света на сънищата. Пътят, дълъг месеци, ще се съкрати до няколко дни, стига да решиш да тръгнеш по него. Още е жив, защото е бил използван много отдавна. От войска.“

— И как мога да тръгна по този път?

„Ние можем да те водим, Карса Орлонг — отвърна Делъм Торд. — Защото, също като погребаните тук преди много време, не сме нито мъртви, нито живи. Гуглата не може да намери душите ни, защото сме тук, с тебе. Присъствието ни усилва омразата на бога на смъртта към теб, главатарю.“

— Омраза?

„Заради това, което си му отнел и не искаш да му върнеш. Искаш да станеш Пазител на своите души, нали? От това се бои той. Кога за сетен път е имал съперник Гуглата?“

Карса се намръщи и се изплю на земята.

— Нямам желание да му ставам съперник. Бих искал да счупя тези вериги. Бих искал да освободя и теб, и Байрот Гилд.

„Ние не го искаме, главатарю.“

— Струва ми се, че само ти и Байрот Гилд изпитвате това чувство, Делъм Торд.

„Какво от това?“, сопна се в ума му Байрот.

Карса замълча. Започнал беше да осъзнава избора, който го очакваше някъде в бъдещето. „Да отхвърля враговете си… Ще трябва също да отхвърля и приятелите си. А Гуглата ме следва. И чака. Чака деня, който трябва да дойде.“

„Ето, че криеш мислите си, Карса Орлонг. Тази твоя нова дарба не ни радва.“

— Аз съм главатарят — изръмжа Карса. — Задачата ми не е да ви радвам. Е, съжалявате ли, че ме следвате?

„Не, Карса Орлонг. Засега.“

— Поведи ме по тази пътека в света на сънищата, Делъм Торд.

Въздухът изведнъж стана по-хладен. Мирисът му напомни за поляни по склоновете на високите планини, с идването на пролетта. Мирис на оживял мек лишей и мъх. А пред него, там, където допреди миг се ширеха смекчените от нощта нивя, се простираше тундра под тежко надвиснало облачно небе.

Пред него се ширна пътека, изпъната през хълмистата земя, с отъпкан, изритан настрана лишей и мъх. Точно както беше казал Байрот Гилд, по този път някога беше минала войска, въпреки че според дирите като че ли бяха минали едва преди миг и Карса почти очакваше да види опашката на дългата колона далеч напред, ала нямаше нищо. Само празно, обрасло с мъх и трева пространство във всички посоки.

Тръгна по дирите на войската.

Времето в този свят сякаш не съществуваше, небето си оставаше непроменимо. Понякога се появяваха стада, толкова далече, че не можеше да различи вида на животните, изкачваха склоновете на хълмовете и се скриваха в долините. Ята птици прелитаха, странна порода с дълги шии, високо в небето и все в посока обратна на тази, в която вървеше Карса. Ако не се броеше жуженето на рояците насекоми, цялата околност излъчваше странно, нереално безмълвие.

Светът на сънищата. Точно като този, който стареите на племето му толкова обичаха да навестяват, за да търсят там знамения и поличби. Гледката не бе по-различна от онова, което Карса бе зърнал веднъж, в унес, когато се озова пред своя бог Уругал.

По някое време захладня още повече и скрежът заблестя между лишеите и мъха от двете страни на широката пътека. Ноздрите на Карса се изпълниха с миризмата на лед. Още хиляда крачки и стигна до първата окаляна пряспа сняг, запълнила плитката долина вдясно от него. След нея дойдоха буците лед, полузаровени в земята, все едно че са паднали от небето, повечето — големи колкото цял фургон. Самата земя тук беше много по-неравна, ниските хълмове отстъпиха пред ровове със стръмни брегове, по склоновете на високите хълмове се мяркаха оголени скали и пясък под замръзналото дебело покривало на торфа. Пукнатините в камъка блестяха с цвета на зеленикав лед.

Байрот Гилд заговори в ума му:

„Вече сме на границата на нов лабиринт, главатарю. Лабиринт, враждебен към армията, която е стигнала дотук. И затова се е повела война.“

— Колко време пътувах дотук, Байрот Гилд? В моя свят приближавам ли вече Угарат? Сарпачия?

Смехът на призрака прокънтя като канара, затъркаляла се по сипей. „Те са зад тебе, Карса Орлонг. Вече приближаваш земята, известна с името Джаг Одан.“

А не беше вървял и половин ден в този свят на сънищата.

Все по-рядко се виждаха следи от преминалата войска; земята под нозете му беше замръзнала и твърда, повече валчести камъни, отколкото пръст. Пред него се виждаше равнина, осеяна с грамадни плоски скали от черен камък.

След още няколко мига Карса продължи между тях.

Под скалите имаше трупове. Затиснати.

„Ще ги освободиш ли, Карса Орлонг?“

— Не, Делъм Торд. Ще мина оттук, без да наруша нищо.

„Но тия не са Форкрул Ассаил. Много от тях са мъртви, не са имали силата, притежавана някога от тяхната раса. Но други все още са живи и още дълго няма да умрат. Стотици, може би хиляди години. Карса Орлонг, нима не вярваш вече в милостта?“

— В каквото и да вярвам, си е мое, Делъм Торд. Не ще поправям нещо, което не разбирам, и това е.

Продължи напред и скоро ужасната равнина остана зад гърба му.

Пред него се просна ледено поле — напукано, с локви вода, отразили сребристото небе. По него лежаха разхвърляни кости — от стотици, хиляди тела. Кости, каквито бе виждал. Някои — все още обвити в съсухрена кожа и плът. Сред тях се въргаляха късове от каменни оръжия, късове кожа и увенчани с рогове шлемове.

Падналите воини очертаваха огромен полукръг около ниска четвъртита кула. Очуканите й каменни стени бяха нашарени с ледени висулки, портата зееше, потънала в мрак.

Карса продължи през леденото поле. Мокасините му скърцаха през леда и снега.

Входът на кулата беше достатъчно висок, за да може да мине, без да сведе глава. Каменният под беше осеян с натрошени мебели и останки от още паднали воини. В средата нагоре се виеше спирално стълбище, направено като че ли от желязо.

Доколкото можеше да прецени по разпръснатите парчета, мебелите по-скоро бяха като за теблор, отколкото за равнинец.

Горе имаше само едно ниво, зала с висок таван и покрити с рафтове стени. Разкъсани свитъци, книги с кожени подвързии, счупени стъкленици и грънци запращяха под краката му; голяма маса, разцепена наполовина, бе избутана до една от стените. А в разчистеното пространство на пода…

— Добре дошъл в скромната ми обител, Теломен Тоблакай.

Карса се намръщи.

— Кръстосах меч с един като тебе. Икариум. Като теб, но не съвсем.

— Защото е полукръвен, разбира се. Аз не съм. Аз съм Джагът, а не джаг.

Лежеше просната сред кръг от камъни с големината на юмрук. Върху гърдите й тежеше голям камък и топлината от него се вдигаше на вълни. Въздухът в залата беше вихрушка от пара и скреж.

— Окована си в магия. Армията е търсела теб, ала не са те убили.

— Не можаха, ако трябва да сме по-точни. Но рано или късно Ритуалът Телланн ще унищожи сърцевината на Омтоуз Феллак, което на свой ред ще доведе до гибелта на Джаг Одан — дори в този момент северният лес се свива към равнините, а откъм юг пустинята отнема все повече от одана, моето отечество.

— Твоето убежище.

Тя оголи бивни в подобие на усмивка.

— За Джагът те вече са едно и също, Теломен Тоблакай.

Карса бавно огледа потрошените вещи по пода. Оръжия нямаше, а и жената не беше облечена в броня.

— Когато тази сърцевина на Омтоуз Феллак загине, ти също ще умреш, нали? Но спомена само за Джаг Одан. Все едно, че собствената ти смърт е по-маловажна от тази на земята ви.

— Наистина е по-маловажна. В Джаг Одан миналото все още е живо. Не само в моята загиваща раса — малцината, които успяха да се спасят от Логрос Т’лан Имасс. Там все още има древни зверове, които скитат по голите земи покрай ледовете. Животни, изчезнали навсякъде другаде, най-вече под ловните копия на Т’лан Имасс. Но в Джаг Одан нямаше Имасс. Убежище, както каза.

— Животни? Включително и джагски коне?

Видя как се присвиха странните й очи. С вертикални зеници, заобиколени от сребристосиво.

— Конете, които гледахме някога за езда. Да, в одана те са подивели. И са останали малко, защото ловците на Трелл идват от запад да ги ловят. Всяка година. Както правят с много други зверове.

— Защо не си се опитала да ги спреш?

— Защото се криех, скъпи ми воине.

— Лоша тактика.

— Откри ме група съгледвачи на Т’лан Имасс. Унищожих повечето, но един се спаси. От този момент знаех, че армията им рано или късно ще дойде. Вярно, те не бързаха, но пък времето е това, с което разполагат в изобилие.

— Група съгледвачи? Колко унищожи?

— Седем.

— И останките им са между тези, които са около кулата?

Тя се усмихна отново.

— Не мисля, Теломен Тоблакай. За Т’лан Имасс унищожението е провал. Провалът трябва да се накаже. Методите им са… сложни.

— А тези воини, които лежат долу? И другите около кулата?

— Паднаха, но се провалиха.

— Враговете трябва да се убиват — изръмжа теблорът. — Не да се пленяват.

— Не бих възразила на този възглед — отвърна жената Джагът.

— Нищо зло не долавям в тебе.

— Отдавна не бях чувала такива думи. Дори във войните с Т’лан Имасс те бяха неуместни.

— Трябва да отвърна на неправдата.

— Както решиш.

— Нуждата надмогва всякаква предпазливост. Е, Делъм Торд би се усмихнал на това.

— Кой е Делъм Торд?

Без да отвръща, Карса свали торбата от раменете си, хвърли настрана мечото си наметало и пристъпи към каменния кръг.

— Стой назад! — изсъска тя. — Това е Висш Телланн…

— А аз съм Карса Орлонг, Теблор — изръмжа воинът. И изрита настрана няколко камъка.

Пламъците изригнаха, жадни да го погълнат. Карса се присви, изръмжа и тръгна през тях, хвана каменната плоча с две ръце, изпъшка и я вдигна. Пламъците го загръщаха, напираха да откъснат плътта от костите му, но той изръмжа още по-силно, обърна се и запокити грамадната плоча настрана. Тя се удари в стената и се пръсна.

Огньовете затихнаха.

Карса се отърси и погледна надолу.

Кръгът беше прекъснат. Жената Джагът го гледаше с широко отворени очи, ръцете и краката й потръпваха.

— Никога не е било досега — въздъхна тя и поклати невярващо глава. — Невежество, изковано в оръжие. Удивително, Теломен Тоблакай.

Карса се наведе над торбата си.

— Гладна ли си? Жадна?

Тя бавно се надигна. Т’лан Имасс я бяха съблекли, оставили я бяха съвсем гола, ала изглеждаше незасегната от студа. Изглеждаше млада, макар Карса да подозираше, че съвсем не е така. Усещаше очите й, приковани в него, докато приготвяше храната.

— Кръстосал си меч с Икариум. Такава злощастна среща винаги завършва по един начин, ала това, че си тук, доказва, че някак си го избягнал.

Карса сви рамене.

— Спорът ни несъмнено ще продължи, щом се срещнем пак.

— Как се озова тук, Карса Орлонг?

— Търся си кон. Пътуването щеше да е дълго и разбрах, че този свят на сънищата може да го съкрати.

— А, онези двама призрачни воини зад тебе. Все пак тежък риск си поел, като си тръгнал през лабиринта Телланн. Дължа ти живота си, Карса Орлонг. — Тя бавно се изправи. — Как мога да ти се отплатя?

Карса също се изправи да я погледне и се изненада — и се зарадва, — като видя, че почти не му отстъпва на ръст. Косата й бе дълга, тъмнокафява, вързана отзад. Изгледа я за миг и отвърна:

— Намери ми кон.

Тънките й вежди леко се вдигнаха.

— Това ли е всичко, Карса Орлонг?

— Може би още нещо. Как се казваш?

— Това ли само ще ме попиташ?

— Не.

— Арамала.

Той кимна и отново се залови с храната.

— Бих искал да науча всичко, което можеш да ми кажеш за тези седмина, които са те намерили, Арамала.

— Добре. Но нека и аз да те попитам нещо. Преди да дойдеш тук, си минал през едно място, където си видял… пленени… Джаг. Разбира се, ще освободя онези от тях, които все още са живи.

— Разбира се.

— Те са полукръвни.

— Да, каза ми го вече.

— Не се ли чудиш каква е другата половина?

Той я изгледа намръщено.

Тя се усмихна.

— Май имам да ти казвам много неща.

След много време Карса Орлонг излезе от кулата и продължи по дирите на войската, извън смразената земя на Омтоуз Феллак.

Когато най-сетне излезе от лабиринта, в късния следобед на своя роден свят, се озова в подножието на верига обрулени хълмове. Спря, погледна през рамо и очите му успяха да различат, на самия хоризонт, някакъв град — навярно Сарпачия — и смътен блясък на далечна река.

По низините под хълмистата верига не се виждаха села и ферми, нито стада се мяркаха по прорязаните им склонове.

Т’лан Имасс се бяха появили отново тук, преди него, макар и да не бяха останали следи от преминаването им през хълмовете. В този свят оттогава бяха изтекли десетилетия. Беше в покрайнините на Джаг Одан.

Когато стигна до подножията и започна да се катери по обруления склон, се надигна прах. Голата скала изглеждаше болнава, поразена сякаш от някаква неестествена развала. Парчета от нея се откъртваха под краката му и се търкаляха надолу.

Билото се оказа тясно, с ширина не повече от три разкрача и покрито с натрошени камъни и излиняла трева. От другата му страна склонът пропадаше стръмно към широка долина, с морени, издигащи се в основата й. Отсрещният бряг на долината, на над пет хиляди разкрача отстояние, бе стръмна, ръждива на цвят скала.

Карса не можеше да си представи що за природни стихии са сътворили този пейзаж. Морените долу бяха възникнали като че ли от ерозия, от буйни пороища, текли през долината, или от свирепи ветрове, изровили каналите — процес, изискващ много повече време. Или пък цялата долина някога е била равна с околните хълмове, но бе претърпяла някакво гигантско свличане? Разядената скала предполагаше някакъв дълъг процес на промиване, засегнал целия район.

Той заслиза по склона.

И скоро откри, че целият е разровен от кухини и ями. Мини, ако можеше да се съди по могилите натрошен камък пред тях. Но не калаени, нито медни. Кремък. Широките лъскаво кафяви жили се извиваха по склона като рани.

Карса присви очи към морените. Не бяха огладени, а назъбени и очукани. Самото дъно на долината, доколкото можеше да види, бе покрито с остри ръбести камъчета. Отломки от къртенето на кремъка.

„Само в тази долина цяла армия е могла да направи каменните си оръжия.“

А кремъкът тук съвсем не беше изчерпан.

Гласът на Байрот Гилд изпълни ума му: „Карса Орлонг, кръжиш около истините като вълк единак около стар лос.“

Карса изсумтя. От другата страна се виждаха още кухини, всечени в стръмната скала. Той се спусна в потъналото в сянка дъно на долината и продължи към тях. Пластът чакъл под стъпалата му беше дебел, местеше се коварно и острите камъчета се забиваха в меките му подметки. Миришеше на варовита прах.

На една трета височина се озова под широкото устие на пещера. Сипеят пред него започна да се свлича опасно, щом се закатери нагоре. Най-сетне се добра до пещерата и влезе.

Слънцето вече се бе снишило и вътре цареше полумрак. Теблорът остави торбата си на каменния под и запали фенера си.

Стените бяха от твърд варовик, почернял от огъня, поддържан поколения и поколения наред, таванът бе висок. На десетина крачки навътре проходът се стесняваше. Карса се присви и се промъкна през малкия отвор.

Вътрешната пещера беше огромна. На отсрещната стена смътно се виждаше жила от чист кремък, достигаща почти до високия таван. В околните стени бяха изровени дълбоки ниши. От една цепнатина в центъра струеше бледата светлина на слънцето. Точно под нея имаше купчина песъчлива пръст и от нея беше израснало чворесто дръвче — гулдинда, не по-високо от коленете му, с по-тъмнозелени листа от обикновено.

Това, че дневната светлина можеше да проникне през две трети от стръмнината, само по себе си беше чудо… но това дърво…

Карса пристъпи до една от нишите и я освети с фенера. Зад нея имаше друга. И беше пълна с кремъчни оръжия. Някои натрошени, но повечето — непокътнати. Мечове, двуостри брадви с костени дръжки, стотици и стотици оръжия, осеяли пода. „Оръжията на мъртвите. Оръжията на победените.“ Знаеше вече, че във всяка пещера по тази скала ще намери същото.

Но това не бе важно за него. Той остави фенера до кремъчния стълб и изправи рамене.

— Уругал Втъкани, Бероук Тих глас, Калб Безмълвен ловец, Теник Разбити, ’Сибалле Неоткрита, Халад Гиганте, Имрот Жестоки. Ликове в Скалата, богове на Теблор. Аз, Карса Орлонг, от племето Урид на Теблор, ви доведох тук. Бяхте сломени. Отлъчени. Без оръжия. Направих това, което ми повелихте. Доведох ви тук.

Отвърна му хрипливият глас на Уругал.

— Ти намери това, което ни беше отнето, Карса Орлонг. Ти освободи своите богове.

И призракът на Уругал бавно започна да се въплъщава. Нисък плещест воин с едри кости, по-нисък от чедата на равнината, но много по-широк в раменете. Костите на крайниците му бяха натрошени — доколкото Карса можеше да види между стегнатите каишки и парчетата кожа, с които бяха овързани: държаха ги. Други каишки стягаха гърдите му.

— Карса Орлонг, ти намери оръжията ни.

Воинът сви рамене.

— Стига наистина да са сред хилядите в тези пещери.

— Тук са. Те не ни предадоха.

— Но Ритуалът — да.

Уругал килна глава. Шестимата други богове вече също се въплъщаваха.

— Значи разбираш.

— Да.

— Физическите ни тела се връщат, Карса Орлонг. Пътуваха дълго, лишени от дух, съхранени само от нашата воля…

— И от онзи, комуто служите — изръмжа Карса.

— Да. От онзи, комуто служим. Ние също те водихме, главатарю. И сега ще дойде наградата ти — за това, което ни даде.

— Събрали сме армия, Карса Орлонг — заговори ’Сибалле Неоткритата. — Всички онези деца, принесени в жертва пред Ликовете в Скалата. Те са живи, главатарю. Подготвени са. За теб. Армия. Народът ти е нападнат. Жителите на равнината трябва да бъдат отблъснати, армиите им — унищожени. Ще пометеш надолу със своите легиони, през земите им, и ще избиеш равнинците.

— Да.

— Седемте бога на Теблор вече трябва да станат осем — каза Уругал.

Халад — най-едрият от всички, изгърбен и чудовищен, пристъпи напред.

— Трябва да си направиш меч, Карса Орлонг. От камък. Мините отвън те чакат — ние ще те научим…

— Не е нужно — отвърна Карса. — Изучил съм ядрата на камъните. Познанието си е мое и мечът също ще си е мой. Тези, които правите вие, стават за вашия вид. Но аз съм Теблор. Аз съм Теломен Тоблакай. — Обърна се рязко и закрачи към монолитния кремъчен стълб.

— Този шпат ще те излъже — заговори зад него Халад. — За да извадиш достатъчно дълго острие за меч, трябва да удариш отгоре. Огледай хубаво тази жила и ще видиш, че колкото и чиста да е, камъкът е слаб. Затова е изоставен. Удариш ли го, ще се натроши. И този провал ще опетни следващите ти усилия, ще отслаби магията на сътворяването.

Карса застана пред тъмнокафявия, почти черен кремък.

— Трябва огън да напалиш в основата му — рече Халад. — Да гори непрестанно много дни и нощи. В долината долу няма много дървета, ала в Джаг Одан, отвъд нея, са преминавали безброй стада бедерини. Огън, Карса Орлонг, после — студена вода…

— Не. По този начин се губи всичко, Т’лан Имасс. Не само вашият вид знае истините за камъка. Тази задача е моя и само моя. Стига думи.

— Името, с което ни нарече — изхриптя Уругал. — Как го научи?

Карса се обърна рязко, с изкривено в гримаса лице.

— Глупав Теблор. Така вярвахте. Такива искате да сме. Паднали Теломен Тоблакай. Но падналият винаги може да се изправи отново, Уругал. Били сте някога Т’лан Имасс. Но вече сте Свободните. — И изръмжа: — От скиталчество — до твърдина. От твърдината — дом.

Обърна се и се изкатери по кремъчния стълб. Извади късия малазански меч, огледа за миг каменната повърхност, после се наведе и огледа гладкия, спускащ се до пода на пещерата камък. С върха на меча започна да стърже по върха на стълба, на една длан ширина от острия ръб. Виждаха се следи от стари удари — Т’лан Имасс се бяха опитвали, въпреки думите на Халад, но не бяха успели.

Ровеше жлеба, където трябваше да нанесе удара, и говореше в ума си.

„Байрот Гилд. Делъм Торд. Чуйте ме, след като никой друг не може. Един ден ще счупя веригите си и ще освободя душите, които ме терзаят сега. Не искате да сте сред тях, или така твърдите поне. И аз не искам да ви прегърне Гуглата. Помислих добре над това ваше желание. И съм намерил изход…“

„Двамата с Делъм Торд разбираме намерението, ти, главатарю. Твоят гений непрекъснато ме изумява, Карса Орлонг. Само с нашето съгласие ще успееш. Тъй че дай ни думата си и ще отворим пътя си. Към обятията на Гуглата… или каквото търсиш.“

Карса поклати глава.

„Не само аз, Байрот Гилд. Вие също. Нима го отричате?“

„Не, главатарю. Приеми тогава това, което предлагаме.“

Карса знаеше, че в този миг само той чува призрачните гласове на своите приятели, а те се разтвориха, смалиха се до чиста воля и тя се вля в кремъка. Вля се, за да подири форма, сцепление…

Очакване… Той изтри с длани прахта и ситните камъчета по грапавата повърхност, после стисна с две ръце дебелата дръжка на меча. Надигна го високо над себе си, впи очи в изровения жлеб и посече надолу.

Храсс…

И Карса скочи напред, мечът изхвърча от ръцете му, превъртя се във въздуха. Сгънатите му колене посрещнаха сблъсъка и в същия миг той вдигна ръце да хване дългия кремъчен отломък.

Отломък, дълъг почти колкото ръста му.

Плосък и гладък, той се откърти от стълба и падна в ръцете му. Топлина облиза дланите му и кръв рукна надолу до лактите му. Карса бързо сложи кремъка на пода, вдигна ръце и видя, че са порязани до кокала. „Умник си, Байрот. Изпи от кръвта ми, да подпечаташ сделката.“

— Ти… ни надмина — прошепна смаян Халад.

Карса отиде при торбата си и извади превръзки, игла и конец. Раните нямаше да заберат, разбира се, и бързо щяха да зараснат. Ала все пак трябваше да ги зашие, та да може да се залови с остренето на меча и да го държи здраво.

— Ще вложим сила в оръжието — обади се зад него Уругал. — Та да не се прекърши.

Карса кимна.

— Ще те направим осмия бог на Теблор.

— Не — отвърна той и започна да шие лявата си ръка. — Не съм като вас, Уругал. Не съм Свободен. Самите вие стегнахте веригите около мен. Със собствените си ръце се погрижихте душите на онези, които съм убил, да ме терзаят вечно. Вие създадохте терзанието ми, Уругал. Под такова проклятие не мога да бъда свободен.

— Все пак има място за теб — каза Уругал. — В Дома на Вериги.

— Да. Рицарят на Вериги. Поборникът на Сакатия бог.

— Много си научил, Карса Орлонг.

А той се взря в окървавените си ръце.

— Да, Т’лан Имасс. И ще го видите.

15.

Колко пъти ще хващаш същия път, странниче?

Кайесан

Прахта от имперската армия скриваше обраслите с гори хълмове на Ватар на север. Беше късен следобед, най-горещата част на деня, когато вятърът замира и скалите излъчват зной като камъни в разпалено огнище. Сержант Стрингс лежеше на гръб под промазаното си наметало с цвят на охра и гледаше низините на югозапад. Потта се стичаше по лицето му и го щипеше под сиво-рижавата брада.

След като огледа конните воини, появили се по дирите им от одана, Стрингс вдигна ръка и даде знак.

Другите от отделението му се надигнаха от укритията си и заотстъпваха от билото. Сержантът ги изчака, докато се прикрият, превъртя се по корем и запълзя към тях.

Безбройни бяха сблъсъците им с нападатели през последните няколко седмици, още от покрайнините на Дожал, още по-разгорещени бяха набезите на племената Керан Добрай при Татимон и Санимон… но нищо не можеше да се сравни с армията, която ги преследваше сега. Три хиляди воини най-малко, от племе, което не бяха виждали досега. Безчет варварски знамена се развяваха над ордата, дълги копия, увенчани с дрипави флагове, рога и черепи. Бронзови брони лъщяха под черни телаби и кожени наметала и — още по-впечатляващо — странно сиви ризници, толкова меки и гъвкави, че не можеше да са от нищо друго освен от кожа. Шлемовете, доколкото можеше да ги различи от това разстояние, бяха от кожа и бронз, увенчани с криле на врани.

Стрингс се хлъзна надолу по склона при чакащото го отделение. Тепърва им предстоеше да влязат в ръкопашен бой — целият им опит досега се свеждаше до стрелба с арбалетите и отбрана в стегнат строй понякога. „Дотук добре.“ Сержантът се обърна към Смайлс.

— Така. Работата е ясна. Мятай се на оня дръглив кон долу, скъпа, и при лейтенанта. Явно ни чака бой.

Потта се стичаше на вадички по прашасалото й лице. Тя кимна и заслиза надолу.

— Ботъл, бегом при Геслер и му кажи да предаде на Бордюк. Искам съвещание. И бързо, докато не са дошли съгледвачите им.

— Ясно, сержант.

Стрингс извади меха с вода и го подаде на ефрейтор Тар, после потупа Кътъл по рамото и двамата се върнаха на билото и загледаха войската долу.

— Тия могат да ни смлатят като чук — промърмори сержантът. — Но пък толкова плътно яздят, че се чудя…

— Човърка ме нещо тука, Фид. Знаят, че сме близо, но не се престрояват като за бой. Би трябвало да изчакат нощта и да ни ударят по целия фронт. А и съгледвачите им къде са?

— Ами, авангардът им…

— Много е близо. Местните племена са по-…

Чу се тропот от сипещи се по склона камъни, двамата се обърнаха… и видяха конниците, катерещи се към тях от двете им страни, и още, по другия склон — спускаха се към отделението.

— Гуглата да ни вземе дано! Кога са…

Разнесоха се бойни викове, размахаха се оръжия, но конниците дръпнаха юздите и спряха около отделението.

Намръщен, Стрингс стана и се огледа. Авангардът на конната войска се изкачваше в тръс по склона. Сержантът погледна Кътъл и сви рамене.

Сапьорът му отвърна с кисела гримаса.

Придружени от конниците на билото, двамата заслизаха към Тар и Корик. Те бяха заредили арбалетите, но не се целеха в кръжащите в буен танц коне около тях. По-нататък по билото Стрингс видя идещия насам Геслер с отделението му, с Ботъл; те също си имаха конници за компания.

— Кътъл, да си ги срещал тия на север от река Ватар?

— Не съм. Но мисля, че се сещам кои са.

Никой от съгледвачите не носеше бронзова броня. Сивата кожа под наметалата им с цвета на пустинята изглеждаше странно, някак змийски. Под лактите си носеха гривни с криле на врани, извити назад като плавници. Лицата им бяха по-светлокожи, отколкото на местните племена; освен това имаха бради и мустаци. По страните им се стичаха татуирани черни сълзи.

Носеха копия, а на гърбовете — тежки ятагани. От шлемовете на всички висяха крака на врани.

Племенният авангард стигна до билото и спря, а на другия склон се появи група уикци, сети и малазански офицери.

„Беру да ни пази дано, самата адюнкта е с тях!“ Юмрук Гамът, Нил, Недер и Темъл, капитан Кенеб и лейтенант Ранал също бяха там.

Двете конни части застанаха една срещу друга от двете страни на тясната клисура и Стрингс видя как Темъл видимо се стъписа, наведе се и заговори нещо на адюнктата. След малко Тавори, Гамът и Темъл поеха напред.

Един воин от племенния авангард се спусна по склона. Главатар, реши Стрингс. Мъжът беше грамаден, с два ятагана, затъкнати пред гърдите му, единият счупен малко над дръжката. Черните сълзи по широкото му лице сякаш бяха издълбани в плътта. Спря току до Стрингс и Кътъл, кимна към приближаващата се група и попита на малазански:

— Това е Простоликата жена, която ви води, а?

Стрингс се намръщи и кимна.

— Адюнкта Тавори, да.

— Срещнахме Керан Добрай — каза главатарят и се усмихна. — Няма да ви тормозят повече, малазанецо.

Тавори и свитата й спряха на няколко крачки от тях и адюнктата заговори:

— Приветствам ви, главатарю на Хундрил. Аз съм адюнкта Тавори Паран, командир на Четиринадесета армия на Малазанската империя.

— Аз съм Гал. Ние сме Изгорените сълзи на Хундрил.

— Изгорените сълзи?

Мъжът махна с тъга.

— Черното крило, водачът на уикците. Говорих с него. Моите воини поискаха да влязат в боя, да видят кои са най-юначните от всички. Бихме се здраво, но бяхме унизени. Черното крило е мъртъв, кланът му — унищожен, а Убийците на кучета на Корболо Дом храчат над името му. На това трябва да се отвърне, затова дойдохме. Три хиляди — всички, които се бихме за Черното крило първия път. Променили сме се, адюнкта. Не сме каквото бяхме. Скърбим за загубата и скръбта ни ще остане вечна.

— Думите ти ме натъжават, Гал — отвърна с разтреперан глас Тавори.

„Внимавай, момиче…“

— Искаме да се присъединим към вас. Защото няма къде другаде да отидем. Стените на шатрите ни са чужди за очите ни. Лицата на жените ни, на децата — всички, които обичахме и ни обичаха — вече са ни чужди. Също като Черното крило, и ние сме духове в този свят, на тази земя, която нявга бе нашият дом.

— Искате да се присъедините… да се сражавате под моя команда ли, Гал?

— Да.

— За да отмъстите на Корболо Дом?

Той поклати глава.

— И това ще си дойде по реда. Но искаме да изкупим греха си.

Тя се намръщи.

— Грях? Но според Темъл вие сте се сражавали храбро и умело. Без вашата намеса Кучешката верига щеше да падне още при Санимон. Бежанците щяха да бъдат избити…

— Но после се отдръпнахме в земите си, адюнкта. Решихме да ближем рани. А Веригата продължи. Към нови битки. Към последната си битка. — Вече наистина плачеше и от другите воини също се надигна зловещ, пронизителен вой. — Трябваше да сме там. Това е.

Адюнктата се смълча.

Стрингс смъкна шлема си и отри потта от челото си. Погледна нагоре по склона и видя плътната редица воини на Хундрил по билото. Безмълвни. Чакащи.

Тавори се окашля.

— Гал, главатарю на Изгорените сълзи… Четиринадесета армия ви приветства.

Ответният рев разтърси земята. Стрингс се обърна и срещна погледа на Кътъл. „Три хиляди ветерани от тази проклета от Гуглата пустиня. Кралице на сънищата, имаме шанс. Най-после като че ли имаме шанс.“ Нямаше нужда да го казва на глас — Кътъл също го разбираше.

Но Гал не беше приключил. Дали беше разбрал огромното значение на следващия си жест — не, щеше да заключи по-късно Стрингс, просто нямаше как — но все пак… Главатарят стисна юздите и подкара напред, покрай адюнктата. Спря коня си пред Темъл и скочи на земята.

Три крачки напред. Пред очите на над триста уикци и петстотин сети хундрилът спря, без да откъсва сивите си очи от Темъл, свали счупения ятаган и го поднесе на младежа от Уик.

Пребледнял, Темъл се наведе да го поеме.

Гал отстъпи крачка назад и бавно се смъкна на коляно.

— Ние не сме уикци — дрезгаво промълви главатарят. — Но се заклевам в това: ще се стремим да станем. — И сведе глава.

Темъл седеше скован в седлото — явно се мъчеше да надвие пороя от чувства — и Стрингс изведнъж осъзна, че момчето просто не знае как да отвърне, не знае какво да направи.

Сержантът пристъпи напред, разлюля шлема в ръката си уж да го постави на главата си, а Темъл улови движението, докато се канеше да слезе, и замръзна, щом срещна погледа му.

Леко поклащане на глава: „Остани на седлото, Темъл!“ Сержантът вдигна ръка към устните си. „Говори. Отговори му с думи, момче!“

Темъл бавно се намести в седлото и изправи рамене.

— Гал от Изгорените сълзи — заговори той, гласът му леко трепереше. — Черното крило вижда през очите на всеки мъж на Уик тук. Вижда и отговаря. Стани. В името на Черното крило аз, Темъл от клана на Враната, приемам вас… Изгорените сълзи, в клана на Враната на Уик.

Като вълна, връхлетяла скалист бряг, цяла левга дълъг, по билото от ножниците изсвистяха оръжия в поздрав.

Стрингс потръпна.

— Дъх на Гуглата! — измърмори Кътъл. — Това е по-страшно и от бойните викове преди малко.

„Да. И злокобно като усмивка на Гуглата.“ Хвърли поглед към Темъл и видя, че младежът го гледа. Сержантът се ухили и му кимна. „Идеално, момче. По-добре и аз не бих могъл да го направя.“

Темъл вече не беше сам сред намусените престарели вълци, които не го приемаха за свой командир. Младежът вече имаше Гал и три хиляди оцапани с кръв воини, които да застанат зад думата му. „И това е окончателно. Гал, ако бях религиозен, тази нощ щях да изгоря крило на врана в твоя чест. Гуглата да ме вземе дано, като нищо мога да го направя.“

— Гал от Изгорените сълзи — каза адюнктата. — Моля, присъединете се към нас в командния ни щаб. Можем да обсъдим състоянието на силите ви на вечерята — скромна вечеря, уви…

Най-сетне хундрилът се изправи и се обърна към адюнктата.

— Скромна? Не! Донесли сме храна и тази нощ ще има пир — нито един войник няма да си отиде без поне една мръвка от бедерин или глиган! — Завъртя се и огледа свитата си, докато не намери когото търсеше. — Имрал! Смъкнете месото от фургоните и го донесете! И намери двестате готвачи, и дано да са трезви вече. Че ако не са, главите ще им откъсна!

Имрал — стар и съсухрен, тялото му сякаш плуваше в древната бронзова броня — отвърна с широка беззъба усмивка, обърна коня си и го срита в лек галоп нагоре по склона.

Гал вдигна ръце към небесата и криле на врани сякаш се разпериха под лактите му.

— Нека треперят Убийците на кучета! — изрева той. — Изгорените сълзи започнаха своя лов!

Кътъл се наведе до ухото на Стрингс.

— Един проблем се реши — младокът от Уик най-сетне стъпи на здрава почва. Една рана се заши… но се отвори друга.

— Друга?

„О, да. Призрачният Юмрук на уикците се надига, непрекъснато. Горкото момиче.“

— Веригата на Колтейн бездруго я беше оковала — да ме прощаваш за каламбура — продължи сапьорът. — Обаче храбро го понесе все пак…

„Нямаше избор.“ Стрингс се обърна към отделението си.

— Строй се! Окопи трябва да се копаят… преди да ядем. — Те запъшкаха и той се намръщи. — И смятайте, че сте извадили късмет — това, че не забелязахме съгледвачите им, не говори добре за способностите ни, нали?

Геслер и Бордюк се приближаваха с отделенията си.

— В случай, че ти се е изплъзнало от ума, Фид, ние също не видяхме кучите му синове — изсумтя Кътъл.

— Прав си — отвърна Стрингс. — Съвсем ми се изплъзна от ума. Ха, и сега пак.

Кътъл почеса отока на брадичката си.

— Странно. Та за какво говорехме?

— За бедерини и глигани май. Прясно месце.

— Хм. Направо ми потекоха лигите.

Гамът спря пред командната шатра. Веселбата вървеше с пълна пара, хундрилите сновяха из лагера и пееха варварските си песни. Въртяха се стомни с ферментирало мляко и Юмрукът бе сигурен, че не един корем, пълен с полуовъглено, полусурово месо преждевременно се е изпразнил в тъмното зад огньовете или скоро ще го направи.

Походът на другия ден щеше да се съкрати наполовина по заповед на адюнктата, макар че дори пет камбани преход щеше да накара повечето войници да съжалят за буйствата си тази нощ.

„А може би не.“

Видя един от морските пехотинци от легиона си. Залиташе, някаква хундрилка го беше яхнала, с крака, увити около кръста му, и ръце — около врата му. Беше гола, пехотинецът — също почти гол. Двамата продължиха на зигзаг, подминаха го и изчезнаха в тъмното.

Гамът въздъхна, придърпа наметалото си и се приближи до двамата уикци, стоящи на пост пред шатрата на адюнктата.

Бяха от клана на Враната, сивокоси и нещастни, че не участват във веселбата. Щом го познаха, отстъпиха встрани. Юмрукът мина между тях, наведе се и се шмугна вътре.

Всички офицери си бяха отишли. Останали бяха само адюнктата и Гал, който се беше изтегнал в някакъв тежък стар и очукан стол, явно докаран на фургоните на Хундрил. Бе свалил шлема си и буйната му къдрава коса се беше смъкнала до раменете му, мазна и лъскава. Черният цвят трябваше да е боя, предположи Гамът, тъй като Гал бе преживял поне петдесет лета. Дългите му мустаци висяха на гърдите; и изглеждаше полузаспал, стиснал в огромната си шепа дръжката на глинена стомна. Адюнктата седеше близо до него, свела очи над мангала и потънала в размисъл.

„Да бях художник, щях да нарисувам тази сцена. Точно този момент, и нека всички да се чудят.“ Той пристъпи до масата с картите, където чакаше друга стомна.

— Армията ни е пияна, адюнкта — промърмори Юмрукът и си наля пълна чаша.

— Като нас — избоботи Гал. — Армията ви е загубена.

Гамът погледна Тавори, но реакция не последва. Вдиша дълбоко и се обърна към хундрила.

— Тепърва ни чака решително сражение, главатарю. Тъй че тепърва предстои да познаем себе си. Това е всичко. Не сме загубени…

— Но все още не сте и намерени — довърши озъбен Гал. И надигна стомната.

— Какво, да не би да съжалявате за решението си да се присъедините към нас?

— Ни най-малко, Юмрук. Моите шамани разгадаха пясъците. Много научиха за бъдещето ви. Четиринадесета армия я чака дълъг живот, но този живот ще е неспокоен. Обречени сте да търсите, вечно да преследвате… нещо, което дори не знаете и може би никога няма да разберете какво е. Като самите пясъци. Вечно скитане.

Гамът се намръщи.

— Не се обиждай, главатарю, но не вярвам много в пророчества. Никой смъртен — нито бог — не може да каже, че сме обречени или че бъдещето ни е предрешено. Бъдещето си остава непознато, единственото, над което не можем да наложим шаблона си.

Хундрилът изсумтя.

— Шаблоните са жизнената кръв за шаманите. Но не само за тях, нали? Драконовата колода — не я ли използват за пророкуване?

Гамът сви рамене.

— Някои наистина залагат много на Колодата, но аз не съм от тях.

— А в историята не виждаш ли шаблони, Юмрук? Сляп ли си за циклите, които преживяваме? Виж тази пустиня, тази пустош, през която вървите. Вашата империя не е първата, която иска да я владее. А племената? Преди Хундрил, преди Керан Добрай и Трегин тук са живели Санидите, и Орутите, а преди тях е имало други, чиито имена са забравени. Виж рухналите градове и старите пътища. Цялото минало е шаблони и тези шаблони остават под нозете ни, докато звездите отгоре разкриват своите шаблони — защото звездите, в които се взираме нощем, не са нищо друго освен илюзия от миналото. — Вдигна отново стомната и се вторачи в нея. — Тъй че миналото е под и над настоящето, Юмрук. В тази истина са се вкопчили моите шамани, в костите, в които бъдещето се е впило като жива плът.

Адюнктата бавно се извърна и изгледа главатаря.

— Утре ще стигнем до брода на Ватар, Гал. Какво ще намерим там?

Очите на хундрила блеснаха.

— Това ти ще го решиш, Тавори Паран. Мястото е гибелно и ще ти изрека словата му — слова, които други не ще чуят.

— Бил ли си там? — попита тя.

Той кимна, но не добави нищо повече.

Гамът отпи глътка вино. Нещо странно имаше в тази нощ, в този миг тук, в шатрата на адюнктата, нещо, от което настръхваше. Чувстваше се не на място, като пълен невежа, случайно попаднал сред мъдри схолари. Веселбата из лагера вече затихваше и той знаеше, че призори ще цари пълна тишина. Пиянската забрава всеки път му напомняше за малка, временна смърт. Гуглата газеше там, където бе стоял разумът, и тленната плът боледуваше след стъпките божии.

Гамът остави чашата си на масата и каза:

— Моля да ме извините. Тук е… задушно.

Никой от двамата не му отвърна и той излезе навън.

На пътеката между двамата уикски стражи спря и погледна нагоре.

„Древна светлина, нали? Ако е така, то шарките, които виждам, отдавна са изчезнали. Мъртви са шаблоните. Не си струва да се мисли за тях. Истините в тях нямат стойност, нищо друго не предлагат освен смут.“

А нямаше нужда да подклажда този студен огън. Твърде стар беше за тази война. „Гуглата знае, не ми харесваше от самото начало.“ Мъстта бе за младите в края на краищата. Времето, в което чувствата парят най-горещо, когато животът е достатъчно остър, за да реже, достатъчно яростен, за да разкъса душата.

Стресна го някакво едро куче браничар. Навел глава, с мръсна козина, целият в белези, мълчаливият звяр стъпваше тихо по пътеката между редиците шатри. След миг се скри в тъмното.

— Следя го — чу се глас зад гърба на Гамът и той се обърна.

— Капитан Кенеб? Изненадан съм, че още сте буден.

Капитанът сви рамене.

— Това глиганско не улегна добре в корема ми, сър.

— По-скоро ще да е от ферментиралото мляко на хундрилите — как го наричаха?

— Уртатан. Но не, опитвал съм го вече и реших да го избегна. До утре заран подозирам, че три четвърти от армията ще са си взели тази поука.

— А останалата четвъртина?

— Ще са мъртви. — Видя физиономията му и се усмихна. — Простете, сър, просто се пошегувах.

Юмрукът го подкани с жест да тръгне с него.

— И защо следиш това куче, Кенеб?

— Защото му знам историята, сър. Останало е живо от Кучешката верига. От Хисар до Ейрън. Видях го как падна почти в краката на Колтейн. Пронизано от копия. Не трябваше да оживее.

— А как е оживяло тогава?

— Геслер има пръст в тази работа.

Гамът се намръщи.

— Онзи сержант, в легиона на морската пехота?

— Да, сър. Той го намери, с още едно куче. Какво е станало после, представа си нямам. Но и двете животни оживяха от рани, които трябваше да са смъртоносни.

— Някой знахар може би…

— Възможно е, но не и от гвардията на Блистиг — проучих го. Не, тук се крие все още нерешена загадка. Не само кучетата, а и самият Геслер, и ефрейторът му, Сторми, и още един войник… забелязали ли сте странния цвят на кожата им? Те са фалари, но фаларите са светлокожи, а пустинният тен изобщо не прилича на това. Любопитно е също така, че тъкмо Геслер докара „Силанда.“

— Да не би да вярвате, че са сключили сделка с някой бог, капитане? Такива култове са забранени в имперската армия.

— Не мога да отговоря на това, сър. Нито имам достатъчно доказателства, за да повдигна срещу тях подобно обвинение. Засега само държа отделението на Геслер и неколцина други в ариергарда на колоната.

— Тази новина ме притеснява, капитане — изсумтя Юмрукът. — Нямате доверие във войниците си. И ми казвате всичко това едва сега. Мислили ли сте да се разправяте лично със сержанта?

Бяха стигнали края на лагера. Пред тях се издигаше неравната верига на хълмовете. Вдясно се простираше тъмният лес на Ватар.

Кенеб въздъхна.

— Те също не ми вярват, Юмрук. В ротата е плъзнал слух… че съм зарязал последните си войници, по време на бунта.

„А ти заряза ли ги, Кенеб?“ Гамът си замълча.

Но капитанът като че ли все пак чу неизречения му въпрос.

— Не съм. Макар че няма да отрека, някои решения, които взех тогава, могат да поставят под въпрос верността ми към империята.

— Няма да е зле да обясните това — отвърна тихо Гамът.

— С мен беше семейството ми. Постарах се да ги спася и за известно време нищо друго не беше от значение. Сър, цели роти падаха срещу бунтовниците. Човек не знаеше на кого да вярва. И както се оказа, командирът ми…

— Не говорете повече за това, капитане. Премислих. Не искам да знам повече. А семейството ви? Спасихте ли го?

— Да, сър. С малко навременна помощ от страна на един обявен за изменник Подпалвач на мостове…

— Един… какво! Кой, в името на Гуглата?

— Капитан Калам, сър.

— Той е тук? В Седемте града?

— Беше. На път към императрицата, струва ми се. Доколкото разбрах, искаше, ъъъ, да постави няколко въпроса пред нея. Лично.

— Кой още знае за това?

— Никой, сър. Чух историята, че Подпалвачите на мостове били унищожени. Но мога да ви уверя, сър, Калам не беше между тях. Той беше тук, сър. А къде е сега — може би единствена императрицата знае.

Нещо се размърда в тревите на двайсетина крачки от тях. „Онова куче. Гуглата само знае какво крои.“

— Добре, капитане. Дръжте засега Геслер в ариергарда. Но в някой момент преди битката ще трябва да го подложим на изпитание — трябва да знам дали може да се разчита на него.

— Ясно, сър.

— Твоят звяр обикаля там някъде.

— Знам. Всяка нощ. Сякаш търси нещо. Според мен може да е Колтейн. Търси Колтейн. Къса ми сърцето, сър.

— Е, ако това куче наистина търси Колтейн, капитане, признавам, че съм изненадан.

— Какво искате да кажете, сър?

— Защото кучият му син е тук. Трябва да сте сляп, глух и тъп, ако не сте го забелязали, капитане. Лека ви нощ.

Обърна се и се отдалечи. Искаше му се да се изплюе, но знаеше, че горчивият вкус в устата няма да го остави лесно.

Огънят отдавна беше угаснал. Загърнат в наметалото си, Стрингс седеше до него и гледаше, без да вижда, пластовете пепел, останали от сухата тор. До него лежеше мършавото пале, което според Трут се казваше Роуч. Кокалът, който гризеше жалкото същество, беше по-голям от него и ако имаше зъби и апетит, отдавна щеше да го е излапал.

Хубава компания, напук на тази окаяна нощ. Загърнати в одеялата си, войниците му спяха наоколо. Твърде уморени бяха, за да се напият, след като вдигнаха загражденията и дадоха първите постове, а пълните кореми ги приспаха бързо. И толкова по-добре. Щяха да са от малкото, опазени от мъките на махмурлука след няколко камбани. Дори Кътъл още не беше се събудил, какъвто навик имаше — а може би беше отворил очи, както лежеше на гръб край огъня.

Все едно. Самотата, измъчваща Стрингс, не можеше да се облекчи от ничия компания. Най-малкото тук. А и мислите му не бяха такива, че да ги сподели с някого.

Бяха храчили прах почти от самото начало на похода. Мястото беше неподходящо за десантници, освен ако ариергардът не беше застрашен от масиран удар, а не беше така. Не. Кенеб просто ги наказваше и Стрингс нямаше представа защо го прави. Дори лейтенантът, който все избягваше да се мярка край тях и да си командва отделенията, не беше наясно за мотивите на капитана. „Не че не е доволен. От друга страна, как може да се надява Ранал да спечели звездна слава пред войниците си, докато войниците му гълтат прахта на цялата Четиринадесета?“

„Между другото, пука ли ми изобщо вече за това?“

Нощният въздух вонеше, сякаш самата Полиел бродеше из лагера. Неочакваната придобивка с трите хиляди ветерани несъмнено бе повдигнала духа на Четиринадесета — дано само това да не се окажеше зла поличба.

„Така, да обмислим сега главното. Тази армия вече има шанс, нали. Няма нужда от копелета като мене. Защо искам да се връщам в Рараку, впрочем? Намразих я още първия път. Не съм онзи млад устат тъпак — не съм вече онова, което бях. Наистина ли си въобразявам, че ще си върна нещо в онази свята пустиня? Какво точно? Изгубените години? Онзи порив, който е присъщ на младостта? На войници като Смайлс, Корик, Ботъл и Тар. Включих се заради мъстта, но тя вече не пълни корема ми като някога — Гуглата знае, нищо не го пълни вече. Не е мъстта. Нито чувството за вярност. Дори приятелството не е. Проклет да си, Калам, трябваше да ме разубедиш. Още там, в град Малаз. Трябваше да ме наречеш глупак в очите.“

Браничарят на Геслер запристъпва от тъмното.

Роуч изръмжа, а по-едрият звяр спря, подуши въздуха и се отпусна на земята на няколко крачки встрани. Палето продължи да си играе с кокала.

— Хайде, покажи се, Геслер — промърмори Стрингс.

Сержантът наистина се появи, със стомна в ръка. Седна срещу него, погледна стомната, изсумтя отвратено и я хвърли настрана.

— Не мога да се напия повече. Нито аз, нито Сторми или Трут. Прокълнати сме.

— Сещам се и за по-лоши проклятия — измърмори Стрингс.

— Е да де, и аз, но все пак. Най-лошото е, че не мога да спя. Никой от нас не може. Бяхме при пустия брод на Ватар — нали там докарахме „Силанда“, да изчакаме Кучешката верига. Здраво ни напердашиха, да ти кажа. Проклет да съм, ако не ме изненада това. Все едно, никак не държа да го виждам пак. Не и след онова, дето стана там.

— Стига мостът да не е отнесен — отвърна Стрингс.

Геслер изсумтя. Дълго време никой от двамата не проговори.

— Мислиш да бягаш, а, Фид?

Той се навъси. Геслер кимна умислено.

— Лошо е, когато ги загубиш. Приятелите, имам предвид. Кара те да се чудиш защо все още си тук, защо проклетата торба кръв, мускул и кокали продължава да се движи. И бягаш. После какво? Нищо. Не си тук, но където и да си, все пак те има.

Стрингс изкриви лице.

— И трябва да видя някакъв дълбок смисъл в това? Слушай, въпросът не е само за това, което стана с Мостоваците. А в това да си войник. Непрекъснато го превъртам в ума си. Разбрах, че не ми е харесвало още от първия път. Идва един момент, Геслер, когато вече чувстваш, че нямаш място тук, че това, което правиш, не е за тебе.

— Може би. Но аз все още не съм го разбрал. Всичко се свежда до това в какво си добър. В нищо друго, Фид. Не искаш да бъдеш повече войник. Добре, но какво друго ще правиш?

— Някога чиракувах за зидар…

— Чираците са десетгодишни, Фид. Не са кекави старци като тебе. Виж, войникът може да прави само едно нещо, и то е да воюва. Искаш да свърши? Е, предстои битка. Би трябвало да ти се отворят много възможности. Хвърли се на някой меч и готово. — Геслер изпъна пръст и го размаха пред Стрингс. — Но не това е проблемът, нали? Проблемът ти е, че сега имаш отделение и си отговорен за тях. Това не ти харесва и точно от това мислиш да избягаш.

Стрингс стана.

— Иди да си гледаш кучето, Геслер.

Обърна се и закрачи в тъмното.

Тревата под нозете му беше мокра. Той се приближи към постовете. Извикаха му приглушено, отвърна им и вече беше извън лагера. Звездите бяха започнали да гаснат и небето изсветляваше. Рояци малки нощни пеперуди се носеха на черни облаци към гористите хълмове на Ватар, тук-там по някой ризан се гмуркаше сред тях и те избухваха и се пръсваха, за да се съберат отново, след като заплахата отмине.

На рида, на триста крачки пред сержанта, стояха няколко пустинни вълка. Секнал беше нощният им вой и се бяха задържали само от любопитство, или може би изчакваха армията да тръгне, за да се спуснат в ниското и да изядат остатъците.

Стрингс спря, щом чу смътното пеене, глухо, скръбно и трепетно, което се носеше от една падина недалече от хълма. Беше го чувал и в други нощи, все извън лагера, но не бе проявил желание да проверява. Нищо подканящо нямаше в тази едва доловима монотонна музика.

Но сега тя го привлече. С познати гласове. И той се приближи със свито сърце.

Падината беше обрасла с гъста жълтеникава трева, но в центъра имаше отъпкан кръг. В него седяха двете уикски деца, Нил и Недер, един срещу друг, а между тях бе поставена голяма бронзова купа.

Онова, с което беше пълна, привличаше пеперудите, трупаха се още и още.

Стрингс се поколеба и понечи да се върне.

— Приближи се — заговори хрипливо Нил. — Побързай, слънцето изгрява!

Намръщен, сержантът се подчини. Щом стигна до ръба на падината, спря, обзет от внезапна тревога. Пеперудите се вихреха около него като бледожълта пелена, изпълваща очите му, въздухът, раздвижен от пърхащите крилца, галеше кожата му като хиляди дихания. Той се огледа, но не можеше да види нищо освен хилядите пърхащи криле.

— Още насам! Той те иска тук! — подкани го тънкият глас на Недер.

Но Стрингс не можеше да направи и една стъпка повече. Сред този жълт, пърхащ саван се долавяше… присъствие.

И то му заговори:

„Подпалвачо на мостове. Рараку те чака. Не обръщай гръб точно сега.“

— Кой си ти? — попита намръщен Стрингс. — Кой ми говори?

„Вече съм от тази земя. Какво бях преди е без значение. Пробудих се. Всички се пробудихме. Иди при своя събрат. В Рараку, където той ще те намери. Заедно двамата трябва да убиете богинята. Трябва да освободите Рараку от петното, което й е хвърлено.“

— Моят събрат? Кого ще намеря там?

„Песента се скита, Подпалвачо на мостове. Търси си дом. Не обръщай гръб.“

И отведнъж присъствието изчезна. Пеперудите отлетяха към небето, завъртяха се във вихър сред лъчите на слънцето. Все по-високо и по-високо…

Две малки ръце се вкопчиха в него и той погледна надолу. Недер се взираше в него, с лице, изпълнено с паника. На две крачки зад нея стоеше Нил, свит, с очи, пълни със сълзи.

Недер закрещя:

— Защо ти? Ние го зовяхме и зовяхме! Защо ти?

Стрингс поклати глава и я избута от себе си.

— Н-не знам.

— Какво ти каза? Кажи ни го! Имаше послание за нас, нали? Какво ти каза?

— За вас? Не, момичето ми. Кой, в името на Гуглата, мислите, че беше това?

— Сормо Е’нат!

— Магьосникът? Но той… — Стрингс залитна още една стъпка напред. — Спрете тази проклета песен!

— Каква песен, войнико? — попита Недер.

Той поклати глава и закрачи към лагера. Сормо нямаше думи за тях. Нито той самият. Нито искаше да гледа лицата им — безпомощното им отчаяние, копнежът им към призрак, който си е отишъл — отишъл си е завинаги. „Онова не беше Сормо Е’нат. Беше нещо друго — Гуглата знае какво. «Всички се пробудихме.» Какво ли означава това? И кой ли ме очаква в Рараку? Мой събрат — нямам събратя освен Мостоваците… богове на пъкъла! Бързия Бен? Калам? Един от двамата? Или и двамата?“ Искаше му се да закрещи, само за да заглуши песента, шепнеща в главата му, ужасната, болезнено несъвършена мелодия, терзаеща разума му.

Рараку, изглежда, все още не беше приключила с него. Стрингс тихо изруга. „Проклето да е всичко това!“

На север, отвъд пушливите кръгове на гаснещите лагерни огньове, загърнатите в тъмна мантия хълмове на Ватар се обляха в златна слънчева светлина. А на рида зад него вълците завиха.

Гамът се намести в седлото и се заспуска към реката. Изтеклото време не беше стигнало, та земята да погълне напълно жертвите на клането тук. Белите кости лъщяха в песъчливата кал по брега. Мяркаха се изгнили парчета плат, кожа и желязо. А самият брод едва се виждаше. Останки от понтонния мост се бяха струпали откъм горната му страна, а над тази преграда се беше натрупал още нанос. Хлътнали, затънали във водата фургони, дървета, треви и ракита, пуснали вече корен в натрупаната тиня, изгърбена на дъга грамада, оформяща нещо като мост. За Юмрука цялото нещо изглеждаше готово всеки момент да се разкъса.

Някои от съгледвачите бяха минали пеша. Гамът видя двайсетина оплескани с кал сети на отсрещния бряг, катереха се по стръмния склон.

Горите по двата речни бряга бяха дъга от цветове, клоните — окичени с ивици плат, с плитки и боядисани човешки кокали, полюшвани от вятъра.

Меш’арн то’леданн. Денят на Чистата кръв. Нагоре по течението, от двете страни, докъдето стигаше поглед, в калта бяха набити дълги колове под ъгъл, надвиснали над водните въртопи. От тях висяха трупове на заклани овце и кози. От някои все още капеше кръв, докато други като че ли отдавна бяха загнили, гъмжаха от мухи, пеперуди и хищни птици. От принесените в жертва животни капеха малки бели късчета и едва след миг Гамът осъзна, че са личинки, падащи в реката.

Приближиха се до брега и капитан Кенеб дръпна юздите на коня си до него.

— Не калта държи на място този нанос, нали? О, има малко тиня и пясък, но най-вече е…

— Кръв, да — измърмори Гамът.

Бяха слезли след адюнктата, с Нил и Недер от двете й страни. Тримата стигнаха досами водата и спряха там конете си. Зад Гамът и Кенеб първите роти на Десети легион бяха излезли на склона и вече виждаха реката и грубия мост.

— Тези жертвоприношения… смятате ли, че са направени в наша чест, Юмрук? Не мога да си представя, че такова клане ще продължава дълго — стадата бързо ще се изчерпат.

— Някои са били тук от доста време — отбеляза Гамът. — Но би трябвало да сте прав, капитане.

— Значи ще преминаваме река от кръв. Ако тези проклети племена смятат, че този жест е почетен, значи Кралицата им е взела ума. Тази идея, да се гледа на света метафорично, винаги ме е обърквала. Тукашните в Седемте града гледат на всичко по различен начин. За тях околният пейзаж е одухотворен — не просто старата представа за духове, но и по някакъв друг, по-сложен начин.

Гамът го изгледа.

— Заслужава ли си да се проучва това, капитане?

Кенеб се сепна, после му отвърна с полуусмивка и някак унило свиване на рамене.

— Точно този диалог говореше за бунта и само за бунта — месеци и месеци наред, преди най-после да се случи. Ако си бяхме направили труда да разчетем тези знаци, Юмрук, щяхме да сме много по-добре подготвени.

Бяха спрели зад адюнктата и двете деца от Уик. Щом чу думите на Кенеб, Тавори обърна коня си и погледна капитана.

— Понякога знанието не е достатъчно.

— Моля за извинение, адюнкта — отвърна Кенеб.

Строгият поглед на Тавори се спря на Гамът.

— Изведете морската пехота напред, Юмрук. Ще ни трябват сапьори и муниции. Ще преминем брод, а не мост от останки, задържан с кръв.

— Слушам, адюнкта. Капитане, елате с мен…

Двамата обърнаха конете и поеха обратно по склона. Гамът хвърли поглед към капитана и видя, че се усмихва.

— Какво ви развеселява, капитане?

— Мунициите, сър. Сапьорите ще се разреват.

— Стига да не унищожат и самия брод, с радост ще им предложа утешителната си прегръдка.

— Не бих позволил да чуят такова обещание, сър.

— Да, предполагам, че сте прав.

Стигнаха до първите редици на Десети и Гамът махна с ръка на една вестоноска. Тене Баралта подкара с нея и двамата се приближиха.

— Сапьори ли? — попита Червеният меч.

— Да.

Тене Баралта кимна и се обърна към вестоноската:

— Предай на лейтенантите от морската пехота. На адюнктата й трябват малко взривове. Веднага.

— Слушам, сър. — Тя обърна коня си и препусна.

Червеният меч се обърна към Гамът:

— Ще го приемат като оскърбление. Мостът от кръв е замислен като благословия.

— Тя го знае, Тене Баралта — отвърна Гамът. — Но основата е прекалено коварна. Би трябвало да е очевидно, дори за скритите им наблюдатели.

Едрият мъж сви рамене и бронята по гърдите му издрънча.

— Може би две-три думи насаме с Гал от Хундрил, някой ездач, който да ги намери тези наблюдатели, да поговори с тях, за да не възникнат недоразумения.

— Добро предложение — отвърна Гамът.

— Тогава ще се погрижа.

Червеният меч се отдалечи.

— Простете ми за дързостта — измърмори Кенеб, — но ми се струва, че това, което стана току-що, никак няма да се хареса на адюнктата.

— Смятате ли, че тя не харесва инициативи сред офицерите си, капитане?

— Не бих допуснал…

— Току-що го направихте.

— Аха. Разбирам ви. Моля за извинение, Юмрук.

— Никога не се извинявай, когато си прав, Кенеб. Изчакай тук за отделенията.

Подкара надолу към адюнктата.

Нил и Недер бяха слезли от конете и бяха коленичили във водата, навели глави.

Щом се приближи, Гамът ясно видя едва удържания гняв на Тавори. „Да, все още са се вкопчили във веригите си и като че ли да ги пуснат е последното нещо, което им се иска… ако имат избор. Е, нали аз говорих за инициатива.“

— Виждам, че децата си играят в калта, адюнкта.

Тя извърна рязко глава към него, с присвити очи. Гамът продължи:

— Предлагам да им назначим гледач, да не се наранят в лудориите си. В края на краищата, адюнкта, съмнявам се, че императрицата е възнамерявала да ги осиновите, нали?

— Е, не — изсумтя тя. — Трябваше да са моите магове.

— Точно така. Затова се чудя, заповядвала ли сте им да общуват с призраци? Да не би да се опитват да умилостивят речните духове?

— Отново не, Юмрук. Всъщност представа нямам какво правят.

— Според мен се оказвате твърде снизходителна като майка, адюнкта.

— Нима? В такъв случай ви разрешавам да действате от мое име, Юмрук.

Не беше възможно Нил и Недер да не са чули разговора им, но никой от двамата не помръдна от мястото си. Гамът въздъхна силно, слезе от коня и тръгна към разкаляната вода.

Наведе се, сграбчи ги за кожените ризи малко под вратовете и ги дръпна рязко нагоре.

Те заскимтяха, засъскаха гневно, но Юмрукът ги разтърси и ги обърна към адюнктата.

— Това щеше да направи една уикска бабичка. Знам, малко по-грубичко е от малазанския стил на гледане на дечица. Но пък тези двамата не са малазанци, нали? — И ги пусна на земята.

— Може би е твърде късно, Юмрук — каза Тавори, — но ви напомням, че тези две деца също така са магьосници.

— Засега не съм го забелязал, адюнкта. Но ако искат да ме прокълнат, тяхна работа.

Засега обаче като че ли и двамата не бяха склонни да го направят. Гневът им беше отстъпил на нещо, което много напомняше на цупене.

Тавори се окашля.

— Нил, Недер. Мисля, че на армията ни ще й трябват представители, които да издирят местните племена в тази гора, да ги уверят, че сме наясно със значението на техния жест. И че все пак трябва да си осигурим безопасно преминаване през този брод.

— Адюнкта, Юмрук Тене Баралта предложи нещо подобно, но с помощта на хундрилите.

— Може би представители и от двете племена тогава. — Тя се обърна към хлапетата. — Явете се при Юмрук Тене Баралта.

Децата се спогледаха, а Нил отвърна:

— Както желаете.

Недер изгледа злобно Гамът и двамата тръгнаха нагоре.

— Моли се да не ти се наложи да си платиш за това — каза Тавори, след като се отдалечиха достатъчно.

Гамът сви рамене.

— И следващия път нека Тене Баралта да ми поднася предложенията си лично.

— Да, адюнкта.

Кътъл и Стрингс побягнаха от брега. Бяха мокри и оклепани с тиня и съсирена кръв, но все пак не можеха да скрият ухилените си физиономии. Двойно по-голямо бе задоволството им от това, че мунициите бяха дошли от запасите на Четиринадесета, не от личните им. Дванайсет пукача, които щяха да подкарат взривовете хоризонтално, три проклетии, наместени плитко в наноса, за да разпръснат отломките.

И едва няколко удара на сърцето, преди всичко това да гръмне.

Войската се беше изтеглила на върха на склона; съгледвачите сети на другия бряг не се виждаха никъде. С което оставаха само двамата сапьори… тичащи като луди.

Разтърсващо земята „ууумп“, и двамата изхвърчаха напред. Пясък, кал, вода, последвани от дъжд отломки.

С ръце над главите, останаха дълго, без да помръднат. Единственият звук, който стигаше до ушите им, бе от пороя, понесъл се над разчистения брод. Стрингс се обърна към Кътъл и видя, че и той го гледа.

„Май щеше да стане и само с две проклетии.“

Кимнаха си и се изправиха.

Бродът наистина беше разчистен. Водата носеше утайките надолу към морето Дожал Хейдинг.

Стрингс изтри калта от лицето си.

— Мислиш ли, че направихме дупки, Кътъл?

— Едва ли нещо, което да удави някого, бас слагам. Добре, че не избяга — добави тихо Кътъл, щом конниците започнаха да се спускат по склона зад тях.

Стрингс го изгледа накриво.

— А какво не чуваш?

— Как да ти отговоря на такъв въпрос, Фид?

Първият конник се приближи — също сапьор, Мейби, от Шесто отделение.

— Равно и чисто. Но го напуснахте на косъм — каква полза от такъв голям взрив, щом си заровил лицето си в калта, когато гръмне?

— Някакви други умни коментари да имаш, Мейби? — изръмжа Кътъл и започна да бърше калта от дрехите си — усилие, което едва ли можеше да се надява и на скромен успех. — Ако не, бъди така добър да продължиш и провери за дупки.

— И по-бавно — добави Стрингс. — Остави коня сам да си намери къде да стъпва.

Мейби вдигна вежди.

— Нима? — И сръга коня си към брода.

— Много мразя язвителни копелета като тоя — изсумтя Стрингс.

— Уикците ще му съдерат кожата, ако счупи краката на този кон.

— Малко като вражда ми прозвуча.

Кътъл се отказа от безплодните усилия да се почисти и го изгледа намръщено.

— Какво?

— Все едно.

Ранал и Кенеб спряха до тях.

— Добра работа — каза капитанът. — Според мен.

— Би трябвало да е наред — отвърна Стрингс. — Стига да не почне някой да мята стрели по нас.

— За това сме се погрижили, сержант. Е, на вашето отделение се пада привилегията да минете първи.

— Слушам, сър.

Трябваше да изпита някакво удоволствие от добре изпълнената задача. Но не беше изпитал нищо освен първоначалната възбуда веднага след взрива. Накъсаната песен отново зашепна в ума му, като траурен саван, положен върху всяка негова мисъл.

— Пътят напред изглежда чист — промълви Кътъл.

„Да. Не че трябва и да ми харесва.“

Северният бряг на Ватар се издигаше стръмно към голото било на запад. Прехвърлянето на армията продължаваше. Адюнктата и Гамът се изкачваха по козята пътека. Слънцето се беше смъкнало ниско — бе краят на втория им ден при брода — и реката бе потънала в огнени цветове вляво от тях, но стръмният скалист бряг вече беше потънал в дълбока сянка.

Калта, покрила облечените в кожа крака на Гамът, засъхваше като корава, напукана кожа, от която се сипеше прах, докато се катереше след Тавори. Дишаше тежко, долните му дрехи бяха плувнали в пот.

Най-сетне излязоха на билото, отново на слънчева светлина. Топъл поривист вятър метеше плоската гола скала. В хлътнината на заслона долу се виждаше каменен кръг от някогашен наблюдателен огън, вероятно от времето на Кучешката верига.

Адюнктата изтупа прахта от металните си ръкавици и закрачи към северния ръб. Гамът я последва.

Оттук се виждаше град Убарид, на североизток, смътен и загърнат в пушеци. Зад него проблясваха водите на Дожал Хейдинг. Заливът беше пълен с кораби.

— Адмирал Нок — промълви адюнктата.

— Завзел е отново Убарид значи.

— И там ще попълним обоза си, да. — Тя посочи на север. — Ето, там е, Гамът. Виждаш ли го?

Той примижа, зачуден какво се очаква да види зад огромната пустош на Убарид Одан. И дъхът му излезе със съсък между зъбите.

Огнена стена на хоризонта, като от второ залязващо слънце.

— Вихърът — промълви Тавори.

Изведнъж вятърът лъхна много по-студен и го заблъска в лицето.

— Зад него ни очаква нашият враг — продължи Тавори. — Кажи ми, смяташ ли, че Ша’ик ще се опита да спре настъплението ни?

— Ще е глупачка, ако не го направи — отвърна Гамът.

— Сигурен ли си? Дали няма да предпочете да се срази с новобранци, които все още не са пролели кръв?

— Рискът е огромен, адюнкта. Походът сам по себе си трябва да е закалил Четиринадесета. На нейно място бих предпочел сблъсък с изтощена от битки, грохнала армия. Враг, обременен с ранените си, с недостиг на стрели, на коне и какво ли още не. А и до момента на крайната битка щях да съм научил нещо за вас, адюнкта. За вашата тактика. Засега Ша’ик няма как да ви е взела мярката.

— Да. Любопитно, нали? Или е безразлична към мен, или чувства, че вече ми е взела мярката — което, разбира се, е невъзможно. Дори да приемем, че си има шпиони в армията ни, досега не съм направила нищо, освен да се грижа походът ни да върви в добър ред.

„Шпиони? Богове на пъкъла, дори не бях помислил за това!“

Двамата дълго мълчаха, всеки потънал в мислите си.

Слънцето вляво от тях гаснеше.

Но Вихърът грееше със свой пламък.

16.

Силата има глас. И този глас е Песента на Танно Сънебродника.

Кимлок

Събуди се от лекото душене на мокра муцунка. Отвори очи, погледна и видя мъничкия бок’арала, с петнистата кожа от някаква инфекция — беше се сгушил на корема му.

Калам се надигна стреснато и едва овладя желанието си да сграбчи дребното същество за врата и да го запокити в стената. Не състраданието го накара да премисли, разбира се. По-скоро беше обстоятелството, че този подземен замък бе дом за стотици, може би хиляди бок’арала, а тези същества притежаваха сложна социална структура — наранеше ли това мъниче, можеше да се окаже под цяла купчина разгневени мъжкари. А колкото и малки да бяха зверчетата, зъбите им бяха като на мечка. Така че той с усилие овладя отвращението си и избута пъстрото мъниче възможно най-нежно.

То изхленчи жално и го погледна с големите си воднисти очи.

— Да не си се опитал пак — измърмори убиецът и стана. Парчета дъвкана кожа покриваха корема му, а тънката му вълнена долна риза беше прогизнала от сополивото носле на мъника. Калам я смъкна и я хвърли в ъгъла на тясната килия.

Не беше виждал Искарал Пъст вече цяла седмица. Освен лекия сърбеж по пръстите на краката и ръцете, общо взето се беше изцерил от нападението на демона енкар’ал. Беше доставил диамантите и вече гореше от нетърпение да си тръгне.

Откъм коридора до ушите му стигна смътно пеене. Убиецът поклати глава. „Могора може и да я докара някой ден, но дотогава… богове на пъкъла, ужасно стърже!“ Отиде до опърпаната си торба, зарови вътре и извади чиста риза.

На вратата се потропа, той се обърна и видя, че е отворена. Могора стоеше на прага с дървено ведро в едната ръка и с парцал в другата.

— Тука ли беше? Преди малко? А? Тука ли беше? Кажи!

— Не съм го виждал от дни — отвърна унило Калам.

— Трябва да почисти кухнята!

— Ама ти само това ли правиш, Могора? Гониш сянката на Искарал Пъст?

— Само! — изврещя дъртата и нахлу вътре, понесла дръжката с парцала за чистене като знаме. — Аз ли само използвам кухнята! Не!

Калам се дръпна и изтри слюнката от лицето си, но далхонийката настъпи.

— А ти? Да не мислиш, че яденетата си идват самички? Да не мислиш, че тъмните богове си ги правят ей тъй, от голия въздух? Аз ли съм те поканила тука? Мой гост ли си ти? Да не съм ти слугиня аз на тебе?

— Боговете да не дават…

— Млък! Аз говоря тука, не ти! — Тикна парцала и ведрото в ръцете на Калам, а като видя бок’арала — мъник, свит върху нара, се сви като хищник и запристъпва, извила кривите си пръсти. — А, ето те и тебе. Ще си тръскаш кожицата където ти падне, нали? Няма да е задълго!

Калам се изпречи на пътя й.

— Стига, Могора. Излез оттук.

— Не и без галеничето ми.

— Галениче? Та ти се каниш да му откъснеш врата, Могора!

— Е, и?

Той пусна на пода парцала и ведрото. „Не мога да го повярвам. Защитавам някакъв крастав бок’арал… от вещица д’айвърс.“

Зад отворената врата се чу тропане и Калам посочи.

— Погледни там, Могора. Навредиш ли на мъничето, ще се разправяш с тях.

Тя се завъртя и изсъска.

— Измет! Изродчетата на Искарал — все шпионират! Така се крие той, с тяхна помощ!

Старата изврещя и хукна към вратата. Струпаните бок’арала запищяха и се пръснаха, макар че Калам видя как един от тях се шмугна между краката й и скочи върху нара. Гушна мъничето под мишница и драсна към коридора.

Врясъците на Могора заглъхнаха из подземния храм.

— Хи-хи.

Калам се обърна.

Искарал Пъст се появи от сенките на отсрещния ъгъл. Беше целият в прах, на кокалестото му рамо висеше торбичка. Убиецът се намръщи.

— Достатъчно те чаках в тая лудница, жрецо.

— И още как. — Старчето килна глава и задърпа редките косми по лисото си теме. — Приключих, и той може да си върви, нали? Трябва да съм мил, сърдечен, да пръсна златен прашец по пътя му навън в очакващия го свят. Нищо няма да заподозре. Ще повярва, че си тръгва по собствена воля. Точно както трябва да е. — Изведнъж Искарал Пъст се усмихна и му подаде торбичката. — Дръж, малко диаманти и за тебе. Пръсни ги тук-там, навсякъде! Но не забравяй, трябва да минеш през Вихъра — до сърцето на Рараку, нали?

— Така смятам — изръмжа Калам и взе торбичката. — Целите ни не се разминават, жрецо. Макар да разбирам, че с този твой извратен ум май предпочиташ да се разминават. Все пак… да се пробие през Вихъра… без да ме засекат. Как да го постигна?

— С помощта на смъртния избраник на Сенкотрон. Искарал Пъст, Върховен жрец, владетел на Рашан, на Мийнас и Тир! Вихърът е богиня, очите й не могат да са навсякъде. Хайде, взимай си бързо вещите. Трябва да се махаме! Оная се връща, а пак оцапах в кухнята! Живо!

Излязоха от лабиринта под една грамадна скала, посред бял ден, на по-малко от сто крачки от побеснялата стена на Вихъра. След три крачки Калам сграбчи жреца за рамото и го завъртя.

— Онова пеене? Откъде идва, в името на Гуглата, Искарал? Чух го в манастира и си помислих, че е Могора…

— Могора не може да пее, глупако! Нищо не чувам освен диви ветрове и съсъка на пясъците! Ти си луд! Луд ли е? Да, възможно е. Не, сигурно е. Слънцето е сварило мозъка му под тая дебела чутура. Бавно разлагане… но не, не. Песента на Танно е това. И все пак май наистина е луд. Два съвсем отделни проблема. Песента. И неговата лудост. Далечни, несвързани, но и двата объркват всички планове на господарите ми. Или потенциално поне. Потенциално. Нищо сигурно няма, не и в тази проклета земя, особено тук. Неспокойната Рараку. Нервната!

Калам изръмжа, бутна го настрана и закрачи към стената на Вихъра. След малко Искарал Пъст го догони.

— Кажи как ще се оправим с това, жрецо.

— Много е просто всъщност. Тя ще усети пробива. Като мушкане с нож. Неизбежно е. Значи, отвличащ ход! А няма по-добър в отвличащите ходове от Искарал Пъст!

Приближиха се на двайсетина крачки от кипящата пясъчна стена. Обгърнаха ги вихрени облаци прах. Искарал Пъст пристъпи още крачка-две напред и се ухили, с пълна с пясък уста.

— Дръж се здраво, Калам Мекхар!

И изчезна.

Над убиеца се извиси огромно туловище и изведнъж го обгърнаха безброй ръце.

Азаланът.

И вече тичаше — по-бързо и от най-бързия кон — покрай стената на Вихъра. Сгуши Калам до гърдите си и се гмурна вътре.

Оглушителен тътен изпълни ушите на Калам, пясъкът задра в кожата му и той стисна очи.

Още и още грохот, и азаланът вече търчеше по отъпкан пясък. Отпред се простираха развалини на град.

Под нозете на демона изригваха пламъци, огнена пътека, очертала дирите му.

Могилата на мъртвия град се извиси пред тях. Без да спира, азаланът се втурна към порутената стена. Изникна пукнатина, не достатъчно широка за азалана, но съвсем достатъчна за Калам.

Азаланът го хвърли през процепа и скочи високо над него. Калам тупна тежко сред отломки и глинени чирепи. Взривовете бяха секнали, останал бе само ревът на Вихъра.

„Май се измъкна обратно. Бърз е кучият му син.“

Убиецът дълго остана неподвижен, зачуден дали хитрината е успяла. Все едно, щеше да изчака нощта, преди да се измъкне навън.

Вече не чуваше песента. „Нещо, за което трябва да съм благодарен.“

Стените на процепа разкриваха многобройни пластове чирепи от едната страна, хлътнал отсек от калдъръмена улица от другата и част вътрешна стена на сграда — с изронена мазилка — от третата. Пластът отломки от зидария под краката му беше ронлив и дълбок.

Калам опипа оръжията по тялото си и се настани да изчака.

Кътър прекрачи през портала, с Апсалар на ръце. Тежестта й му причиняваше вълни от болка в отеклото рамо. Нямаше да може да я носи така още дълго.

На трийсет крачки напред, в края на поляната, където се сливаха двете пътеки, лежаха проснати десетки трупове. А сред тях стоеше Котильон.

Кътър закрачи към бога на сянката. Телата на мъртвите Тайст Едур лежаха струпани в кръг около разчистеното петно вляво, но вниманието на Котильон като че ли беше съсредоточено върху едно определено тяло, в краката му. Докато младият дару се приближаваше, богът бавно се наведе и отметна с ръка косите от лицето на трупа.

Беше старата вещица, онази, която беше изгоряла. „Онази, за която помислих, че е източникът на силата в малазанската група. Но не беше тя. Беше Пътника.“ Кътър спря на няколко крачки от Котильон, стъписан от изражението му, от скръбното му лице, което изведнъж му се стори с двайсет години по-старо. Облечената в ръкавица ръка, която беше отметнала косата, вече галеше обгореното лице на мъртвата.

— Познаваше ли я? — промълви Кътър.

— Хоул — отвърна след миг той. — Мислех, че Въслата ги е премахнала всички. Че не е останал нито един от командата на Ястребовия нокът. Мислех, че е мъртва.

— Тя е мъртва. — И веднага затвори уста. „Колко ужасно е да го кажеш…“

— Научих ги да се крият добре — продължи Котильон, без да откъсва очи от жената, лежаща на отъпканата окървавена трева. — Толкова добре, че можеха да се скрият дори от мен, изглежда.

— Какво е търсила тук според теб?

Котильон леко потръпна.

— Не това е въпросът, Кътър. По-скоро, била ли е с Пътника? Какво е намислил Ястребовият нокът? А Пътника… богове, знаел ли е коя е? Разбира се, че е знаел — о, тя е стара и болна, но все пак…

— Би могъл просто да го попиташ — измърмори Кътър, намести Апсалар в ръцете си и изпъшка. — Той е в двора зад нас в края на краищата.

Котильон се пресегна към шията на жената и вдигна нещо, окачено на каишка. Някакъв птичи нокът, жълт. Дръпна го, огледа го за миг, след което го хвърли към Кътър.

Нокътят се удари в гърдите му, падна и остана да лежи в скута на Апсалар.

Даруджистанецът го зяпна, после вдигна глава и срещна погледа на бога.

— Иди при кораба на Едур, Кътър. Изпращам те при друг от… агентите ни.

— Какво да направя?

— Ще чакаш. В случай, че потрябваш.

— За какво?

— Да помогнеш на други да премахнат Господаря на Ястребовия нокът.

— Знаеш ли къде е той? Всъщност мъж ли е?

Котильон вдигна Хоул на ръце и се изправи.

— Имам подозрение. Най-сетне — подозрение за всичко това. — Крехкото тяло се отпусна леко в ръцете му. Той изгледа Кътър за миг. По устните му пробяга тъжна усмивка. — Виж ни само двамата.

Обърна се и тръгна по горската пътека.

Кътър зяпна след него. И извика:

— Не е същото! Не е!

„Не е…“

Богът потъна в сенките на леса.

Кътър изсъска проклятие, обърна се и тръгна по пътеката към брега.

Богът Котильон продължи до една малка поляна встрани от пътечката. Отнесе товара си в центъра и нежно го положи на земята.

Сенките срещу него оживяха и бавно се сгъстиха в смътната фигура на Сенкотрон. Този път богът дълго мълча.

Котильон коленичи до тялото на Хоул.

— Пътника е тук, Амманас. В руините на Едур.

Амманас изсумтя тихо и сви рамене.

— Едва ли ще иска да отговори на въпросите ни. Никога не го прави. Упорит е като всички далхонийци.

— Ти самият си далхониец — изтъкна Котильон.

— Точно така. — Амманас пристъпи безшумно и застана от другата страна на тялото й. — Тя е, да.

— Тя е.

— Колко пъти трябва да умират следовниците ни, Котильон? — попита с въздишка богът. — Но пък тя явно престана да бъде сред тях още преди много време.

— Мислеше, че вече не съществуваме, Амманас. Императорът и Танцьора. Че ни няма. Че сме мъртви.

— И в известен смисъл беше права.

— В известен, да. Но не в най-важния.

— Тоест?

Котильон го погледна с гримаса.

— Беше ни приятелка.

— А, в този най-важен смисъл. — Амманас помълча дълго. — Ще го проучиш ли това?

— Не виждам друг избор. Ястребовият нокът крои нещо. Трябва да ги спрем…

— Не, приятелю. Трябва да се погрижим да се провалят. Намерил ли си… следа?

— Повече от следа. Разбрах кой е начело на цялата работа.

Сенкотрон килна леко загърнатата си в качулка глава.

— И там ли отиват сега Кътър и Апсалар?

— Да.

— Достатъчни ли са?

Котильон поклати глава.

— Разполагам с други агенти. Но ми се ще Апсалар да е наблизо в случай, че нещо се провали.

Амманас кимна.

— Е, и къде?

— В Рараку.

Макар да не можеше да види лицето на приятеля си, Котильон знаеше, че се усмихва широко.

— Ах, скъпо ми Въже. Май дойде времето да ти поразправя за моите ходове…

— Диамантите, дето ги дадох на Калам? Чудех се за тях.

Амманас махна към тялото на Хоул.

— Да я отнесем у дома — нашия дом де. И там можем да си поговорим… надълго и широко.

Котильон кимна.

— Освен това — добави Сенкотрон — близостта на Пътника ме изнервя.

Само след миг полянката беше празна, освен няколкото безплътни сенки, които бързо се стопиха.

Кътър стигна до скалистия бряг. На равния каменист плаж долу бяха издърпани четири бързоходни лодки. В залива зад тях стояха закотвени два големи дромона, и двата — тежко пострадали.

Около лодките се виждаха разхвърляни корабни принадлежности и две грамадни, отсечени и издърпани на брега дървета, сигурно с намерението да заместят прекършените мачти. Няколко бурета с осолена риба бяха обърнати, други стояха наблизо, подредени и напълнени с прясна вода.

Кътър сложи Апсалар на земята и се приближи до една от лодките. Бяха с дължина около петнайсет стъпки, с широки греди, единична мачта и кърмилно весло. От двете страни имаше по две гривни за греблата. Планширите бяха покрити с пищна резба.

Апсалар изведнъж се закашля и той се обърна.

Тя се надигна рязко, изплю да прочисти гърлото си, прегърна раменете си с ръце и затрепери. Кътър бързо се върна при нея.

— Д-дарист?

— Мъртъв е. Но и останалите Едур — също. Сред малазанците имаше един…

— Онзи със силата. Усетих го. Каква… ярост!

Кътър отиде до едно от буретата с вода, намери черпак, гребна и се върна при нея.

— Нарече се Пътника.

— Знам го — промълви тя и потръпна. — Не от своите спомени. От тези на Танцьора. Танцьора го познаваше. Много добре го познаваше. Били са… трима. Изобщо не са били само двама — знаеше ли го това? Изобщо не са били само Танцьора и Келанвед. Не, и той е бил с тях. Почти от самото начало. Преди Тайсхрен, преди Дужек, дори преди Въслата.

— Е, вече е все едно, Апсалар — отвърна Кътър. — Трябва да напуснем този проклет остров — Пътника да си го пази, ако ще, все ми е едно. Съвзе ли се достатъчно? Да ми помогнеш да избутаме един от тия бързоходи във водата? Имаме храна и вода в изобилие…

— Къде отиваме?

Той се поколеба. Тъмните й очи се присвиха.

— Котильон.

— Нова задача за нас, да.

— Не тръгвай по този път, Крокъс.

Той се намръщи.

— Мислех, че компанията ще ти хареса.

Подаде й черпака. Тя го изгледа продължително и отпи.

— Хълмовете Пан’поцун.

— Зная — провлече Лостара.

Перла се усмихна.

— Разбира се, че ще знаеш. Най-сетне разбра защо през цялото време те питах…

— Чакай малко. Не може да не си знаел накъде води този път…

— Е, да, но вярвам в склонността на сляпата природа да се върти в кръг. Все едно, да има някъде наблизо погребан град?

— Наблизо? Искаш да кажеш, освен този, над който стоим? — Остана доволна, като го видя как зяпна. — Какво мислиш, че са всички тези плоски хълмове, Нокът?

Той разхлаби наметалото си.

— Макар че, от друга страна, това място ще ни устрои напълно.

— За какво?

Той я погледна.

— Ами, ритуал, скъпа. Трябва да намерим следа, магическа и древна. Да не би да си въобразяваше, че просто ще се скитаме без посока из тази пустош, с надеждата, че ще намерим нещо?

— Странно, точно това си мислех, че правим вече дни наред.

— Просто трябваше да увеличим разстоянието между нас и онзи проклет Имасс — отвърна той, приближи се до покрития с плоски камъни участък на билото на могилата и разрита камъчетата. — Усещах нечовешките му очи по целия път през долината.

— Той и лешоядите, да. — Тя вдигна глава и се загледа в безоблачното небе. — Все още са с нас всъщност. Проклетите птици. Не се изненадвам. Водата ни е на привършване, храната е още по-малко. След ден-два ще изпаднем в сериозна беда.

— Тези светски грижи ще ги оставя на тебе, Лостара.

— Тоест, ако всичко друго се провали, винаги можеш да ме убиеш и да ме изядеш, нали? А ако аз реша да те убия първа? Както съм обладана от светски грижи.

Нокътят седна на камъните.

— Тук стана доста по-хладно, не мислиш ли? Местно явление, подозирам. Макар да допускам, че един скромен успех в ритуала, който ще извърша след малко, ще ни стопли поне мъничко.

— Макар и само с възбудата на неверието — измърмори Лостара, пристъпи до ръба на могилата и се загледа на югозапад, където червената стена на Вихъра очертаваше извита линия през пустинята. Чу зад себе си приглушени слова, на някакъв непознат за нея език. „Най-вероятно брътвежи. Виждала съм достатъчно магове, които нямат нужда от думи… освен за пред хора.“ Перла сигурно правеше точно това. Беше човек на позата, колкото и да се правеше на безразличен към единствения си зрител. „Човек, който иска името му да влезе в историческите томове. Някаква съдбоносна роля, около която се върти съдбата на империята.“

Чу как плесна ръце да изтупа прахта, обърна се и видя, че става; красивото му лице се бе намръщило тревожно.

— Много бързо мина — рече тя.

— Бързо. — Дори той изглеждаше изненадан. — Наистина имах късмет. Един местен земен дух е убит… наблизо. Нещастно съвпадение, стечение на злокобна орис. Призракът му витае наоколо като дете, търсещо изгубените си родители, и е готов да говори с всеки странник, който се озове наблизо, стига странникът да е готов да го чуе.

— Е, и какво има да ни каже? — изсумтя Лостара.

— Ужасен инцидент… добре де, ужасният инцидент, който е убил духа — подробностите около който ме карат да заключа, че има някаква връз…

— Добре — прекъсна го тя. — Води. Губим време.

Той замълча и я изгледа уязвено — това изражение можеше и да е съвсем искрено. „Зададох въпрос и трябваше поне да го оставя да ми отговори.“

Перла й махна да го последва и тръгна надолу по стръмния терасиран склон на могилата.

Тя метна торбата си през рамо и пое след него.

Щом се спуснаха долу, Нокътят я поведе покрай изкуствения хълм и право на юг през каменистата низина. Слънцето се отразяваше с ослепителен блясък от нажежената й повърхност. Освен малкото мравки, щъкащи под краката им, по съсухрената земя не се забелязваха никакви признаци на живот. Тук-там се срещаха издължени каменни грамади, очертаващи сякаш брега на пресъхващо езеро, смалило се до локви, от които бе останала само солена кора.

Вървяха през целия следобед. На югозапад се открои верига от хълмове и ново масивно плато отляво. Малко преди свечеряване стигнаха равното дъно на пресъхнало езеро, с извисяващото се вляво плато и назъбените хълмове вдясно от тях.

В самия център на падината лежаха останки от търговски фургон, обкръжени от изгоряла земя, с бели вихрушки от пепел, която сякаш не можеше да се отлепи от земята.

Перла поведе към странния кръг.

Пепелта беше пълна с малки кости, изгорели до бяло и сиво от някаква неимоверно силна горещина; пращяха под краката им. Озадачена, Лостара се наведе да ги огледа.

— Птичи ли са?

Перла гледаше към фургона или може би — към нещо зад него. Чу въпроса й и поклати глава.

— Не, скъпа. Плъхове.

Малкото черепче в краката й потвърждаваше думите му.

— Да, в скалистите райони се срещат плъхове…

Той я погледна през рамо.

— Тези са — били са — д’айвърс. Един особено неприятен индивид — Грилън.

— Убит ли е бил тук?

— Не мисля. Тежко пострадал може би. — Перла отиде до една от по-големите купчини пепел, клекна и започна да я разравя.

Лостара се приближи. Перла разравяше труп — останали бяха само костите, и тези кости бяха ужасно оглозгани.

— Горкият кучи син.

Перла не отвърна нищо. Бръкна в скелета и вдигна малък къс метал.

— Стопен е — промърмори той. — Но според мен е малазански знак. Магически кадър.

Имаше още четири купчини като тази с оглозганите кости. Лостара се приближи до едната и взе да разрива пепелта.

— Този тук е цял! — изсъска, щом видя почернялата от огъня плът.

Перла дойде при нея и двамата разчистиха трупа от пепелищата. Облеклото му беше общо взето изгоряло и огънят беше беснял по кожата му, но изглежда, не бе успял да свърши нещо повече, освен да я овъгли на повърхността. Щом Нокътят изтри последната пепел от лицето, очите се отвориха.

Лостара изруга, отскочи назад и светкавично измъкна меча.

— Всичко е наред — каза Перла. — Това няма да иде никъде, скъпа.

Зад съсухрените клепачи зееха само две празни очни ями. Почернелите устни бяха дръпнати като в грозна усмивка.

— Какво стана? — попита го Перла. — Можеш ли все още да говориш?

От тялото излязоха хрипливи звуци и Перла се наведе още над него.

— Какво ти каза?

Нокътят я погледна през рамо.

— Каза: „Аз съм Клам и умрях от ужасна смърт.“

— Няма спор…

— А после са го възкресили и е станал вратар.

— За Грилън?

— Да.

Тя прибра оръжието си.

— Изключително неприятна професия след смъртта, изглежда.

Перла вдигна вежда и се усмихна.

— Уви, нищо повече няма да получим от милия Клам. Нито от другите. Магията, която ги държи одухотворени, вече изтлява. Което значи, че Грилън или е мъртъв, или е много далече. Все едно, спомни си лабиринта на огън — развихрен е бил тук по някакъв странен начин. И ни е оставил диря.

— Вече е много тъмно, Перла. Трябва да си направим бивак.

— Тук?

Тя премисли и се намръщи в тъмното.

— Може би не точно тук, но все пак съм уморена, а и ако търсим следи, бездруго ще ни трябва светлина.

Перла излезе от кръга с пепелта, махна с ръка и във въздуха над него бавно се оформи кълбо от светлина.

— Дирята не води далече според мен. Още малко работа, Лостара. После можем да се спрем на бивак.

По каквито и знаци да вървеше, те оставаха невидими за Лостара. Още по-странното беше, че дирята се извиваше насам-натам, и Нокътят се беше намръщил и я следваше колебливо. Скоро почти престана да се движи напред, стъпваше много бавно. Лицето му бе плувнало в пот.

Лостара преглътна въпросите си, но отново бавно извади меча.

Най-сетне се натъкнаха на нов труп.

Перла изсъска и се смъкна на колене пред грамадното изгорено тяло. Лостара се окашля и попита тихо:

— Какво стана, Перла?

— Гуглата е бил тук — прошепна той.

— Това го виждам и сама…

— Не, не разбираш. — Той сви юмрук и удари тялото. Беше само куха обвивка. Изпращя и се разчупи под удара. Перла я изгледа с яд.

— Гуглата е бил тук. Самият бог, Лостара. Дошъл е, за да вземе тогова — не само душата, но и плътта — всичко, което е било заразено от лабиринта на огън — лабиринта на светлина, по-точно. Богове, да имах само Драконова колода сега. В… двора на Гуглата е станала промяна.

— И какво му е важното на всичко това? Мислех, че търсим Фелисин.

— Не мислиш, момиче. Спомни си разказа на Сторми. И на Трут. Фелисин, Хеборик, Кълп и Баудин. При фургона на Грилън намерихме останките на Кълп. А това — махна ядосано с ръка — е Баудин. Проклетият Ястребов нокът — въпреки че доказателството го няма на врата му, уви. Помниш ли странната им кожа? На Геслер, Сторми и Трут? Същото е станало с Баудин, тук.

— Ти го нарече „зараза“.

— Е, не знам какво точно е. Лабиринтът ги е променил. Неясно по какъв начин.

— Значи ни остават Фелисин и Хеборик Леката ръка.

Той кимна.

— В такъв случай ми се ще да ти кажа нещо — продължи Лостара. — Може да не е свързано, но…

— Давай, момиче.

Тя се обърна към хълмовете на югозапад.

— Когато проследихме онзи агент на Ша’ик… в онези хълмове…

— Калам Мекхар.

— Да. И устроихме засадата на Ша’ик в стария храм на билото — на пътеката, водеща към Рараку…

— Точно както го описа. Е, и?

— Трябваше да видим всичко това. Следователно събитията, на които сега се натъкнахме, трябва да са станали след нашата засада.

— Е, да.

Тя въздъхна и скръсти ръце.

— Фелисин и Хеборик са с армията на Апокалипсиса, Перла. В Рараку.

— Кое те кара да си толкова сигурна?

Тя сви рамене.

— Къде другаде може да са? Помисли. Омразата на Фелисин към Малазанската империя трябва да е всепоглъщаща. А и Хеборик едва ли ще изпитва голяма любов към империята, която го осъди и прати на каторга. Били са отчаяни след нападението на Грилън. След като Баудин и Кълп са загинали. Отчаяни, и вероятно пострадали.

Той кимна замислено и се изправи.

— Едно нещо така и не ми обясни, Лостара. Защо се провали засадата ви?

— Не се провали. Ша’ик я убихме — мога да се закълна в това. Стрела от арбалет в челото. Не можахме да вземем тялото й заради телохранителите й — оказаха се твърде много за групата ни. Но я убихме, Перла.

— Тогава кой, в името на Гуглата, предвожда Апокалипсиса?

— Не знам.

— Можеш ли да ми покажеш мястото на тази засада?

— Да, на заранта. Мога да те заведа точно там.

Той я загледа мълчаливо. Светлото кълбо над тях започна да трепти, после се стопи с тиха въздишка.

Спомените му се бяха събудили. Онова, което се бе утаило у Т’лан Имасс, пласт след пласт, трупани през столетията, беше като пейзаж, който Онрак отново можеше да разпознае. И това, което виждаше пред себе си… изчезнаха платата на хоризонта, изваяните от вятъра кули от пясъчник, пясъчните дюни и белите ивици корал. Нямаше ги вече сухите клисури и дерета, мъртвите речни корита, засетите поля и напоителните канали. Дори градът на север, на самата ивица на хоризонта, вкопчил се като тумор за широката лъкатушеща река, се разми и стана ефимерен за вътрешния му взор.

И всичко, което вече виждаше, беше отпреди… толкова отдавна.

Сивите вълни на вътрешното море, връхлитащи с обещание за вечност по дългия чакълест бряг, протягащ се на север чак до планините, които един ден щяха да се нарекат Талас, и на юг, за да обхване жалката останка, знайна сега под името море Клатар. Коралови рифове, оголили подобните си на акули гръбнаци на една шеста левга навътре от брега, над които кръжаха чайки и отдавна изчезнали дългоклюнести птици.

По брега крачеха фигури. Кланът на Рениг Обар, дошли от своите тундри да закупят китова кост и масло на денрабъ, и донесли сякаш със себе си ледените ветрове… или навярно това необичайно време, дошло в тукашните земи с топъл климат подсказваше за нещо по-тъмно. Джагът, скрит в някоя твърдина и разбъркал казана на Омтоуз Феллак. Още студ и рифовете щяха да умрат, а с тях — и съществата, чието съществуване зависеше от тях.

Някогашният Онрак, от плът и кръв, въздъхна притеснено. Беше отстъпил. Не беше вече гадателят на кости на своя клан — та нали Абсин Толай бе много по-вещ от него в тайните изкуства, а и беше по-податлив на жадната амбиция, тъй нужна за следовниците на Пътя на Телланн. Умът на Онрак твърде често се залисваше по други неща.

По грубата красота например, като тази, която сега виждаше пред себе си. Непригоден беше за бой, за ритуалите на унищожението. Винаги с неохота беше танцувал шаманския танц в дълбоките пропади на пещерите, в които барабаните тътнеха и ехото пронизваше плът и кости, все едно че лежиш на пътя на лудо препускащо стадо ранаг — стадо като това, което Онрак току-що бе издухал по стените на пещерата наоколо. Устата му горчеше, пълна със слюнка, въглен и охра, ръцете му се бяха изцапали, докато преграждаха пръските от устните му, за да се оформят фигурите по камъка. Изкуството се твореше в самота, образите се извайваха без светлина, по невидими стени, докато другите от клана спяха във външните ниши. И простата истина бе, че Онрак беше усвоил магията на рисуването само заради това желание да бъде сам.

Сред народ, в който самотата се смяташе почти за престъпление. В който самото раздробяване на образа на неговите съставки — от виждането към наблюдението, от възкресяването на спомена до извайваното му, извън живия поглед, върху каменните стени — всичко това изискваше твърде изострена, потенциално опасна, гибелна за рода чувствителност.

„Жалък шаман. Онрак, ти изобщо не беше онова, което трябваше да си. И когато наруши неписания закон и нарисува достоверен портрет на смъртен Имасс, когато затвори във времето онази красива смугла жена в онази дълбока и тъмна ниша, която никой не биваше да открие… ах, как усети тогава гнева на ближните си. На самия Логрос и на Първия меч.“

Ала си спомняше изражението на младия Онос Т’уулан, когато за първи път бе погледнал портрета на сестра си. Удивление, възхита и прилив на томителна любов — Онрак беше сигурен, че видя всичко това на лицето на Първия меч, сигурен беше, че и други го бяха видели, макар никой да не го изрече, разбира се. Законът бе нарушен и наказанието трябваше да е сурово.

Така и не разбра дали самата Килава бе видяла рисунката; така и не разбра дали се е разгневила, или е видяла достатъчно, та да разбере, че кръвта на собственото му сърце се е преляла в този образ.

„Но това е последният спомен, до който достигам.“

— Винаги тръпки ме полазват, когато замълчиш така, Т’лан Имасс — измърмори Трул Сенгар.

— Онази нощ преди Ритуала — отвърна Онрак. — Недалече от мястото, където стоим сега. Трябваше да бъда прокуден от своето племе. Бях извършил престъпление, за каквото друг отговор нямаше. Но по-големи беди връхлетяха клановете. Четирима тирани Джагът се бяха вдигнали и съюзили. Искаха да унищожат тази земя — и го постигнаха.

Тайст Едур не отвърна нищо. Навярно се чудеше какво точно е било унищожено. Покрай реката се извиваха напоителни канали, ивици тучно зелени жита чакаха сезона на жътвата. Пътища и ферми, по някой храм тук-там, и само на югозапад, по ивицата на хоризонта, голата верига хълмове обезобразяваше гледката.

— Бях в онази кухина — мястото на престъплението ми — продължи след малко Онрак. — На тъмно, разбира се. Последната ми нощ сред моя род, мислех си. Макар че всъщност вече бях сам, прогонен от стана в това последно място на самота. И тогава някой дойде. Докосна ме. Тяло, топло. Невероятно меко — не, не беше жена ми, тя бе една от първите, които ме прокудиха заради стореното от мен, заради измяната, която означаваше то. Не, беше жена, непозната за мен в тъмното.

„Тя ли беше? Никога няма да го разбера. На заранта я нямаше, махнала се беше от всички нас, докато Ритуалът се оповестяваше и клановете се събираха. Беше отхвърлила призива — не, още по-ужасно, беше избила близките си. Всички освен самия Онос. Беше успял да я отблъсне — най-истинското доказателство за воинското му мъжество.“

„Тя ли беше? Имаше ли кръв по ръцете, кръв, останала невидима за мен? Онази суха червена прах, която намерих по кожата си — помислих си, че е от обърнатата паница с боя. Избягала от Онос… при мен, в нишата на моя позор.“

„И чии стъпки чух в прохода отвън? Тъкмо докато се любехме, дали някой бе дошъл при нас и бе видял онова, което самият аз не можех да видя?“

— Няма нужда да казваш повече, Онрак — промълви Трул.

„Вярно. Ако бях смъртна плът, щеше да видиш, че плача, и с това щях да кажа онова, което ти каза току-що. Значи все пак съзираш скръбта ми, Трул Сенгар. А продължаваш да питаш защо изрекох клетвата си…“

— Следата на ренегатите е… прясна — отрони след малко Онрак.

Трул се подсмихна.

— А ти обичаш да убиваш.

— Склонността към художество намира нови форми, Едур. Не можеш да й затъкнеш устата. — Т’лан Имасс бавно обърна лице към него. — Променили сме се, разбира се. Вече не съм свободен да продължа този лов… освен ако и ти не го желаеш.

Трул отвърна с гримаса и мълчаливо огледа земите на югозапад.

— Е, признавам, че не е толкова съблазнително, колкото преди. Но, Онрак, тези ренегати са съучастници в измяната срещу моя народ и съм решен да разбера каквото мога за ролята им. Така че трябва да ги намерим.

— И да говориш с тях.

— Първо да говоря, да, а след това можеш да ги убиеш.

— Вече не вярвам, че съм способен на това, Трул Сенгар. Много зле съм пострадал. Но пък Монок Очъм и Ибра Голан идат след нас. Те ще стигнат.

При тези думи Тайст Едур извърна глава.

— Само двамата? Сигурен ли си?

— Силите ми са смалени, но да, така мисля.

— Близо ли са?

— Все едно, това не е важно. Затаили са жаждата си за мъст над мен… за да мога да ги отведа до онези, които преследват от самото начало.

— Подозират, че ще минеш на страната на ренегатите, нали?

— Откъсналите се ближни. Да, подозират.

— А ти?

Онрак го изгледа за миг.

— Само ако го сториш и ти, Трул Сенгар.

Бяха стигнали до самия край на обработената земя и затова беше сравнително лесно да избегнат срещи с местните обитатели. Самотният път, който прекосиха, беше лишен от живот в двете посоки, докъдето стигаха очите им. Отвъд напояваните ниви се върна суровата природа. Туфи трева, ивици огладен от водата чакъл, дерета и ровове, тук-там — по някое дърво гулдинда.

Хълмовете пред тях се откроиха — фасада от остри, назъбени канари.

Точно по тези хълмове Т’лан Имасс бяха разбили ледените пластове, точно тук бе мястото на първото им опълчване. За да защитят свещените градове, скритите пещери и кремъчните мини. Там, където се пазеха сега оръжията на падналите.

„Оръжията, които тези отстъпници искат да вземат.“ Нямаше потекло магията, вложена в тези каменни остриета, поне по отношение на Телланн. Щяха да подсилят онези, които ги държат, стига да са потомци на създателите им — или да са сътворени от същите тези ръце преди много време. Имасс да са, тъй като изкуството отдавна бе забравено от смъртните. А и ако намереха тези оръжия, това щеше да даде на отстъпниците пълна свобода, откъсвайки силата на Телланн от телата им.

— Спомена за предателство на твоя клан — каза Трул Сенгар, докато се приближаваха към хълмовете. — Стари са като че ли тези спомени, Онрак.

— Може би сме обречени да повтаряме престъпленията си, Трул Сенгар. Върнаха се спомените ми — всичко, което мислех, че съм изгубил. Не знам защо.

— Откъсването от Ритуала?

— Може би.

— Какво беше престъплението ти?

— Затворих една жена във времето. Така поне изглеждаше. Нарисувах лика й в една свята пещера. Сега вярвам, че с този свой акт съм виновен за ужасните убийства, които последваха, за нейното бягство от клана. Тя не можа да се включи в Ритуала, който ни направи безсмъртни, защото от моята ръка вече бе станала безсмъртна. Дали знаеше това? Дали това бе причината да се опълчи на Логрос и на Първия меч? Няма отговори на тези въпроси. Що за лудост бе обзела ума й, та да убие най-близките си, да се опита да убие самия Първи меч, собствения си брат?

— Не е била твоята жена значи.

— Не. Беше гадателка на кости. Соултейкън.

— Но си я обичал все пак.

Той сви рамене.

— Страстта е отрова сама по себе си, Трул Сенгар.

Към билото водеше тясна козя пътека, стръмна и лъкатушеща по склона. Започнаха да се изкачват.

— Не приемам този възглед, че сме обречени да повтаряме грешките си, Онрак — каза Тайст Едур. — Нима не се научаваме? Нима опитът не води към мъдрост?

— Трул Сенгар. Току-що предадох Монок Очъм и Ибра Голан. Предох Т’лан Имасс, защото предпочетох да приема собствената си съдба. Значи — същото престъпление, каквото извърших толкова отдавна. Винаги съм жадувал за самота, да съм отделно от своята раса. В Новородения бях доволен. Както и в свещените пещери отпред.

— Доволен? А сега, в този момент?

Онрак помълча дълго.

— Когато спомените се върнат, Трул Сенгар, самотата се оказва илюзия, защото всяко мълчание е изпълнено с кресливото търсене на смисъла.

— Звучиш все повече като… смъртен с всеки изминал ден, приятелю.

— По-уязвим, искаш да кажеш.

— Все едно. Но виж какво правиш сега, Онрак.

— Какво имаш предвид?

Трул Сенгар спря на пътеката и го погледна с тъжна усмивка.

— Връщаш се у дома, Т’лан Имасс.

Тайст Лиосан бяха вдигнали бивак. Което все пак беше нещо, помисли си Малачар.

В небето грееха странни звезди, светлината им потръпваше, сякаш преливаща от сълзи. Просналият се пред тях пейзаж бе сякаш безжизнена пустош от голи скали и пясък.

Огънят, който бяха запалили в края на изгърбеното плато, беше привлякъл странни нощни пеперуди с големината на малки птици, както и рояци други летящи същества, сред които и крилати гущери. Преди това ги беше връхлетял рояк мухи — хапеха жестоко, преди да изчезнат също тъй бързо, както се бяха появили. А сега ухапванията сякаш пълзяха, сякаш насекомите бяха оставили нещо след себе си.

Според Малачар в този свят витаеше някаква… негостоприемност. Той почеса една от бучките, изникнали на ръката му, и изсъска, щом усети как нещо се загърчи под сгорещената му кожа. Обърна се отново към огъня и се вторачи в своя сенешал.

Джоруд бе коленичил до огнището, свел глава — поза, която не беше се променила от доста време — и тревогата на Малачар се усили. Иниас бе коленичил до сенешала, готов да помогне в случай, че водачът им бъде обсебен от нов пристъп на болката, но тези тревожни пристъпи ставаха все по-редки. Оренас беше останал да пази конете и Малачар знаеше, че сега стои там в тъмното, извън светлината на пламъците, с изваден меч.

Знаеше, че един ден щеше да дойде равносметката с Т’лан Имасс. Тайст Лиосан бяха продължили с ритуала, без да му изневерят. Твърде открити бяха. „Никога не вярвай на труп.“ Малачар не знаеше дали има такова предупреждение в светите текстове на Виденията на Озрик. Ако нямаше, щеше да се погрижи да бъде добавено към събраната мъдрост на Тайст Лиосан. „Когато се върнем. Ако се върнем.“

Джоруд бавно се изправи. Лицето му бе изтерзано от скръб.

— Пазачът е мъртъв — каза той. — Нашият свят е нападнат. Но братята и сестрите ни са предупредени и сега препускат към портите. Тайст Лиосан ще удържат. Докато Озрик се върне, ще удържим. — Бавно извърна лицето си към всеки от тях, дори към Оренас, който бавно изникна от тъмното. — За нас има друга задача. Повелено ни е да я изпълним. На този свят, все някъде, ще намерим нарушителите. Крадците на Огъня. Потърсих ги и никога не са били по-близо до сетивата ми. Те са в този свят и ние ще ги намерим.

Малачар изчака — знаеше, че ще има още.

Джоруд се усмихна.

— Братя мои. Нищо не знаем за този свят. Но този недостатък е временен, защото също така долових присъствието на един стар приятел на Тайст Лиосан. Недалече. Ще го открием — това е първата ни задача — и ще го помолим да ни запознае с трудностите по тази земя.

— Кой е този стар приятел, сенешале? — попита Иниас.

— Създателят на Времето, братко Иниас.

Малачар кимна замислено. „Приятел на Тайст Лиосан. Как не. Убиецът на Десетте хиляди. Икариум.“

— Приготви конете, Оренас — нареди Джоруд.

17.

Седем лика в скалата,

седем лика към Теблор;

единият е Неоткритата

майка на племето призрачно —

децата на Теблор.

Повелиха

да извърнем очи.

„Дарствена молитва на Майката“

сред Теблор

Карса Орлонг не беше чужд за камъка. Суровата мед, изтръгната от рудата, калаят и тяхното съчетание, бронзът, си имаха място. Но дървото и камъкът бяха речта на ръцете, святото извайване на волята.

Успоредни люспи, дълги и тънки, прозрачни тресчици, отчупени от острието на кръстосващи се вълни от ръба до извития гръб. Още по-малки люспи, избити от двата ръба, най-напред от едната страна, сетне със завъртане на меча между ударите, напред и назад по цялата дължина.

Боят с такова оръжие изискваше промени в стила, който Карса владееше най-добре. Дървото се огъваше, хлъзгаше се с лекота над ръбовете на щита, без усилие се шмугваше покрай замахващите железни остриета. Назъбените ръбове на този меч щяха да се държат другояче и той трябваше да се приспособи, най-вече заради внушителната му тежина и дължина.

Дръжката се оказа най-голямото предизвикателство. Кремъкът не търпеше закръглеността и колкото по-гладка станеше дръжката, толкова по-нестабилни щяха да са удрящите плоскости. За ефеса той придаде на камъка форма на голям диамант със стъпчата повърхност — застъпващите се почти под прав ъгъл фасети можеха да се възприемат като опасен недостатък, който ще привлича съсредоточена за разбиването му сила, но боговете бяха обещали да направят оръжието несъкрушимо, тъй че Карса потисна инстинктивното си безпокойство. Трябваше да изчака, докато намери подходящ материал и за напречника.

Представа нямаше колко време бе изтекло в правенето на меча. Всякакви други потребности и съображения бяха изчезнали от ума му — нито глад изпитваше, нито жажда, докато температурата се покачваше все повече и най-сетне и той, и камъкът бяха плувнали в пот. Не забелязваше и огъня в ограденото с валчести камъни огнище, огън, който гореше непрестанно, неподхранван, и пламъците му танцуваха със странни цветове.

Мечът властваше над всичко друго. Усещането за двамата му призрачни приятели резонираше от камъка в пръстите му, а оттам — по всяка кост и мускул на тялото му. Байрот Гилд, чиято режеща ирония сякаш се беше просмукала в оръжието, както и пламенната вярност на Делъм Торд — два неочаквани дара бяха това, загадъчно сплитане на теми и аспекти, придаващи на меча самоличност.

Сред легендите на народа му имаше песни, възпяващи драгоценни оръжия и техните владетели, герои на Теблор. Карса винаги беше смятал, че представата за оръжия, притежаващи своя собствена воля, не е нищо повече от поетична лъжа. А колкото до онези герои, които изневерявали на оръжията си и поради това ги сполетявала зла съдба, то във всяко подобно сказание Карса можеше лесно да посочи други, много по-явни недостатъци в действията им, достатъчни да обяснят кончината на героя.

Теблор никога не предаваха оръжията си на наследниците — всички вещи придружаваха покойника, защото каква полза от дух, лишен от всичко, което е притежавал в тленния си живот?

Ето защо кремъчният меч, добил форма в ръцете на Карса, бе по-различен от всичко, което бе познавал — или за което бе чувал. Лежеше на пода пред него странно гол, въпреки кожата, която бе увил около ръкохватката. Без дръжка, без ножница. Грамаден и груб, и същевременно красив в симетрията си въпреки струйките кръв, останали от нарязаните му ръце.

Изведнъж усети парещия зной и бавно вдигна глава.

Седемте бога стояха срещу него в издължен полукръг и пламъците от огнището примигваха по осакатените им тела. Държаха оръжия, подобни на това, което лежеше пред него, но по-малки, подходящи за ниските им набити фигури.

— Върнахте се истински — отбеляза Карса.

Онзи, когото познаваше с името Уругал, отвърна:

— Да. Вече сме свободни от оковите на Ритуала. Веригите са счупени, Карса Орлонг.

Заговори друг — с нисък, хриплив глас.

— Лабиринтът на Телланн споходи твоя меч, Карса Орлонг. — Вратът на бога беше посечен, главата беше клюмнала на едното рамо и се държеше само на мускул и жили. — Никога няма да се счупи.

— В онези кухини има счупени оръжия — изсумтя Карса.

— Древна магия — отвърна Уругал. — Враждебни лабиринти. Нашият народ е водил много войни.

— Водили сте, вярно — рече воинът Теблор. — Вървях по стъпки, оставени от вашите близки. Виждал съм толкова паднали Т’лан Имасс, че умът не може да го побере. — Огледа бавно седемте същества, стоящи пред него. — Коя битка ви порази?

Уругал сви рамене.

— Това е без значение, Карса Орлонг. Стародавна борба, врагът ни вече е прах, провалът е най-добре да се забрави. Безчет войни сме познали и какво постигнаха те? Джагът бяха обречени на изчезване — ние само ускорихме неизбежното. Други врагове се вдигаха и заставаха на пътя ни. Оставахме безразлични към каузите им, никоя от тях не бе достатъчна да ни откаже. Затова ги избивахме. И все така. Войни без смисъл, войни, които не променяха буквално нищо. Животът е страдание. Съществуването — дори като нашето — е съпротива.

— Това е всичко, което научихме, Карса Орлонг — заговори жената Т’лан Имасс, позната му с името ’Сибалле. — В неговата цялост. Камък, море, гора, град — и всяко същество, което е живяло някога — за всички ни е в сила същата тази борба. Съществуванието се съпротивлява на несъществуването. Редът воюва срещу хаоса на унищожението, на безредието. Карса Орлонг, това е единствената истина, най-голямата от всички истини. Какво друго почитат самите богове освен съвършенството? Непостижимата победа над природата, над нейната несигурност. Много думи съществуват за тази борба. Ред против хаос, целостта срещу разпада, светлина срещу мрак, животът срещу смъртта. Но всички те означават едно и също.

Т’лан Имасс с прекършения врат заговори шепнешком и думите му се заизливаха в монотонен напев:

— Ранагът е окуцял. Отдалечил се е от стадото. Ала върви по дирята му. Търси закрилата на стадото. Времето ще изцери. Или ще отслаби. Две възможности. Но куцият ранаг не знае нищо — освен упорита надежда. Защото тя е в природата му. Глутницата ай са го видели и вече се приближават. Жертвата все още е силна. Но сама. Аите познават слабостта. Като миризма в студения вятър. Тичат редом със залитащия ранаг. И го отвличат от стадото. Все още я има упоритата надежда. Тя го кара да устои. Наведена глава, рога, готови да чупят ребра, да запращат враговете във въздуха. Но аите са умни. Кръжат, нападат и отскачат. Отново и отново. Гладът воюва с упоритата надежда, докато ранагът се изтощи. Започва да залита. После всички ай нападат отведнъж. По врат. По крака. За гърлото. Докато ранагът не бъде смъкнат на земята. И упоритата надежда отстъпва, Карса Орлонг. Отстъпва, както винаги е длъжна да отстъпи пред неизбежността.

Теблорът се озъби.

— Но вашият нов господар иска да приюти куция звяр. Готов е да му предложи подслон.

— Прехвърляш мост, преди да си го построил, Карса Орлонг — рече Уругал. — Изглежда, Байрот Гилд те е научил да мислиш, преди самият той да падне и да умре. Наистина си достоен за името Главатар.

— Съвършенството е илюзия — каза ’Сибалле. — Така смъртен и безсмъртен се стремят към нещо непостижимо. Нашият нов господар иска да промени парадигмата, Карса Орлонг. Трета сила, която завинаги да промени вечната война между реда и разпада.

— Господар, който иска да се почита несъвършенството — изръмжа теблорът.

’Сибалле кимна.

— Да.

Карса усети, че е ожаднял, отиде при торбата си и извади меха. Напи се, после се върна при меча. Стисна го с две ръце, вдигна го пред себе си и огледа вълнистата му повърхност.

— Необикновено оръжие — рече Уругал. — Ако оръжията на Имасс можеха да си имат бог…

Карса се усмихна на Т’лан Имасс, пред когото някога бе коленичил, на една далечна поляна, във време на младост, когато светът пред очите му бе едновременно прост и… съвършен.

— Вие не сте богове.

— Богове сме — отвърна Уругал. — Да си бог значи да имаш поклонници.

— Да ги водиш — добави ’Сибалле.

— Грешите и двамата — заяви Карса. — Да си бог означава да познаваш бремето на вярващите. Закриляхте ли вие? Не. Предлагахте ли утеха? Изпитвахте ли състрадание? Жалост поне? За Теблор, Т’лан Имасс, вие бяхте робовладелците, алчни и нетърпеливи, исканията ви бяха сурови и очаквахте жестоки жертвоприношения — само за да подхранват желанията ви. Вие бяхте невидимите вериги на Теблор. — Очите му се спряха на ’Сибалле. — А ти, ’Сибалле Неоткритата, ти взимаше децата.

— Несъвършени деца, Карса Орлонг, иначе щяха да умрат. И не съжаляват за даровете ми.

— Допускам, че не съжаляват. Съжалението остава за майките и бащите, които са ги предали. Колкото и кратък да е животът на едно дете, родителската любов е сила, която не може да се отрече. И знай това, ’Сибалле, тя е неуязвима за несъвършенството. — Гласът му звучеше дрезгаво, стържеше през стиснатото гърло. — „Почитай несъвършенството“, казвахте вие. Метафора, която превърнахте в реалност с искането онези деца да бъдат принасяни в жертва. Понятие нямахте какво значи да облекчиш бремето на онези, които трябваше да ви почитат. Но и това не е най-тежкото ви престъпление. Не. После вие ни дадохте своето бреме. — Погледът му се отмести. — Кажи ми, Уругал, какво са направили Теблор, та да заслужат това?

— Вашият народ е забравил…

— Кажи ми.

Уругал сви рамене.

— Вие се провалихте.

Карса го зяпна онемял. Мечът трепереше в ръцете му. Беше го държал вдигнат през цялото време и сега най-сетне тежестта заплашваше да смъкне ръцете му надолу. Очите му се приковаха в оръжието, после той бавно сниши върха и го опря в каменния под.

— Ние също се провалихме — някога, много отдавна — заговори ’Сибалле. — Такива неща са непоправими. Тъй че можеш да се предадеш и да страдаш вечно под бремето на провала. Или да се освободиш от него. Карса Орлонг, отговорът ни пред теб е прост: провалът означава да разкриеш слабост. Приеми това разкритие, не му обръщай гръб, не изричай празни клетви никога да не повтаряш грешките си. Свършило е. Отпразнувай го! Това е нашият отговор и всъщност — отговорът, посочен ни от Сакатия бог.

Напрежението се отцеди от раменете на Карса. Той вдиша дълбоко и бавно издиша.

— Добре тогава. На вас и на Сакатия бог… давам своя отговор.

Вълнистият кремък не посече безшумно във въздуха, а изрева, като борови игли, избухнали в пламъци. Литна над главата на Карса, завъртя се в хлъзгащ се кръг и после се люшна косо напред.

Острието посече ’Сибалле между лявото рамо и врата. Изпращяха кости, щом грамадният меч заора диагонално през гръдния кош, посече гръбнака, продължи надолу през ребрата и излетя навън точно над дясното й бедро.

Тя беше вдигнала своя меч за отпор и той се беше пръснал, люспи хвърчаха из въздуха — Карса дори не бе усетил сблъсъка.

Мечът продължи в извита дъга и спря неподвижен над главата му.

Останките на ’Сибалле затрополиха по каменния под. Беше посечена на две.

Останалите шестима бяха вдигнали оръжията си, но никой не пристъпи напред за атака.

Карса изръмжа.

— Хайде да ви видя!

— Всички ни ли ще унищожиш сега? — попита Уругал.

— Армията й от намереничета ще тръгне след мен — изръмжа теблорът към ’Сибалле. — Ще оставите народа ми — ще напуснете онази поляна. Свършихте с нас, Т’лан Имасс. Доведох ви тук. Освободих ви. Ако отново се появите пред очите ми, ще ви унищожа. Влезете ли отново в сънищата на племенните старейшини, ще ви подгоня. Милост няма да имам. Аз, Карса Орлонг, от Урид на Теблор Теломен Тоблакай, така се заклевам. — Пристъпи крачка напред и шестимата Т’лан Имасс потръпнаха. — Вие ни използвахте. Използвахте мен. И за награда какво ми предложихте току-що?

— Искахме да…

— Предложихте ми нови вериги. Сега напуснете. Имате всичко, което искахте. Вън!

Шестимата Т’лан Имасс закрачиха към изхода на пещерата. Слънчевата светлина за миг се затули — и вече ги нямаше.

Карса свали меча. Погледна ’Сибалле.

— Неочаквано — рече тя.

Воинът изсумтя.

— Чувал съм, че сте трудни за убиване.

— Невъзможно е, Карса Орлонг. Ние… устояваме. Тук ли ще ме оставиш?

— Няма ли забрава за вас?

— Някога, преди много време, тези хълмове бяха обкръжени от море. Едно такова море би ме освободило за забравата, за която спомена. Връщаш ме към съдба — и наказание, — от която съм се стремяла да избягам хилядолетия наред. Съвсем уместно, предполагам.

— А новият ти господар, този Сакат бог?

— Той ме изостави. Изглежда, има приемливи нива на несъвършенство — и неприемливи нива на несъвършенство. Изгубила съм своята пригодност.

— Поредният бог, който изобщо не разбира какво значи да си бог — изръмжа Карса и отиде до торбата си.

— Какво ще направиш сега, Карса Орлонг?

— Отивам да си търся кон.

— А, джагски кон. Да, могат да се намерят такива на югозапад оттук, в одана. Рядкост са. Може да ги търсиш дълго.

Теблорът сви рамене. Разхлаби връзките на торбата и се върна при купчината кокали и плът, останала от ’Сибалле. Вдигна един къс от нея, с главата, дясното рамо и ръката.

— Какво правиш?

— Другото трябва ли ти?

— Не. Какво…

Карса натика главата, рамото и ръката й в торбата си и отново стегна връзките. Трябваше му колан и ножница за меча, но това — по-късно. Пъхна ръцете си в ремъците на торбата, изправи се и вдигна кремъчния меч на дясното си рамо.

Последен оглед.

Магическите пламъци в огнището продължаваха да беснеят, макар че вече примигваха начесто, сякаш поглъщаха последните останки от невидимото гориво. Помисли си дали да не разрита камъните, за да загаси огъня, но само сви рамене и тръгна към изхода.

Пред него изведнъж изникнаха две фигури и му затулиха светлината.

Мечът на Карса изсвистя, плоския му ръб изтътна към двамата и те изхвърчаха от издатината.

— Да ми се махате от пътя — изръмжа воинът и пристъпи на слънчевата светлина.

Не погледна повече двамата натрапници, а пое по пътеката на югозапад.

Трул Сенгар изпъшка и отвори очи. Надигна глава и примижа от безбройните болежки в тила. Кремъчният меч го беше хвърлил надолу по стръмния каменен сипей… макар че тежестта на удара бе поел окаяният Онрак. Все пак гърдите го боляха и се боеше, че ребрата му са натъртени, ако не и пукнати.

Т’лан Имасс тромаво се изправяше, на десетина крачки от него. Трул се изплю.

— Ако знаех, че вратата е залостена, щях първо да почукам. Това беше проклет Теломен Тоблакай.

Тайст Едур видя как Онрак завъртя глава и се загледа към входа на пещерата.

— Какво има? Да не би да идва да ни довърши?

— Не — отвърна Т’лан Имасс. — В пещерата… задържала се е енергия от лабиринта Телланн.

— Какво от това?

Онрак се закатери по свлачището към входа на пещерата.

Трул изсъска от безсилие, изправи се и той и тръгна подир него — бавно, спираше на всеки няколко крачки, за да си поеме дъх.

Щом влезе в пещерата, извика уплашено. Онрак стоеше в огъня и многоцветните пламъци го поглъщаха. И държеше в дясната си ръка останки на друг от расата му.

Трул пристъпи навътре, подхлъзна се и падна върху килима от остри кремъчни люспи. От ребрата му изригна болка. Изруга и бавно се изправи. Въздухът бе нажежен като в ковачница.

После залата изведнъж притъмня — странният огън беше угаснал.

Две ръце го стиснаха за раменете.

— Ренегатите са избягали — каза Онрак. — Но са близо. Хайде.

— Добре. Води, приятелю.

Миг преди да излязат отново на слънчевата светлина, Трул Сенгар изведнъж се стъписа.

„Две ръце.“

Карса заобиколи брега на долината и продължи по нещо, което трябваше да мине за пътека. Безброй свлачища я бяха покрили на всеки десетина крачки, принуждаваха го да стъпва предпазливо по несигурния свличащ се чакъл. Вдигаше след себе си облаци прах.

Помисли отново и чак сега съобрази, че единият от двамата непознати, изпречили му се на изхода, беше Т’лан Имасс. Нищо чудно, след като цялата долина, с всичките й кариери, мини и гробници беше свято място за Имасс… стига да можеше да има нещо свято за безсмъртни същества като тях. А другият… „Изобщо не беше човешко същество. Но въпреки това — познато. А, като онези на кораба. Сивокожите, дето ги убих.“

Може би трябваше да се върне. Мечът му все още не беше пил истинска кръв, в края на краищата. Освен собствената му, разбира се.

Пътеката цепеше право нагоре. При мисълта, че трябва да повтори този прашлив и измамен път назад, се намръщи. Щеше да спести окървавяването на меча си за по-достойни противници. Тръгна нагоре.

Беше ясно, че шестимата Т’лан Имасс не бяха поели по същия път. За тяхно щастие. Изгубил беше търпение към безкрайните им думи, особено след като делата им крещяха по-силно, достатъчно силно, за да надмогнат жалките им оправдания. Стигна до ръба и се покатери на равния терен. Гледката, проснала се на югозапад, беше по-дива от всичко, което бе видял в Седемте града. Никакви признаци на цивилизация — никакви знаци, че някой е стъпвал по тази земя. Високата степна трева се люлееше под горещия вятър, загърнала ниските обли хълмове, нижещи се до хоризонта. Ниски трънливи храсти и дървета изпълваха падините и проблясваха в зелено и сиво, щом вятърът разлюлееше листата им.

„Джаг Одан.“ Изведнъж разбра, че тази земя ще плени сърцето му с първичния си зов. Мащабите й… бяха като неговите по начин, който не можеше да се определи. „Теломен Тоблакай са познавали това място, вървели са тук преди мене.“ Истина беше, макар да не можеше да обясни откъде го знае.

Той вдигна меча си.

— Байрот Делъм — така те назовавам. Гледай. Джаг Одан. Така различен от нашите планински твърдини. Пред този вятър ти давам името ти — виж как тича да погали тревите, да се отърка в хълмове и дървета. Давам на тази земя твоето име, Байрот Делъм.

Топлият вятър запя със стон в назъбеното острие на меча.

Очите му зърнаха бързо движение сред тревите, на около хиляда крачки напред. Вълци, с козина с цвета на мед, дългокраки и по-високи от всеки вълк, който бе виждал. Карса се усмихна.

И тръгна през степта.

Тревите стигаха малко под гърдите му, теренът беше твърд. Дребни твари непрестанно шумоляха на пътя му и веднъж стресна случайно озовала се пред него сърна — дребна порода, не по-висока от коленете му: изсъска като стрела в бяга си през зелените стръкове.

Друга се оказа не толкова бърза, за да избегне покосяващия меч, и вечерта Карса щеше да се нахрани добре. Ударът на меча му се оказа породен от нуждата, а не от гнева на битка. Зачуди се дали духовете са изпитали недоволство от такова позорно начало. С проникването си в камъка се бяха лишили от способността да общуват с него, макар че въображението му без усилие можеше да намери саркастичния коментар на Байрот, стига да го потърсеше. Сдържаната мъдрост на Делъм беше по-трудна, но не по-малко ценна.

Слънцето пълзеше по безоблачното небе. Той продължаваше напред. Някъде по здрач видя стада бедерини на запад, а на две хиляди крачки пред него, на билото на хълма, беше застанало стадо пъстри антилопи; погледаха го, след което побягнаха и се скриха от поглед.

Когато се изкачи на мястото, където бяха стояли, хоризонтът на запад се бе превърнал в огнен пожар.

А там го чакаха.

Тревата беше отъпкана в малък кръг. В центъра му клечеше триног мангал, пълен с нажежени до оранжево парчета тор от бедерини, които не излъчваха дим. Зад него беше седнал Джагът. Изгърбен и слаб, та чак мършав, облечен в дрипави парчета кожа, с дълга, провиснала на кичури сива коса над широкото сбръчкано чело и с очи с цвета на околната трева.

Джагътът вдигна глава, щом Карса се приближи: посрещна го с нещо между гримаса и усмивка и жълтите му бивни лъснаха.

— Лошо си я накълцал тази сърнешка кожа, Тоблакай. Но ще я приема в замяна на този огън.

— Съгласен — отвърна Карса и пусна трупа до мангала.

— Арамала се свърза с мен и затова дойдох да те срещна. Направил си й благородна услуга, Тоблакай.

Карса остави торбата си и приклекна до мангала.

— Не съм се заклел във вярност на Т’лан Имасс.

Джагътът се пресегна и взе сърната. Малък нож блесна в ръката му и той започна да реже точно над копитата на животното.

— Израз на благодарност, след като воюва редом с тях срещу тираните. Както и аз, макар да извадих късмет, че се отървах с нещо повече от счупен гръбнак. Утре ще те заведа при една не толкова щастлива като Арамала или мен.

— Търся джагски кон, а не запознанство с приятелите ти — изсумтя Карса.

Старият Джагът се изкиска.

— Глупави думи, Теломен Тоблакай, наистина. Бях забравил. Онази, при която ще те отведа, ще повика дивите коне — и те ще дойдат.

— Рядко умение.

— Да. И само тя го притежава, защото общо взето тези коне се появиха тъкмо от нейната ръка.

— Отглежда ги значи.

— Може да се каже — кимна дружески Джагът и започна да дере сърната. — Малцината останали живи от моята раса с огромна охота биха приели тази кожа, въпреки щетите, които й е нанесъл ужасният ти каменен меч. Сърните ейрас са бързи и умни. Никога не използват една и съща пътека — ха, та те дори не оставят пътеки! Тъй че не можеш да ги издебнеш. А и клопките не помагат. А щом ги подгониш, къде отиват? Ами, в стадата на бедерините, под самите зверове. Умни са, както казах. Много умни.

— Аз съм Карса Орлонг, от Урид на…

— Да, да, знам. От далечния Дженабакъз. Не по-различен от пропадналия ми род, Джагите. Забравил своята велика и знатна история…

— Не съм толкова невежа като преди.

— Добре. А аз съм Киниджиг, и вече си още по-малко невежа.

Карса сви рамене.

— Името ти нищо не значи за мен.

— Разбира се, че не значи, то си е мое. Дали съм без слава? Не, макар че съм жадувал за това. Е, веднъж-дваж. Но премислих. Ти, Карса Орлонг, си обречен на безславие. Може наистина да си го постигнал. В отечеството си.

— Не мисля. Не се съмнявам, че ме смятат за мъртъв, и нищо от това, което сторих, не се знае от семейството ми или от племето.

Киниджиг отряза парче от бута и го хвърли в пламъците. От съскащия искрящ огън се издигна облак дим.

— Така си мислиш сигурно, но аз бих заложил на обратното. Вестта пътува, каквито и прегради да среща. В деня, в който се върнеш, ще видиш.

— Не ме интересува славата — каза Карса. — Някога ме интересуваше…

— И после?

— После премислих.

Киниджиг отново се изсмя, този път — по-силно.

— Донесъл съм вино, млади ми приятелю. В онзи сандък ей там.

Карса се изправи и отиде където му посочиха. Сандъкът се оказа огромен, с железен обков и дебели дъски, толкова тежък, че можеше да затрудни дори Карса, ако решеше да го повдигне.

— Това е трябвало да има колела и впряг волове — измърмори той и се наведе. — Как си го донесъл тука?

— Не съм го донесъл. То ме донесе.

„Игра на думи.“ Намръщен, Карса вдигна капака.

В средата имаше кристална гарафа и две глинени чаши от двете й страни. Тъмночервеното вино искреше зад прозрачния кристал, къпеше иначе празната вътрешност на сандъка с топлия си слънчев цвят.

— Да, виждам, че може да те събере, ако се сгънеш. Теб, виното и мангала…

— Мангалът! Е, такова пътуване щеше да е доста жежко!

Теблорът се намръщи още повече.

— Незапален, разбира се.

— А, да. Разбира се. Хайде, стига си се правил на глупак, налей вино. Аз ще обърна месото.

Карса бръкна и бързо дръпна ръката си.

— Вътре е студено!

— Предпочитам виното си изстудено, дори когато е червено. Всъщност всичко предпочитам изстудено.

Теблорът изкриви лице и вдигна гарафата и двете чаши.

— Значи нещо трябва да те е донесло тук.

— Стига да повярваш на това, което ще ти разкажа. И на всичко, което виждаш, Карса Орлонг. Неотдавна оттук мина цяла войска Т’лан Имасс. Дали ме откриха? Не. Защо? Скрил се бях в сандъка си, разбира се. Дали намериха сандъка? Не, защото той беше скала. Дали намериха скалата? Може би. Но пък тя си беше просто една скала. Е, знам какво си мислиш и си съвсем точен. Магията, за която говоря, не е Омтоуз Феллак. Но пък защо ли ще се стремя да използвам Омтоуз Феллак, щом това е същата миризма, която душат Т’лан Имасс. О, не. Съществува ли някакъв вселенски закон, според който Джагът са длъжни да използват само Омтоуз Феллак? Разгадал съм сто хиляди нощни небеса и все още не съм видял нещо такова написано там — о, да, много други закони, но нищо, което да е близко до това, нито в подробности, нито в намерение. Което ни спестява проклетото усилие да търсим за съдник Форкрул Ассаил, а повярвай ми, такава присъда неизбежно се оказва проклета. Рядко някой остава доволен. Още по-рядко някой остава жив. Има ли справедливост в това, питам те аз? О, да, може би най-чистото правосъдие от всички. Един ден оскърбеният и оскърбителят може да си разменят дрехите. Всъщност изобщо не става въпрос за правилно и грешно, просто трябва да се реши кой е по-малко грешен. Долавяш ли…

— Долавям само миризмата на изгоряло месо — прекъсна го Карса.

— Ах, да. Толкова рядко си беседвам…

— Не знаех.

— … което не може да се каже за това месо. Разбира се, че няма как да знаеш, след като току-що се запознахме. Но те уверявам, нямам много възможности да си говоря…

— Там, в гръдта ти.

Киниджиг се ухили.

— Точно така. Схвана същината. Точно, Теломен Тоблакай, наистина.

Карса му подаде пълната с вино чаша.

— Уви, ръката ми малко го затопли.

— Ще понеса това падение, благодаря. Хайде, хапни си от сърнешкото. Въгленът е полезен за тебе, знаеш ли? Прочиства храносмилателния тракт, убива тениите, прави изпражненията ти черни. Черни като на горска мечка. Препоръчително е, когато те преследват, защото ще излъже повечето, освен онези, които проучват изпражненията, разбира се.

— Има ли такива?

— Представа нямам. Рядко излизам навън. Какви ли не горди империи са се издигали, само за да пропаднат след това, извън Джаг Одан? Помпозност, давеща се в собствената си прах. Тези цикли са безкрайни сред кратковечните същества. Не ми е тъжно затова, че не знам. А и защо? Това, че не знам какво съм пропуснал, означава, че съм пропуснал това, което не знам. Как бих могъл? Разбираш ли? Арамала все търсеше това безсмислено познание и виж докъде я доведе. Същото е и с Фирлис, с която ще се срещнеш утре. Нищо не може да види отвъд листата пред лицето й, но все се напряга да го стори, сякаш просторната гледка предлага нещо друго освен бавното пълзене на времето. Империи, тронове, тирани и освободители, сто хиляди тома, пълни с варианти на едни и същи въпроси, задавани отново и отново. Ще донесат ли отговорите им обещаната утеха? Не мисля. Хайде да си опечем още, Карса Орлонг, и да пийнем още вино — виждаш, че гарафата никога не се изпразва. Умно, нали? Та за какво говорех?

— Че рядко излизаш.

— Вярно. Какви ли не горди империи са се издигали, само за да пропаднат след това, извън Джаг Одан? Помпозност, давеща се в…

Карса присви очи към Джаг Одан и надигна чашата.

Самотното дърво се издигаше на билото на хълм в съседство с още по-голям хълм. Заслонено от ветровете, дървото беше израсло огромно, с тънка белеща се кора, като кожа, не можеща да удържи напиращите отдолу мускули. От грамадния чворест дънер се протягаха клонаци, дебели колкото бедрото на Карса. Най-горната му третина беше гъсто обрасла с листа, образуващи широки заслони от тъмнозелено.

— Старо изглежда, нали? — каза Киниджиг, щом се изкачиха до него. Куцукаше изгърбен. — Представа нямаш колко е старо, приятелю. Представа си нямаш. Не смея и да ти разкрия даже истината за неговата древност. Виждал ли си такова като него досега? Едва ли. Навярно ти прилича на гулдинда, каквито може да се намерят тук-там из одана. Само прилича, както ранагът прилича на коза. Въпросът не е само в големината. Не, всъщност е въпрос на древност. Древен вид е това дърво. Фиданка е било, когато едно вътрешно море облъхваше със солените си въздишки тази земя. Десетки хиляди години ли, мислиш? Не. Стотици хиляди. Някога тези дървета господстваха над целия свят, Карса Орлонг. Целият свят знае времето им, а щом то отмине, те изчезват…

— Но това е останало.

— По-точно наблюдение не може и да се направи. А защо ли, питаш ти?

— Не питам. Знам, че все едно ще ми кажеш.

— Разбира се, че ще ти кажа, нали съм си услужлив аз, вродена черта. Причината за това, млади мой приятелю, скоро ще стане явна.

Изкачиха последното възвишение и стъпиха на равното било, засенчено под гъстия зелен балдахин и необрасло с трева. Дървото и всичките му клони, чак сега видя Карса, бяха обгърнати от паяжини, които по някакъв начин оставаха прозрачни, колкото и нагъсто да бяха изтъкани; очертаваха ги само трепкащите отражения на светлината. А иззад това проблясващо було в него се взираше лице на Джагът.

— Фирлис, ето го онзи, за когото ни разправя Арамала. Онзи, дето си търси добър кон.

Тялото на жената Джагът се виждаше тук-там и личеше, че дървото всъщност е израсло около нея. Малко зад дясната й ключица се показваше дебел дървен клон и се свързваше с дънера покрай главата й.

— Дали да му разкажа историята ти, Фирлис? Разбира се, трябва, ако не за друго, то поне заради нейната забележителност.

Гласът й не излезе от устата, а прозвуча, благозвучен и тих, в главата на Карса. „Разбира се, че трябва, Киниджиг. В нрава ти е да не оставяш нищо неказано.“

Карса се усмихна — обичта, вложена в тона, притъпяваше иронията в думите.

— Изключително необикновена история, мой приятелю Теломен Тоблакай, верните обяснения си остават непостижими за всички нас — подхвана Киниджиг, след като седна на каменистата земя. — Скъпата Фирлис беше дете — не, бебенце, още сучеше от майчината гръд — когато ги нападна банда Т’лан Имасс. Споходи ги обичайната съдба. Майката беше убита, а Фирлис набучиха на копие и забиха копието в земята. Никой не можеше да предскаже какво ще последва, нито Т’лан Имасс, нито Джагът, защото беше безпрецедентно. Това копие, издялано от местно дърво, пое в себе си всичко, което можа, от жизнения дух на Фирлис, и така тя се прероди. Корените стигнаха до скалната основа, израснаха клони и листа, а в замяна жизненият дух на самото дърво възнагради детето. Израснаха заедно, спасили се от своята орис. Фирлис обновява дървото, дървото обновява Фирлис.

Карса опря върха на меча си в земята и се подпря на него.

— И все пак тя е създала породата джагски коне.

„Малка е ролята ми, Карса Орлонг. Дълголетието им идва от моята кръв. Джагските коне се плодят рядко, недостатъчно, за да нарасне броят им, дори да се съхрани, ако не бяха толкова дълголетни.“

— Знам, защото Теблор — моят народ, който обитава планините на Северен Дженабакъз — гледат коне, чиято порода трябва да е джагска.

„Радвам се, ако е така. Тук на Джаг Одан те са почти на изчезване.“

— На изчезване? Кой ги избива?

„Твои далечни родственици, Теломен Тоблакай. Трелл.“

Карса помълча за миг и се намръщи.

— Трелл? Такива като Маппо ли?

„Точно такива. Като Маппо Рънт, който пътува с Икариум. Икариум, който носи стрели, направени от моите клони. Който при всяко свое гостуване не помни нищо от предишната ни среща. Който всеки път ме моли да му дам сърцевината на дървото си, та да направи механизъм за измерване на времето, защото само сърцевината от моето дърво може да надживее всички други механизми.“

— А ти даваш ли му? — попита Карса.

„Не, защото това би ме убило. Но се пазаря. Здрав клон за лък. Клонки за стрели.“

— Значи нямаш никакво средство за защита?

„Никой няма срещу Икариум, Карса Орлонг.“

Теблорът изсумтя.

— Имах спор с Икариум, но никой от двама ни не го спечели. — Потупа каменния си меч. — Оръжието ми беше от дърво, ала сега имам този. Срещнем ли се отново, дори коварството на Маппо Трелла няма да спаси Икариум.

Двамата Джагът се смълчаха задълго и Карса разбра, че Фирлис говори на Киниджиг, като видя как се сбръчка от тревога лицето му. Очите с цвета на охра пробягаха за миг към теблора и се отдръпнаха.

Най-сетне Киниджиг въздъхна тежко и рече:

— Карса Орлонг, сега тя зове най-близкото стадо — единственото стадо, което познава, се е приближило насам в отговор на първия й призив. Надявала се е на повече — доказателство колко малко джагски коне са останали, може би.

— Колко глави има в това стадо?

„Не мога да кажа, Карса Орлонг. Обикновено са не повече от дузина. Тези, които идат сега, са може би последните, останали в Джаг Одан.“

Карса изведнъж вдигна глава — чу тропота на конски копита, усети тътена в земята под нозете си.

— Май са повечко от дузина.

Киниджиг се надигна с усилие.

Долината се раздвижи. Карса рязко се обърна.

Земята затрепери, тътенът вече ехтеше от всички посоки. Дървото се разтърси, сякаш от бурен вятър. Теблорът чу в ума си вика на Фирлис.

Конете прииждаха със стотици. Сиви като желязо, по-големи и от онези, които гледаше племето на Карса. Стичаха се, развели черни гриви. Жребци, вирнали глави, си проправяха път напред. Покрай широкогърдите кобили тичаха кончета.

Не стотици — хиляди.

Въздухът се изпълни с прах, вятърът го поде и вдигна на фуния към небето — предизвикателство към самия Вихър.

Още и още диви коне се изкачиха по хълма над тях — и тътенът изведнъж заглъхна, щом спряха и ги загледаха. Настана пълна тишина. Прашният облак се затъркаля в небето, понесен от вятъра.

Карса отново се обърна към дървото.

— Май няма нужда да се тревожиш, че са на изчезване, Фирлис. Никога не съм виждал толкова много кончета в стадо. Нито бях виждал толкова голямо стадо. Трябва да са десет, петнайсет хиляди глави — а дори не можем да видим всички.

Фирлис сякаш беше онемяла. Клоните на дървото продължаваха да се тресат, клонките шумяха в топлия въздух.

— Казваш самата истина, Карса Орлонг — изхриптя Киниджиг, впил очи в Теломен Тоблакай. — Стадата са дошли заедно, а някои идат от много далече, в отговор на призива. Но не на Фирлис. Не, не в отговор на нейния зов. А в отговор на твоя, Карса Орлонг. А за това отговор нямаме. Но хайде, трябва да си избереш.

Той кимна и се обърна да огледа конете.

„Карса Орлонг, преди малко ти спомена за дървено оръжие. Какво беше дървото?“

— Желязно. Единственият избор, който ми беше останал. В родината ми използваме кръвно дърво.

„И кръвно масло?“

— Да.

„Втрито в дървото. Кръвно масло, което цапа ръцете ти. Те го надушват, Карса Орлонг…“

— Но аз нямам.

„Не по теб. В тебе. То тече в жилите ти, Карса Орлонг. Кръвното дърво не е съществувало в Джаг Одан от десетки хиляди години. Ала тези коне го помнят. Е, трябва да си избереш.“

— Кръвно дърво и кръвно масло — каза Киниджиг. — Това обяснение не е достатъчно, Фирлис.

„Така е. Но друго нямам.“

Карса ги остави да спорят, остави и меча си, забит в земята, и тръгна към чакащите коне. Жребците мятаха глави при приближаването му и теблорът се усмихна, без да оголва зъбите си — знаеше, че гледат на него като на хищник, и на себе си — като на плячка. „Макар че лесно могат да ме убият. Толкова са много, че не бих имал никакъв шанс.“ Видя един жребец, който явно беше водачът — позна го по широкия празен кръг около него и по напереното му държане и го подмина, като мърмореше:

— Не ти, горделивецо. Нужен си на стадото повече, отколкото на мен.

Зърна друг жребец, тъкмо навлизащ в зрялата възраст, и бавно закрачи към него. Бавно и под ъгъл, за да може конят да го вижда.

Бяла грива и опашка, а не черни. Дълги крайници, мускули, подскачащи под гладката кожа. Сиви очи.

Карса спря на крачка от него. Бавно протегна дясната си ръка и пръстите му докоснаха муцуната, над ноздрите. И започна да натиска. Жребецът се възпротиви, отстъпи леко назад. Той натисна главата още надолу, да види гъвкава ли е шията. Още надолу и вратът се изви. Докато брадичката почти не опря в гръдните кости.

А после отпусна, без да прекъсва допира, и жребецът бавно изправи шия.

— Наричам те Хавок — прошепна Карса в ухото му.

Ръката му се плъзна надолу, пръстите се отпуснаха, дланта погали жребеца под брадичката, после Карса бавно заотстъпва и го изведе от стадото.

Тогава жребецът водач изцвили и стадото се раздвижи отново. Навън и навън, разпръсна се на все по-малки групи и копитата затътнаха сред високите треви. Конете възвиха покрай двата хълма, на запад и на юг, и препуснаха обратно към недрата на Джаг Одан.

Хавок беше престанал да трепери. Вървеше кротко по стъпките на Карса нагоре по склона.

Щом наближи върха, Киниджиг заговори:

— Дори Джагът не би могъл да укроти като теб джагски кон, Карса Орлонг. Теломен Тоблакай — да, вие, Теблор, сте точно това, а ти освен това си изключителен сред своята раса. Конните воини Теломен Тоблакай. Не бях мислил, че такова нещо е възможно. Карса Орлонг, защо Теблор не са завладели целия Дженабакъз?

Карса го погледна през рамо.

— Един ден ще го направим, Киниджиг.

— И ти ли си този, който ще ги поведе?

— Аз.

— Е, значи сме свидетели на раждането на едно безславие.

Карса пристъпи до Хавок и ръката му пробяга по изпънатата конска шия.

„Свидетели? Да, свидетели сте. И все пак не можете да си представите какво ще направя аз, Карса Орлонг.“

„Никой не може.“

Киниджиг седеше в сянката на дървото, побрало Фирлис, и тананикаше тихичко. Стъмваше се. Теломен Тоблакай си беше отишъл с коня, който си беше избрал. Скочил бе на гърба му и бе препуснал, без да му трябва нито седло, нито юзда. Стадата се бяха пръснали и околността бе пуста като преди.

Изгърбеният Джагът извади увитото парче от сърната, изпечена предната вечер, и започна да го реже на малки късове.

— Дар за тебе, мила сестрице.

„Виждам — отвърна тя. — Убита е от каменния меч, нали?“

— Тъй е.

„Плячка, която ще нахрани духа ми.“

Киниджиг кимна и махна небрежно с ножа.

— Добре се справи с криенето на останките.

„Основите си стоят, разбира се. Стените на Дома. Темелите по ъглите на двора — всичко е загърнато под моята пръст.“

— Глупави, безразсъдни Т’лан Имасс. Да забият копие в Дом на Азат.

„Че какво разбират те от Домове, Киниджиг? Същества от пещери и кожени шатри. Освен това той умираше вече от много години. Беше смъртно ранен. О, Икариум бе паднал на колене, когато най-сетне нанесе смъртния удар в яростното си безумие. И ако неговият спътник Тоблакай не се беше възползвал от онази възможност да го удари по главата, за да изпадне в несвяст…“

— Щеше да освободи баща си. — Киниджиг кимна и лапна една мръвка. Стана, пристъпи до дървото и протегна друга. — Дръж, сестрице.

„Изгоряло е.“

— Съмнявам се, че щеше да се справиш по-добре.

„Вярно. Хайде, бутни го — няма да хапя.“

— Ти не можеш да хапеш скъпа. Иронията е добра обаче. Бащата на Икариум не искаше да бъде спасен. И така Домът умря и отслаби тъканта на…

„Достатъчно, за да се разкъса лабиринтът. Дай още, моля те — та ти ядеш повече от мен.“

— Алчна кучка. Е, Карса Орлонг… ни изненада.

„Едва ли сме първите жертви на заблуждение спрямо този млад воин, братко.“

— Вярно. И подозирам, че няма да сме последните, преживели такъв шок.

„Усети ли духовете на шестимата Т’лан Имасс, Киниджиг? Как надничаха ей оттам, зад скритите стени на двора?“

— О, да. Вече са слуги на Сакатия бог, горките. Искат нещо да му кажат май…

„На кого? На Сакатия бог?“

— Не. На Карса Орлонг. Знаят нещо те, и искат с него да насочват Теломен Тоблакай — но не се осмелиха да приближат. Подозирам, че присъствието на Дома ги уплаши.

„Не. Той е мъртъв. Останал е само жизненият дух, влял се в дървото. Не е Домът, братко, а е самият Карса Орлонг — от него се бояха те.“

— Ааа. — Киниджиг се усмихна и пъхна още едно късче месо в дървената уста на Фирлис — то се хлъзна в зеещата хралупа. Да гние там и да храни дървото. — Никак не са глупави тези Имасс.

Четвърта книга

Дом на Вериги

Залостени са вратите,

прозорците залостени са

с железни пръти.

За външния свят

всяка порта е тръшната.

И намираш това,

що най-много те плаши:

убийци има

и те са в Дома.

„Дом“

Таланбал

18.

Гневът на богинята Вихър

бе ад, изригнал от ковашкото огнище

на Святата Рараку.

Легионите, газещи в облака кръв,

изгорена от окото на слънцето,

бяха хладно желязо.

Там, на сухия залив на мъртвия град,

където пълчищата влязоха в битка,

Гуглата газеше по земята орисана.

Както беше я газил неведнъж досега.

„Раздвоеното сърце“

Фишър

Беше пропълзяла покрай грижливо подредените дялани камъни до края на изкопа — знаеше, че майка й ще побеснее, като види как е оцапала новите си дрешки — и най-сетне видя сестра си.

Тавори си бе присвоила играчките-войници от кости и рога и беше подредила миниатюрно сражение сред отломките от пропуканата стена на имението, където ратаите се бяха захванали да оправят зида.

Едва по-късно Фелисин беше разбрала, че деветгодишната й сестра всъщност бе възпроизвела действителна битка, описана в историческите хроники за сблъсъка преди столетие между кралската армия на Унта и разбунтувалия се К’азз Аворски. Битка, довела до унищожението на силите на благородническата фамилия и подчинението на рода Д’Авори. И че, влязла в ролята на дук Кенусен Д’Авори, тя изпробваше всички възможни тактики, за да постигне победа. Затворен след поредица нещастни обстоятелства в една стръмна долина, с безнадеждно превъзхождащ го противник — военните учени бяха единодушни, че такава победа е невъзможна.

Фелисин така и не научи дали сестра й е успяла там, където Кенусен Д’Авори — уж военен гений — се бе провалил. Шпионирането й се беше превърнало в навик, възхитата й към мълчаливата, затворена Тавори — в мания. На Фелисин й се струваше, че сестра й така и не е познала детството — никога не я беше виждала палава и игрива. Беше влязла в сянката на брат им и искаше само да си остане там, а когато Гъноуз замина да учи, преживя скрито преображение. Не беше вече в сянката на Гъноуз, а сякаш самата тя бе станала неговата сянка — откъсната и призрачна.

Подобни мисли не бяха минавали през главата й през всичките онези години. Манията й към Тавори си съществуваше, но източниците й бяха безформени, както става само при дете.

Смисълът винаги идва по-късно, ръката забърсва прахта и открива формите в камъка.

В самия край на рухналия град, в южната му страна, земята бързо пропадаше в някогашни дебели солени наноси, изпъващи се напред през старото дъно на залива. Столетия наред жаркото слънце ги беше втвърдявало и ги беше превърнало в широки здрави рампи.

Ша’ик стоеше в началото на най-голямата от тези древни рампи, породени от загиващото преди хилядолетия море, и се мъчеше да гледа на плоската падина пред себе си като на бойно поле. На четири хиляди крачки по-навътре се издигаха като оголени зъби останките от коралови острови, над които бушуваше Вихърът. Магическата буря бе оголила дебелата мантия пясък, която ги бе покривала доскоро. Това, което бе останало, не предлагаше много удобна височина за събиране и подготовка на легионите. Теренът щеше да е подвеждащ, бойният строй — невъзможен. Островите се извиваха в огромна дъга през подстъпите от юг. На изток имаше стръмна стена, земята пропадаше рязко на над осемдесет разтега до солената падина — най-дълбоката част на някогашното море. Разломът беше като отрязан и се разширяваше в югоизточния си край, от другата страна на рифовите острови, и оформяше безкрайното сякаш корито на Южна Рараку. На запад се простираха дюни, с дълбок и мек пясък, пълни с подмолни дупки и ями.

Щеше да събере силите си точно от тази страна, разположени така, че да държат главните рампи. Конните стрелци на Маток на фланговете, новата тежка пехота на Корболо Дом — елитното ядро на неговите Убийци на кучета — в челото на всяка от рампите. Конните пиконосци и тежката конница щяха да останат назад, развърнати и чакащи мига, в който малазанците заотстъпват от стръмните подстъпи и се подаде сигналът за настъпление.

Или така поне го обясни Корболо Дом — Ша’ик не беше съвсем сигурна в последователността. Но напанецът, изглежда, се стремеше към първоначална отбранителна позиция. Гореше от нетърпение да докаже своята тежка пехота и ударни части срещу малазанския им еквивалент. След като Тавори идваше срещу тях в марш, най-целесъобразно беше поканата да се поднесе до горчивия й свършек тъкмо на тези рампи. Предимството беше изцяло на страната на Армията на Апокалипсиса.

Тавори отново се оказваше в ролята на дук Кенусен Д’Авори в падината Ибилар.

Внезапно смразена, въпреки горещината, Ша’ик придърпа наметалото от овча кожа. Хвърли поглед през рамо към Маток и десетината телохранители, чакащи на разстояние, но достатъчно близо, за да стигнат до нея за два-три удара на сърцето. Нямаше представа защо мълчаливият главатар толкова се бои, че някой може да се опита да я убие, но нищо опасно нямаше в това да се съгласи с исканията му. След заминаването на Тоблакая и след като Леоман бе някъде на юг, Маток си бе присвоил ролята на защитник на особата й. Нищо лошо, макар тя да не смяташе, че Тавори ще се опита да изпрати убийци — Богинята на Вихъра не можеше да бъде пронизана незабелязано. Дори Ръка на Нокътя не можеше да мине неусетена през многопластовите прегради, какъвто и лабиринт да се опита да използва.

„Защото самата преграда очертава лабиринт. Лабиринт, проснал се като невидима кожа над Святата пустиня. Този присвоен фрагмент вече не е фрагмент, а нещо цяло и завършено. И мощта му расте. Докато някой ден, скоро, тя поиска своето място в Драконовата колода. Както с Дома на Вериги. Нов Дом, на Вихъра.“

Захранен от пролятата кръв на една избита армия.

„А когато тя коленичи пред мен… тогава какво? Скъпата ми сестра, победена и свела глава, оцапана с прах и още по-тъмночервени петна, с избитите й легиони зад нея, пир за черните пеперуди и лешоядите — дали тогава ще си сваля бойния шлем? Тъкмо в този миг ли ще й открия лицето си?“

„Ние поведохме тази война. Далече от бунтовниците, далече от императрицата и Малазанската империя. Далече дори от самата Богиня на Вихъра. Ти и аз, Тавори, присвоихме Дрижна и Книгата на Апокалипсиса — заради своя, личния апокалипсис. Родната кръв — и нищо друго. И тогава светът, Тавори — тогава, когато ти се покажа и видя разпознаването в очите ти — светът, твоят свят, ще се разтвори под тебе.“

„И в този момент, скъпа сестро, ще разбереш. Какво е станало. Какво съм направила. И защо.“

А след това? Не знаеше. Простата екзекуция беше твърде лесно измъкване. Измама. Наказанието е за живите, в края на краищата. Присъдата е да живееш, да залиташ под веригите на знанието. Присъда не просто да живееш, а да живееш с него. Това бе единственият отговор… за всичко.

Чу зад себе си скърцащи по чирепите ботуши и се обърна. Никаква радушна усмивка за тогова — не и този път.

— Л’орик. Радвам се, че благоволи да уважиш поканата ми — напоследък, изглежда, си го загубил този навик.

„О, как се крие от мен, как крие тайните, които го терзаят, виж как не иска да срещне очите ми — усещам борба в него. Неща, които иска да ми каже. Ала няма да каже нищо. С цялата мощ на богинята в ръцете си не мога да го притисна този потаен човек, не мога да изтръгна насила истините му. Точно това ме притеснява — не е такъв, какъвто изглежда. Не е обикновен смъртен.“

— Не бях добре, Избрана. Дори само този кратък път от стана дотук ме измори.

— Скърбя за саможертвата ти, Л’орик. Затова ще мина на главното, без повече бавене. Хеборик е затворил обиталището си — нито излиза, нито приема посетители, и така е вече от седмици.

В потрепването му нямаше нищо фалшиво.

— Затворил се е за всички ни, господарке.

— Ти последен си говорил с него. Надълго и широко, само двамата в шатрата му.

— Нима? Това ли е било последният път?

Не беше очаквала тази реакция. „Добре, значи до каквато и тайна да се е домогнал, няма нищо общо с Призрачни ръце.“

— Да. Беше ли отчаян по време на разговора ви?

— Господарке, Хеборик отдавна е отчаян.

— Защо?

Очите му за миг пробягаха към нейните, по-широки някак от обичайното, и отново се извърнаха настрани.

— Той… скърби за саможертвата ви, Избрана.

Тя примига.

— Л’орик, не знаех, че сарказмът ми може толкова да те уязви.

— За разлика от вас, не се шегувах, господарке. Хеборик…

— Скърби за жертвите, които правя. Е, наистина е странно, след като той нямаше много високо мнение за мен… преди прераждането ми. И коя точно загуба най-много го наскърбява?

— Не бих могъл да кажа. Боя се, че трябва да го попитате лично.

— Значи приятелството ви не е достигнало до точката на изповедите.

Той не отвърна нищо. „Не би и могъл. Защото така ще признае, че има нещо за изповядване.“

Тя отново огледа бъдещото бойно поле. „Да, мога да си представя строените армии. Но после какво? Как се задвижват? Какво е възможно и какво — невъзможно? Богиньо, ти нямаш отговор на подобни въпроси. Те са под тебе. Твоята сила е волята ти и само това. Но, скъпа богиньо, понякога волята не е достатъчна.“

— Корболо Дом е доволен от тази предстояща… арена.

— Не съм изненадан, господарке.

Тя го изгледа през рамо.

— Защо?

Той сви рамене и тя усети как търси по-деликатни думи за отговора си.

— Корболо Дом би искал Тавори да направи точно това, което той иска да направи. Да подреди силите си на определени места и никъде другаде. Да направи точно този и този ход. Да влезе в бой точно там, където той иска да влезе. Очаква малазанската армия да пристигне тук само за да бъде избита, все едно че единствено със силата на волята си може да направи Тавори глупава или тъпа. — Л’орик кимна към огромната падина. — Иска тя да се бие там. Очаква да го направи. Но защо е длъжна да го направи?

Стана й още по-студено и тя потръпна под наметалото. „Да, защо да е длъжна? Увереността на Корболо не е нищо друго освен… шумотевица? Нима и той настоява, че нещо ще е така само защото иска да стане така?“ Но някой от останалите да беше по-различен? Камъст Релой с неговите подвили опашки палета Файил и Хенарас? А Фебрил и Бидитал? „Леоман… който седеше с онази дразнеща полуусмивка, докато Корболо описваше бъдещата битка. Сякаш знаеше нещо… сякаш само той наистина е различен. Но пък тази усмивка… глупакът е затънал в ямата на дъранга, в края на краищата. Нищо не бих могла да очаквам от него, особено пък военен гений. Освен това Корболо Дом има да доказва нещо…“

— Опасно е да се довериш на командир, който воюва с цел избиване — промълви той.

— Вместо какво?

Веждите му леко се вдигнаха.

— Ами… победа.

— Избиването на врага не постига ли победа, Л’орик?

— Точно в това е грешката в мисленето на Корболо, Избрана. Както изтъкна веднъж Леоман, преди месеци, грешката в последователността. Господарке, победата предхожда избиването. А не обратното.

Тя го зяпна.

— Защо тогава нито ти, нито Леоман не изразихте критиката си, когато обсъждахме тактиката на Корболо Дом?

— Обсъждане? — Л’орик се усмихна. — Никакво обсъждане нямаше, Избрана. Корболо Дом не е от тези, които обичат обсъжданията.

— Тавори също — сопна се тя.

— Друго е — отвърна Л’орик.

— В смисъл?

— Малазанската военна доктрина — нещо, което Колтейн разбираше много добре, но също така нещо, което на Първи юмрук Пормквал явно му се губеше. Тактиките са плод на съгласие. Доктрината на Дасем Ълтър, когато най-сетне го направиха Първи меч на малазанската армия. „Стратегията е за командващия, но тактиките са първото сражение и то се води в командната шатра.“ Думи на самия Дасем. Разбира се, такава система разчита много на способни офицери. Некомпетентните офицери — такива, които след това започнаха да се внедряват по веригата…

— Офицери с благороднически произход имаш предвид.

— Грубо казано — да. Купуването на постове и служби — Дасем никога нямаше да позволи това, а доколкото разбирам, императрицата — също. Най-малкото го прекрати. Имаше чист…

— Да, знам, Л’орик. Според твоята логика личността на Тавори няма отношение към…

— Не съвсем, господарке. Има, защото тактиките са децата на стратегията. И всъщност характерът на Тавори ще оформи тази стратегия. Войниците ветерани говорят за горещо желязо и хладно желязо. Колтейн беше хладно желязо. Дужек Едноръкия също е хладно желязо, макар и не винаги — способен е да отстъпи, ако нуждата го наложи. Но Тавори? Неизвестно.

— Обясни ми го това „хладно желязо“, Л’орик.

— Господарке, в тази тема съм некомпетентен…

— Накара ме да се почувствам глупачка. Обясни го. Веднага.

— Ами, доколкото аз го разбирам, то…

— Престани да усукваш.

Той се окашля, обърна се и подвикна:

— Маток. Би ли дошъл за малко, моля те.

Тя се намръщи на намека, скрит зад тази покана, но вътрешно отстъпи. „Това е важно, в края на краищата. Чувствам го. В сърцевината е на всичко, което ще последва.“

— Ела при нас, Маток.

Той слезе от коня и се приближи. Л’орик се обърна към него:

— Помолиха ме да обясня какво е „хладно желязо“, главатарю, и ми трябва помощ.

Пустинният воин се озъби.

— Хладно желязо. Колтейн. Дасем Ълтър — ако легендите говорят истината. Дужек Едноръкия. Адмирал Нок. К’азз Аворски от Пурпурната гвардия. Иниш Гарн, който предвождаше гралите. Хладно желязо, Избрана. Кораво. Остро. Държат го пред теб и ти посягаш. — Скръсти ръце.

— Посягаш. — Л’орик кимна. — Точно това е. Посягаш. И те пронизват.

— Хладно желязо — изръмжа Маток. — Душата на бойния главатар — тя или кипи с огъня на живота, или е хладна като смъртта. Избрана, Корболо Дом е горещо желязо, като мен. Като вас. Ние сме като пламъците на слънцето, като зноя на пустинята, като дъха на самата богиня на Вихъра.

— Армията на Апокалипсиса е горещо желязо.

— Да, Избрана. И затова трябва да се молим ковашкият огън в сърцето на Тавори да бушува с пламъка на мъстта.

— И тя да е горещо желязо. Защо?

— Защото тогава няма да загубим.

Коленете на Ша’ик изведнъж омекнаха и тя почти се олюля. Л’орик пристъпи да я подхване, на лицето му се изписа тревога.

— Господарке…

— Нищо ми няма. Просто… — Взря се отново в Маток и видя преценяващия поглед в очите му миг преди отново да си придаде равнодушие. — А ако Тавори се окаже хладно желязо, главатарю?

— Най-гибелният възможен сблъсък, Избрана. Кое от двете ще се прекърши първо?

— Военната история показва, господарке, че в повечето случаи надвива хладното желязо — каза Л’орик. — В съотношение три или четири към едно.

— Но Колтейн! Не падна ли той пред Корболо Дом?

Видя как двамата се спогледаха за миг.

— Е?

— Избрана — заговори Маток. — Корболо Дом и Колтейн се срещнаха в девет големи сражения — девет битки — на Кучешката верига. От тях Корболо излезе чист победител в една и само в една. При Пропада. Пред стените на Ейрън. И за това му бяха нужни Камъст Релой и силата на Маел, прелята през жреца джистал Малик Рел.

Главата й се въртеше, паника бушуваше в душата й. Знаеше, че Л’орик усеща как трепери.

— Ша’ик — прошепна той до ухото й, — ти познаваш Тавори, нали? Знаеш я и тя е хладно желязо, нали?

Тя кимна. Не разбираше как го знае, нито Маток, нито Л’орик сякаш не можеха да го определят, а това й подсказваше, че знанието идва някак от вътрешностите й, там, където се таи най-първичният инстинкт. Но го знаеше.

Л’орик вдигна глава.

— Маток.

— Върховен маг?

— Кой между нас е хладно желязо? Има ли такъв?

— Двама са, Върховен маг. И единият е способен и на двете: Тоблакай.

— А другият?

— Леоман от Флейлс.

Коураб Биланс Тену’алас лежеше под пясъчната пелена. Потта се беше просмукала през телабата под него, отпечатала беше тялото му с мокрото си петно и беше изстинала, тъй че сега не спираше да трепери. Той беше шестият син на свален вожд сред племената Пардю и почти целият му зрял живот беше преминал в скиталчество из пустите земи. Скитник, търговец и още по-лошо. Когато Леоман го беше намерил, трима гралски воини го бяха влачили зад конете си почти цяла сутрин.

Цената на откупа се бе оказала смешно малка, тъй като кожата му беше обелена от горещите пясъци и бе останала само кръвясала плът. Но Леоман го бе отвел при знахарка, старица от някое племе, за което не беше и чувал дотогава, нито след това, а тя на свой ред го бе отвела до един скален извор, в който го натопи и го накара да лежи, плувнал в треска, докато вършеше ритуала на изцеряването и зовеше древните водни духове. И така се бе изцелил.

Коураб така и не разбра причината за милостта на Леоман, а след като вече го познаваше — по-добре от всички, които му се бяха заклели във вярност — беше достатъчно благоразумен, за да не пита. Това беше част от противоречивия му нрав, от незнайните му качества, които можеха да се разкрият само веднъж за цял живот. Но Коураб знаеше едно: за Леоман от Флейлс бе готов да даде живота си.

Бяха лежали един до друг през целия ден, тихо и неподвижно, а сега, в късния следобед, видяха най-сетне първите предни ездачи — появиха се в далечината и се разгърнаха предпазливо в низината от спечена сол и глина.

Най-сетне Коураб се размърда и изсъска:

— Уикци.

— И сети — избоботи в отговор Леоман.

— Ония в сивата броня изглеждат… различно.

Мъжът до него изруга тихо.

— Хундрил, от южния бряг на Ватар. Надявах се да не… Все пак тази древна броня изглежда тежка. Седемте знаят кои бащини гробници са плячкосали за тях. Хундрилите късно са яхнали коне — и нищо чудно с тази броня, нали?

Коураб примижа към огромния облак прах зад конните наблюдатели.

— Авангардът язди близо до съгледвачите.

— Аха. Ще трябва да направим нещо по въпроса.

Без повече думи двамата воини се отдръпнаха от билото, спряха се за миг да заравнят пясъка, където бяха лежали, и тръгнаха към дерето — там бяха оставили конете си.

— Тази нощ — каза Леоман, хвана юздите и се метна на седлото.

Коураб направи същото и кимна. Ша’ик щеше да разбере, че са нарушили заповедта й, разбира се. Защото богинята Вихър виждаше всички свои чеда. Но тази земя беше тяхната земя, нали? Не можеха да оставят нашествениците да напредват без съпротива. Не, пясъците щяха да пият кръвта им.

Л’орик спря до пътеката, водеща към поляната на Тоблакай. Огледа се небрежно, после с жест разбули предпазливо магията — и тя изчезна също толкова бързо, колкото се появи. Доволен, той тръгна по пътеката.

Навярно я беше заблудил, но не и богинята. Все по-силно усещаше ревностното й внимание, насочено към него, магическите пипала, протягащи се, за да го намерят, да проследят движенията му. И все по-трудно му беше да избегне проникващото им докосване, особено след като идваха от много източници.

Фебрил ставаше все по-изнервен, както и Камъст Релой. Докато параноята на Бидитал нямаше нужда от подхранване… „И не би трябвало.“ И тези знаци на усилващо се безпокойство бяха достатъчни, за да убедят Л’орик, че каквито и планове да съществуват, скоро ще намерят решението си. По един или друг начин.

Не бе очаквал, че Ша’ик е толкова… неподготвена. Вярно, тя открито беше намекнала, че по някакъв свръхестествен начин е съвсем наясно с всичко, което става в лагера й, включително и обезпокояващата й способност да надвива неговите потайни прегради, предназначени да прикриват пътуванията му. Все пак това бе знание, което, стига да го притежаваше — или дори да подозираше, — трябваше отдавна да предизвика гибелна реакция. „Някои места трябва да останат скрити за нея. Днес очаквах да ми зададе много по-опасни въпроси. Къде е Фелисин? Но пък може би не ме попита, защото вече го знае.“ Смразяваща мисъл, показваща не само колко знае, но и намекваща какво представлява самата Ша’ик. „Това, че знае какво причини Бидитал на Фелисин… и не я интересува.“

Тъмнината като че ли винаги се спускаше най-жадно в гората с вкаменените дървета. Следите, които бе оставил по прашната пътека, показваха, за негово облекчение, че все още само той е вървял тук през последните дни.

Не че на богинята й трябваха следи. Но в поляната на Тоблакай имаше нещо странно, намекващо за вложена сила, сякаш поляната по някакъв начин бе претърпяла освещаване. И ако това наистина се беше случило, то тя може би съществуваше като сляпо петно в окото на богинята на Вихъра.

Но всичко това не обясняваше защо Ша’ик не попита за Фелисин. „Ах, Л’орик, слепият си ти. Ша’ик е обсебена от Тавори. С всеки ден, през който армиите се приближават една към друга, тази обсебеност расте. Както и нейното съмнение, а може би — и нейният страх. Тя е малазанка, в края на краищата, прав се оказах в това. А в това се крие друга тайна, заровена най-дълбоко. Тя познава Тавори.“

И това знание бе насочвало всяко нейно действие след Прерождението. Новият й призив към Армията на Апокалипсиса, буквално пред стените на Свещения град. Оттеглянето в сърцето на Рараку… „Богове, дали това не беше бягство от ужас?“

Непоносима мисъл.

Поляната се появи пред него, с кръга от дървета, с хладните им нечовешки очи, взрени в малката опърпана шатра… и младата жена, присвита край каменното огнище на няколко крачки от нея.

Тя не вдигна очи, когато той се приближи, но каза:

— Л’орик, чудех се как може човек да отличи култа на убийците на Бидитал от този на Корболо Дом? Много е препълнено в стана напоследък — радвам се, че се крия тук, и на свой ред те съжалявам. Говори ли най-после с нея?

Той въздъхна, седна срещу нея, смъкна торбата от раменете си и извади храна.

— Говорих.

— И?

— Грижите около предстоящия сблъсък са я… смазали…

— Майка ми не попита за мен? — прекъсна го с лека усмивка Фелисин.

— Да. Не попита — прошепна Л’орик.

— Знае значи. И е преценила също като мен. Бидитал скоро ще разкрие заговорниците. В края на краищата те се нуждаят от него — или да се включи, или да стои настрана. Тази истина не се е променила. И нощта наближава, нощта на измяната. Ето защо майка има нужда от него, да изиграе ролята си.

— Не съм сигурен в това, Фелисин — почна Л’орик и замълча.

Но тя беше разбрала и ужасната й усмивка се разшири.

— Тогава богинята на Вихъра е отнела любовта от душата й. Е, добре, тя беше под обсада толкова дълго, в края на краищата. Все едно, тя не е истинската ми майка — това беше само титла, която прие, защото я забавляваше…

— Не е вярно, Фелисин. Ша’ик видя бедата ти…

— Аз бях първата, която я видя. Когато се върна, преродена. Случайно съвпадение, това, че трябваше да изляза да бера хен’бара него ден. Преди това Ша’ик изобщо не ме забелязваше — че защо да го прави? Бях едно от хилядите сирачета все пак. Но след това тя… се прероди.

— И също така се върна към живота може би…

Фелисин се засмя.

— О, Л’орик, все за това копнееш, нали? Знаех го още тогава, както ти би трябвало да го знаеш сега — Ша’ик Преродената и Ша’ик Старата не са една и съща жена.

— Това едва ли е важно, момиче. Богинята на Вихъра я избра…

— Защото Ша’ик Старата умря или беше убита. Не си видял истината като мен, в лицата на Леоман и Тоблакай. Аз обаче видях тяхната несигурност… не знаеха дали заблудата им ще успее. И това, че тя успя, повече или по-малко, беше такава изненада за мен, каквато и за тях. Богинята на Вихъра я избра по необходимост, Л’орик.

— Както казах, Фелисин, това не е важно.

— За тебе, може би. Не, не разбираш. Аз видях Старата Ша’ик отблизо, веднъж. Погледът й се плъзна покрай мен и този поглед не виждаше никого, и в този миг, колкото и да бях дете, разбрах истината за нея. За нея и за нейната богиня.

Л’орик отпуши стомната, извадена след храната, и я поднесе към устните си, за да накваси изведнъж пресъхналата си уста.

— И каква беше тази истина? — прошепна, отбягвайки да срещне очите й, и отпи дълбоко от несмесеното с вода вино.

— О, че всички ние, до един, не сме нищо друго, освен роби. Ние сме сечивата, които тя използва, за да постигне желанията си. Извън това животът ни нищо не означава за богинята. Но у Ша’ик Преродената мисля, че видях… нещо различно.

Видя с крайчеца на окото си как сви рамене.

— Но богинята е твърде силна — продължи тя. — Волята й е твърде абсолютна. Отровата на безразличието… а аз добре познавам този вкус, Л’орик. Питай който и да било сирак, колкото и да е пораснал, и всички ще ти кажат същото. Всички сме сукали от същата горчива гръд.

Знаеше, че сълзите са бликнали от очите му, че се стичат на вадички по бузите му, но не можеше да ги спре.

— И вече всички се разкрихме, Л’орик. Всички ние тук. Всички сме сираци. Помисли над това. Бидитал, който изгуби храма си, целия си култ. Същото е и с Хеборик. Корболо Дом, който някога е стоял равен по ранг с велики войници, като Уискиджак и Колтейн. Фебрил — знаеше ли, че той е убил собствените си баща и майка? Тоблакай, който е изгубил своя народ. И всички останали тук, Л’орик — ние бяхме някога деца на Малазанската империя. И какво направихме? Отхвърлихме императрицата в замяна на една безумна богиня, която мечтае само за разруха, която иска да напълни море от кръв…

— И аз ли съм сирак — тихо попита той.

Нямаше нужда да му отговаря. И двамата бяха чули истината в изпълнените му с болка думи.

Озрик…

— С което остава само… Леоман от Флейлс. — Фелисин взе виното от ръцете му. — Ах, Леоман. Нашият грешен диамант. Чудя се дали може да ни спаси всички? Ще се възползва ли от шанса? Сред нас само той остава… неокован. Богинята несъмнено го иска, но това щение е напразно — разбираш го, нали?

Той кимна и отри очите си.

— И вярвам, че доведох Ша’ик до това убеждение.

— Значи тя знае, че Леоман е последната ни надежда?

Той хрипливо въздъхна.

— Така мисля…

Замълчаха. Нощта се беше спуснала и огънят беше замрял на пепел, само звездната светлина огряваше поляната.

И сякаш очите от камък бавно бяха погълнали огъня, блеснали полумесеци, вторачени в тях двамата. Алчен, лъснал от жажда поглед. Л’орик рязко извърна глава, погледна призрачните лица, после и двамата воини Тоблакай, потрепери и отново се отпусна. Фелисин се засмя тихо.

— Да, измъчват човека, нали?

Л’орик изсумтя.

— Има някаква загадка тук, в творенията на Тоблакай. Тези лица… са на Т’лан Имасс. И въпреки това…

— Смяташе ги за свои богове, да. Леоман ми го каза веднъж, под влиянието на дъранг. После ме предупреди да не казвам нищо на Тоблакай. — Засмя се отново, този път по-силно. — Сякаш точно това си мислех. Щях да съм пълна глупачка — да застана между Тоблакай и боговете му.

— Нищо просто няма около този прост воин — промълви Л’орик.

— Както и ти не си просто Върховен маг — отвърна тя. — Знаеш, че много скоро трябва да действаш. Трябва да направиш избора си. Колебаеш ли се дълго, други ще го направят вместо теб и ще съжалиш.

— Същото мога да кажа и за теб.

— Е, значи имаме още неща да обсъдим тази нощ. Но хайде първо да хапнем — преди виното да ни е опиянило.

Ша’ик се присви и залитна. Дъхът й изсъска от тревога — и болка. Орда магически прегради се вихреше около обиталището на Хеборик: все още примигваха, възбудени от сблъсъка, който бе предизвикала.

Тя преглътна гнева си и извика гърлено:

— Знаеш кой идва, Хеборик. Пусни ме да вляза. Откажеш ли ми, ще си навлечеш гнева на богинята, тук и веднага.

Миг тишина, после се чу:

— Влез.

Тя пристъпи напред. Последва мигновен натиск, после тя залитна и спря пред… стена. Внезапно… отсъствие. Ужасяващо, лумнало като най-ярка светлина там, където само допреди миг всичко беше непроницаем мрак. Лишена… и в същото време свободна. Богове, свободна — светлината…

— Призрачни ръце! — изохка тя. — Какво направи?

— Богинята, вселила се в теб, не е добре дошла в моя храм, Ша’ик — стигнаха до нея думите на Хеборик.

Храм? В душата й се надигаше бесен хаос, огромните пространства в ума й, там, където досега обитаваше богинята на Вихъра, изведнъж се бяха опразнили, изпълваха се с черното, кипнало завръщане на… „На всичко, което бях.“ Горчива ярост, закипяла като горски пожар, щом спомените се надигнаха с демонична жестокост, за да я връхлетят. „Бенет. Кучи син! Ръцете ти прегръщаха дете, ала това, което изваяха, е всичко друго, но не и жена. Играчка. Робиня, за теб и за твоя извратен брутален свят.“

„Гледах ножа в ръцете ти, пърхащата му, безсмислена игра. И ти ме научи тъкмо на това, нали? Да режа, за забава и за кръв. И о, как режех. Баудин. Кълп. Хеборик…“

Физическо присъствие, вече до нея, докосване на ръце — нефритовозелени, нашарени с черно — фигура, тромава, широка и сякаш затулена в сенките на палми — не, татуировки. „Хеборик…“

— Отвътре, момиче. Аз те… лиших. Непредвидено следствие от това, че принудих богинята да напусне душата ти. Ела.

И вече я водеше навътре в шатрата. Въздухът бе леденостуден и влажен, малкият светилник се бореше с мрака — пламък, който се раздвижи, щом Хеборик вдигна светилника и го поднесе към мангала, за да запали спечената тор. И докато го правеше, заговори:

— Не е нужна много светлина… времето тече… преди да осветя този набързо стъкмен храм… но какво ли знам аз за Трийч?

Тя седеше на възглавниците, треперещите й ръце бяха протегнати към усилващите се пламъци на мангала, увита беше с кожи. При името „Трийч“ се сепна и вдигна глава.

И видя клечащия пред нея Хеборик. „Както клечеше в онзи ден, така отдавна, на Площада на възмездието. Когато духовете на Качулатия бяха дошли при него… за да предскажат свалянето на Финир. Мухите не искаха да докоснат виещите се по тялото му татуировки. Помня го. Навсякъде другаде връхлитаха като обезумели.“ Сега татуировките се бяха преобразили.

— Трийч.

Очите му се присвиха към нея — очи на котка. Той можеше да вижда!

— Извиси се до божественост, Ша’ик…

— Не ме наричай така. Аз съм Фелисин Паран. — Изведнъж се присви. — Ша’ик ме чака… там отвън, зад стените на тази шатра — отвъд преградите ти.

— Искаш ли да се върнеш в онази прегръдка, момиче?

Тя се взря в пламъците на мангала. И прошепна:

— Няма избор, Хеборик.

— Да, май няма.

Изведнъж се стъписа и скочи.

— Фелисин!

— Какво?

— Фелисин Младата! Не съм я… виждала! Дни? Седмици? Какво… Къде е тя?

Хеборик се изправи — плавно и изящно, като котка.

— Богинята трябва да знае, момиче…

— И да знае, не ми го е казала!

— Но защо трябва да…

Видя как очите му светнаха разбиращо и усети ответния страх в душата си.

— Хеборик, какво си…

Той вече я водеше към процепа на шатрата, говореше й и я буташе назад, стъпка по стъпка.

— Поговорихме си двамата, и всичко е наред. Няма за какво да се безпокоиш. Адюнктата и легионите й идат и има да се свършат много неща. А и тайните планове на Фебрил трябва да се държат под око, а за това трябва да разчиташ единствено на Бидитал…

— Хеборик! — Опита се да го спре, но той беше неумолим. Стигнаха до изхода и той я избута навън. — Какво си… — Последен тласък и тя залитна назад.

През ярко лумнали прегради.

Ша’ик бавно се изправи. Сигурно се бе спънала. „О, да. Разговорът с Призрачни ръце. Всичко е наред. Това ме облекчава, защото мога да мисля за по-важни неща. Гнездото от изменници например. Трябва отново да поговоря с Бидитал тази нощ. Да…“

Обърна гръб на шатрата на бившия жрец и закрачи към палата си.

Звездите в пустинното небе блещукаха както винаги, щом богинята се озовеше наблизо. Ша’ик се зачуди какво ли я е привлякло този път. Навярно нещо повече от това да хвърли закрила над своята Избрана…

Не забеляза — също като своята богиня — едва видимата фигурка, която се измъкна от шатрата на Хеборик и се понесе като мъгла към близките сенки. Не усети и мириса, лъхнал след тази дрипава фигурка.

На запад, към края на града и сетне по пътечката, между каменните дървета, към една далечна поляна…

Бидитал седеше сред кипналите сенки, сам, но с неизменната си усмивка. Фебрил си имаше своите игри, но и нявгашният Върховен жрец на култа на Сянката имаше свои. Та нали и предателите можеха да бъдат предадени — с внезапното завъртане на ножа в ръката.

Пясъците отново щяха да се загърнат, както правеха винаги, щом въздухът задиша тежко и почне ги напластява на тънки многоцветни пелени. Безбройни можеха да са тези пластове и това Фебрил и неговите съзаклятници скоро щяха да разберат — и щяха да съжаляват горчиво.

Стремяха се да си присвоят лабиринта. Дълго време беше отнело на Бидитал, докато разбули тази истина, тази скрита дълбоко мотивация, защото бе останала в мълчанието между изречените думи. Това не беше проста, обикновена борба за власт. Не. Беше узурпация. Подробност, която сама по себе си нашепваше за още по-дълбоки тайни. Искаха лабиринта — но защо? Все още нямаше отговор на този въпрос. Но щеше да го намери, и то скоро.

Знаеше, че в това Избраната разчита на него, и нямаше да я провали. „Колкото до това, което очаква от мен, да, ще й го доставя. Но има други въпроси, простиращи се далеч извън Ша’ик, богинята и лабиринта, над който иска да властва. Самият пантеон е изложен на риск… отдавна отлаганата ми мъст срещу онези чуждоземни претенденти за Трона на Сянка.“

Вслуша се много — много — напрегнато и успя да ги чуе. Идеха. Все по-близо и по-близо.

Потръпна от страх и сенките за миг се разпръснаха — и се върнаха, щом отново се отпусна. „Рашан… и Мийнас. Мийнас и Тир. Тир и Рашан. Трите деца на Древните лабиринти. Галайн, Емурлан и Тирлан. Трябва ли да се изненадвам, че отново са във война? Та нима ние самите не наследяваме омразите на своите бащи и майки?“

Но призракът на страха си остана. Не ги беше призовавал в края на краищата. Не бе разбрал истината за това, което лежеше под Лабиринта на Вихъра, причината, поради която лабиринтът се държеше само тук и никъде другаде. Не беше осъзнал, че старите битки никога не заглъхват, а само заспиват във всяка кост под пясъка, натежали от спомени.

Бидитал вдигна ръце и пълчищата сенки в храма му се сбраха.

— Деца мои — зашепна той началото на Затварящото заклинание.

„Татко.“

— Помните ли?

„Помним.“

— Помните ли мрака?

„Помним мрака. Татко…“

— Попитайте и затворете този миг, деца.

„Помниш ли мрака?“

Жрецът се усмихна широко. Простичък въпрос, който можеше да зададе всеки. И навярно щяха да го разберат. Всъщност — едва ли. „Но аз го разбирам.“

„Помниш ли мрака?“

— Помня.

Щом сенките се пръснаха с въздишка, Бидитал отново замря, заслушан в едва доловимия зов. И потръпна отново. Наистина се приближаваха.

И се зачуди какво ли ще направят, щом най-сетне пристигнат.

Бяха единадесет. Неговите избраници.

Корболо Дом се отпусна върху възглавниците, премрежил очи, и заоглежда строените пред него хора. Държеше в дясната си ръка кристален бокал, в който кипеше рядко вино от долините на Гризия на Кюон Тали. Жената, която го бе забавлявала тази нощ, спеше, отпуснала глава на дясното му бедро. Беше я натъпкал с достатъчно дъранг, за да й осигури забрава за следващите десетина камбани, макар това да беше по-скоро неизбежна мярка за сигурност, отколкото проява на блудкава страст.

Подбрани от неговите Убийци на кучета, всичките убийци имаха дълъг опит. Петима от тях навремето бяха сред личните платени убийци на светия Фаладан, в дните преди империята, и поддържаха външността и силата си с алхимия и магия.

Трима от останалите шестима бяха малазанци — на самия Корболо Дом, създадени преди много време, когато бе разбрал, че има причина да се безпокои от Нокътя. „Причина… каква отживяла скромност. Множество осъзнати факти, внезапни разкрития, знание, което не бях очаквал да придобия — за неща, които смятах за отдавна мъртви и забравени.“ Някога бе разполагал с десетима такива телохранители. Сега пред него стоеше доказателството за нуждата от тях. Бяха останали трима, след поредица жестоки премахвания, оставила само тези с най-голямо умение и в най-здрав съюз с късмета на Опонн — две качества, които добре се поддържаха взаимно.

Другите трима убийци бяха от различни племена и всеки бе доказал високата си цена по време на Кучешката верига. Стрелата на един беше убила Сормо Е’нат от седемдесет крачки разстояние в Деня на Чистата кръв. Стрелите на други трима също бяха улучили, но тъкмо тази на убиеца го беше пронизала в шията, напълнила бе дробовете му с кръв, измъкнала му беше дъха, за да не може да призове проклетите си духове да го изцерят.

Корболо отпи от виното и бавно облиза устни.

— Камъст Релой ви е избрал измежду вас за задачата, която ще задвижи всичко. И съм доволен от избора му. Но не мислете, че това унизява останалите. Ще има и други задачи — важни при това. Тук, в този стан. Уверявам ви, тази нощ няма да спите, така че се подгответе. Освен това двама от вас ще останат с мен през цялото време, защото ви гарантирам, че моята смърт ще бъде потърсена, преди да дойде зората.

„Очаквам да умрете вместо мен. Разбира се. Та нали сте се заклели да направите точно това, ако се наложи.“

— Сега напуснете — довърши той и махна с ръка.

Единадесетте убийци сведоха глави като един и мълчаливо се изнизаха от шатрата.

Корболо вдигна главата на жената от бедрото си, за косата — тя остана безчувствена за грубия жест, — стана от възглавниците и я пусна да тупне долу. Спря да отпие глътка вино, след което пристъпи в страничната камера, отделена с копринени завеси.

Камъст Релой крачеше нервно напред-назад.

Корболо се облегна на една от подпорите и устните му се кривнаха в лека усмивка, като видя разтреперания Върховен маг.

— Кой от многото ти страхове те терзае сега, Камъст? О, не отговаряй. Признавам, вече престана да ме интересува.

— Твоето глупаво самодоволство — сопна се Върховният маг. — Нима си въобразяваш, че сме единствените умници?

— На света ли? Не. Но виж, тук, в Рараку, е друга работа. От кого да се боим, Камъст Релой? От Ша’ик? Нейната богиня затъпява разума й — ден след ден момичето остава във все по-голямо неведение за нещата около себе си. А богинята едва ни забелязва — о, подозрения има, сигурно, но това е всичко. Тъй. Кой друг? Л’орик? Познавал съм мнозина като него — загърнали се в загадка — и съм открил, че онова, което обикновено се крие под нея, е празен съсъд. Той е само поза и нищо друго.

— Боя се, че тук грешиш, но не, не ме безпокои Л’орик.

— Кой друг? Призрачни ръце? Той затъна в ямата си от хен’бара. Леоман? Няма го тук, а за връщането му си имам планове. Тоблакаят? Мисля, че го видяхме за последно. Кой друг остана? Ами, никой, освен Бидитал. Но Фебрил твърди, че почти го е хванал — въпросът е само да се разбере какво наистина иска този кучи син. Нещо мръсно и отвратително, несъмнено. Бидитал е роб на пороците си. Предложи му десет хиляди момиченца сирачета и ще ти целува ръцете.

— Притесняват ме не тези, които знаем, че са сред нас, Корболо Дом. А тези, които не знаем, че са сред нас.

Напанецът се намръщи.

— И колко шпиони има в този стан? А самата богиня на Вихъра — допускаш ли, че ще позволи проникването на чужди?

— Твоята слабост, Корболо Дом, е в това, че мислиш праволинейно. Задай отново този въпрос, но този път в контекста на това, че богинята има подозрения към нас.

Върховният маг беше твърде унесен в мислите си, за да забележи стъпката на напанеца и вдигнатата му ръка. Но ударът на Корболо Дом замря в същия миг, в който предизвикателството на Камъст Релой достигна до ума му. Той се ококори и бавно поклати глава.

— Не, това би било твърде голям риск за нея. Един развихрил се Нокът в стана би застрашил всекиго — няма как да се предскажат целите му…

— А дали ще е нужно?

— Какво искаш да кажеш?

— Ние сме Убийците на кучета, Корболо Дом. Убийците на Колтейн, на Седма и на легионите при Ейрън. Нещо повече, ние също така разполагаме с магическия кадър на Армията на Апокалипсиса. Най-сетне, кой ще командва тази армия в деня на битката? Колко причини Нокътят да удари точно по нас и само по нас? Защо изобщо да убива Ша’ик? Ние можем да водим тази война без нея и проклетата й богиня — правили сме го вече. И се каним да…

— Стига, Камъст Релой. Разбрах те. Значи, боиш се, че богинята ще позволи на един Нокът да проникне… за да се справи с нас. С теб, с Фебрил и с мен. Интересна възможност, но все пак мисля, че е доста невероятна. Богинята е твърде тромава, толкова е завладяна от чувства, че не мисли с такава коварна, лукава яснота.

— Не е необходимо тя да измисли схемата, Корболо Дом. Трябва само да разбере предложението и да реши дали да го приеме, или не. Важна е не нейната яснота, а тази на Нокътя на Ласийн. А не се съмняваш в хитростта на Топър, нали?

Корболо Дом изръмжа, но все пак призна:

— Не. Но разчитам, че богинята няма да приеме предложение от императрицата или от Топър, или от когото и да е, щом отказват да се преклонят пред волята й. Вкарал си се в кошмар, Камъст Релой, и сега ме каниш да вляза с тебе. Отказвам, Върховен маг. Ние сме добре защитени и твърде напреднали в усилията си за подобни страхове.

— Оцелял съм толкова дълго, Корболо Дом, заради своя талант да предвиждам какво могат да опитат враговете ми. Войниците казват, че никой боен план не оцелява след първия сблъсък с врага. Но играта на надхитряне е точно обратното. Плановете възникват от постоянния сблъсък с врага. Тъй че ти продължи по твоите условия, а аз — по моите.

— Както искаш. Сега ме остави. Късно е, искам да поспя.

Върховният маг изгледа за миг напанеца с неразгадаема физиономия, после се обърна и излезе.

Корболо допи виното — „Адски скъпо, а вкусът му не е по-различен от пристанищния бълвоч, с който се давих на Острова“ — после хвърли бокала и закрачи към скупчените възглавници в другия край. „Постели във всяка стая. Интересно, какво ли означава това за характера ми? Но пък ония другите не са за спане, нали? Не, само тази…“

В предния отсек, от другата страна на копринените завеси, жената лежеше неподвижно на купчината възглавници, където я беше оставил Корболо.

Продължителното, упорито поглъщане на дъранг — като с всеки друг опиат — с времето започваше да смалява въздействието му. И макар да оставаше тънкият пласт на постоянна замая — полезна преграда срещу такива неща като да те дръпнат за косата и после да ти пуснат главата на пода, — под него се връщаше хладният разум.

Предимство също така бяха ритуалите, които й беше наложил господарят й, ритуали, премахващи слабостта на удоволствието. Вече не можеше да има никаква загуба на контрол, защото умът й вече не се бореше с чувствата, тъй като чувства тя нямаше. За своя радост, беше се отказала от тях с лекота, тъй като малко неща в живота й преди посвещаването бяха посели топли спомени за детството.

Тъй че беше напълно пригодна за задачата си. Да издава подходящите звуци на наслада, за да прикрие безразличието си към странните предпочитания на Корболо Дом. И да лежи неподвижно, без да усеща дори как гърлото бавно се запълва с храчки от почти втечнения дим на дъранга, толкова дълго, колкото се наложи, преди няколкото безвкусни капчици, добавени във виното му, да подействат.

Щом чу дълбокото му, бавно дишане, подсказващо, че няма да се събуди лесно, тя се надигна и се закашля. После зачака, за да се увери, че напанецът още спи. Накрая стана и запристъпва към входа на шатрата.

Пръстите й зашариха по връзките. Груб глас отвън избоботи:

— Пак ли до нужниците, Сцилара?

Друг глас тихо се изсмя и добави:

— И да се чуди човек защо. Та тя не яде нищо.

— Това е от ръждивеца и горчивите плодове, дето ги мачкат с дъранга — отвърна другият, разхлаби връзките и дръпна платнището настрана.

Сцилара залитна навън и се олюля между двамата стражи.

Ръцете, които се протягаха да я задържат, неизменно я хващаха за най-интимните места.

Някога това щеше да й хареса, по малко обидчив, раздразнителен начин, който все пак гъделичкаше удоволствието. Ала сега трябваше само да изтърпи грубата им, тромава похот.

Като всичко друго, което трябваше да изтърпи в този свят в очакване на последната си награда, благословения нов свят отвъд смъртта. „Лявата ръка на живота, хванала цялата му мизерия. И дясната ръка — да, тази с лъсналия нож, скъпа — дясната ръка на смъртта, държаща наградата, която ще предложиш на други и след това ще я нанесеш на себе си. В избрания от теб самата миг.“

В думите на господаря й имаше смисъл, както винаги. Та нали равновесието беше в сърцевината на всички неща. И животът — това време за болка и скръб — бе само едната страна на равновесието. „Колкото по-тежък, колкото по-окаян, колкото по-ужасен и отвратителен е животът ти, дете, толкова по-голяма е наградата отвъд смъртта…“ Тъй че всичко това имаше смисъл.

И значи нямаше нужда от борба. Приемането бе единствената пътека, която трябваше да извърви.

„Освен тази.“ Тръгна залитайки между шатрите. Лагерът на Убийците на кучета беше изрядно подреден, по малазански образец — подробност, която знаеше добре от дните си като дете, когато майка й вървеше след Ашокския полк. Преди полкът да замине през морето и да остави след себе си стотици нещастници — любовници и техните изтърсаци, слуги и дребни крадци. Майка й тогава се бе поболяла и умря. Имаше си баща, разбира се, някой от войниците. Той можеше да е жив или мъртъв, но тъй или иначе бе напълно безразличен към детето, което бе направил.

Равновесие.

Трудно й беше да върви, с глава, пълна с дъранг, колкото и да беше привикнала към него.

Но имаше нужници надолу по склона, и по дървените мостове над рова. И делви, които пушеха, за да прикрият донякъде вонята — бяха пълни с наскубана трева. Имаше и бурета, пълни с вода и закрепени на мостчетата.

Протегнала ръце встрани, Сцилара тръгна по едно от тесните мостчета.

Дълговременните изкопи като този побираха не само човешки изпражнения. Тук се изхвърляше смет — или каквото минаваше за смет. Но за сирачетата в този окаян град част от боклука бе цяло съкровище. Да се прерови и намереното да се продаде.

Тя се добра до другия бряг и нагази в калта и мръсната вода.

— Помня мрака! — подвикна с прегракналия си от дълги години пушене на дъранг глас.

Някой залази в рова и малко момиченце, оплескано цялото в изпражнения, се изкатери до нея; зъбките му блеснаха.

— И аз, сестро.

Сцилара извади от пояса си торбичка с монети. Господарят им се мръщеше на такива жестове и те наистина противоречаха на учението му, но тя не можеше да се въздържи. Пъхна я в ръцете на момиченцето.

— За ядене.

— Той ще е недоволен, сестро…

— А от двете само аз ще изстрадам мъчението. Така да бъде. Значи, от тази нощ имам вести. Трябва да се занесат на господаря ни…

Винаги беше вървял с разкрачена походка, ниско приведен, достатъчно, за да си спечели многобройни, не особено ласкателни прозвища. Жабата, Рачешките крака… имена, каквито си дават едно на друго децата и които понякога се запазват и в зрелостта. Но Хеборик се беше потрудил здраво, за да се освободи от подобни имена — много преди първото си, съдбоносно гостуване в един храм на Финир — за да си спечели накрая Леката ръка, в отговор на известни умения, които бе придобил по улиците. Ала сега предпазливата му походка се беше преобразила, подчинена на инстинктивното му желание да се смъкне още по-ниско, дори да залази на четири крака.

Ако го беше помислил, щеше да заключи с горчивина, че се движи не толкова като котка, колкото като маймуна, като онези едри маймуни, каквито се намираха в джунглите на Дал Хон. Неприятно за окото може би, но все пак — ефикасно.

Забави ход, щом наближи поляната на Тоблакай. Смътна миризма на пушек, приглушена светлина на огън, мърморещи гласове.

Хеборик се плъзна между вкаменените дървета и се спотаи близо до двамата край огъня.

Твърде дълго беше затънал в безкрайните си сякаш усилия да сътвори своя храм. Много дълго бе пренебрегвал света извън стените му. С горчив гняв осъзна, че в характера му са настъпили много, макар едва доловими промени, съпътстващи физическите дарове, които бе получил.

Престанал беше да е грижовен.

И това, разбра той, докато гледаше двете фигури на поляната, бе позволило едно ужасно престъпление.

„Изцерила се е добре… но не достатъчно добре, че да прикрие истината за случилото се. Дали да се разкрия? Не. Никой от тях не е направил и една стъпка, за да уличи Бидитал, иначе нямаше да се крият тук. Значи ще се опитат да ме разубедят за това, което трябва да се направи.“

„Но аз предупредих Бидитал. Предупредих го, а той… досмеша го. Е, смешното скоро ще свърши.“

Бавно се отдръпна назад.

И тогава, дълбоко в сенките, се поколеба. По този въпрос нямаше сблъсък между новите и старите му инстинкти. И новите, и старите искаха кръв. И то тази нощ. Веднага. Но нещо от стария Хеборик се налагаше. Нов беше в ролята си на дестраянт. Нещо повече, самият Трийч беше новодошъл бог. И макар Хеборик да не вярваше, че Бидитал заема някакъв пост — вече не — в селението на Сянка, храмът му все пак бе посветен на някого.

Едно нападение щеше да привлече източниците им на сила и не можеше да се предскаже колко бързо и неконтролируемо щеше да ескалира този сблъсък.

„По-добре да си бях останал просто старият Хеборик. С ръце от отатарал, свързани с неизмеримата мощ на незнайно същество… Тогава щях да го разкъсам.“

Даде си сметка, че не може да направи нищо. Не и тази нощ поне. Трябваше да изчака, да потърси възможност, миг, в който да се разсеят. Но за да постигне това, трябваше да остане скрит, невидим — Бидитал не можеше да открие новото му извисяване. Не можеше да разбере, че е станал дестраянт на Трийч, новия бог на войната.

Гневът внезапно се върна и той се помъчи да го изтласка.

След малко дъхът му се успокои. Обърна се и заситни обратно по пътеката. Трябваше да помисли повече. Да мисли разумно. „Проклет да си, Трийч. Превръщал си се в тигър. Дари ме с хитрината си, с умението на ловеца, с…“

Щом се приближи до началото на пътеката, спря, чул смътен звук. Песен. Приглушена, детинска, идваща от руините на някаква скромна сграда. Безразлични към тъмнината, очите му доловиха движение и се спряха на това петно, докато фигурата не се очерта.

Момиченце в дрипи. Носеше пръчка — стискаше я в двете си ръце. Десетина мъртви ризана висяха за опашките си от колана й. Пред очите му момичето подскочи и размаха пръчката. Удари нещо и се затича след него, скочи и заклещи малката твар, гърчеща се на земята. След миг вдигна ризана и го погледна. Бързо изви врата му и го върза на колана си. Наведе се и взе пръчката. И отново запя.

Хеборик спря. Щеше да е трудно да я подмине незабелязан. „Но не и невъзможно.“

Ненужна предпазливост може би. Все пак се задържа в сенките, докато детето пристъпваше напред, придвижваше се само когато момиченцето извърнеше гръб, без нито за миг да откъсва очите си от него.

Скоро след това го подмина.

Утрото настъпваше и станът щеше да загъмжи, пробуден. Хеборик закрачи още по-бързо, най-сетне се добра до шатрата си и се шмугна вътре.

Освен момичето не беше видял никого.

Когато прецени, че вече се е скрил, момиченцето бавно се обърна. Песента му заглъхна, то се взря в сумрака и прошепна:

— Смешни човече, помниш ли мрака?

Една шеста камбана преди разсъмване Леоман с неговите двеста пустинни воини удари малазанския лагер. Пехотата, оставена на постовете, беше в края на смяната си: бойците се бяха събрали на уморени групи, за да посрещнат слънчевия изгрев — пропуск в дисциплината, който ги превръщаше в лесни мишени за стрелците, приближили се на трийсетина крачки от стражевия периметър. Стрелите, пуснати в залп, изшепнаха и малазанските войници нападаха по земята.

Най-малко тридесетина обаче не бяха убити на място и крясъците им, изпълнени с болка и страх, огласиха безмълвната нощ. Стрелците вече бяха оставили лъковете и тичаха напред с ножовете кетра, за да довършат ранените стражи, ала не бяха пробягали и десет крачки, когато Леоман и конните му воини препуснаха около тях и удариха здраво през пробива.

И в лагера.

Коураб Билан Тену’алас яздеше до командира си, с оръжието с дългата дръжка, наполовина меч, наполовина — бойна брадва в дясната ръка. Леоман беше в центъра на дъгата на атакуващите, която предпазваше втората вълна конници, от която долиташе силно бръмчене. Коураб знаеше какво означава то — командирът му беше изобретил своя отговор на морантските муниции, с две глинени топки, пълни с масло и свързани с тънка верига. Палеха ги като светилници, завъртаха ги и ги хвърляха като ласа.

Пустинните воини вече бяха между огромните фургони на обоза и Коураб чу как първите ласа изплющяха. Лумнаха пламъци и нощта се стопи в червеното им сияние.

И в този момент Коураб видя някой да бяга от пътя на коня му и замахна с брадвата си. Ударът в покрития с шлем тил на бягащия малазанец бе толкова силен, че за малко да му изкълчи рамото. Швирналата кръв го оплиска по ръката, докато издърпваше оръжието — изведнъж бе натежало, той го погледна и видя, че е помъкнало със себе си шлема, след като го беше посякъл на две. От бронзовата чаша се изсипаха мозък и парчета кост.

Той изруга, забави бесния галоп на коня и тръсна оръжието, за да го освободи. Боят вече се вихреше от всички страни, кипналите пламъци поглъщаха поне десетина фургона и шатри. Войниците ставаха все повече. Чу отсечени команди на малазански и металните стрели на арбалетите полетяха срещу конниците.

Високо и пронизително прозвуча боен рог. Коураб изруга свирепо и обърна коня си. Беше загубил връзка с Леоман, макар че виждаше неколцина от другарите си. Всички отвръщаха на призива за оттегляне. Беше длъжен да го направи и той.

Брадвата тежеше, още обременена с проклетия шлем. Той подкара коня назад по широката пътека между палатките на трапезарията. Една стрела удари земята на петнайсетина крачки напред, Коураб се сниши и се изви, за да потърси с очи откъде е дошла.

И видя цяло отделение малазанци, всички с арбалети — всички освен един, заредени и насочени към него; видя и сержанта, който гълчеше войника, че е избързал. Сцена, която улови между два удара на сърцето. Кучите синове бяха на по-малко от десет крачки.

Коураб хвърли бойната брадва, изкрещя и смуши коня си настрани, право в стената на една от походните столови. Въжетата се изпънаха, изтръгнаха тежките клинове от земята, изпращяха колове. Сред шумотевицата и хаоса Коураб чу как арбалетите иззвънтяха — но конят му вече падаше на една страна, а той вече скачаше от седлото и обутите му в мокасини крака се измъкваха от стремената.

Блъсна се в рухващата стена на шатрата миг преди конят му да се превърти с цвилене и да го последва.

Изопнатото промазано с восък платнище изведнъж се отпусна и той се превъртя на кълбо — веднъж, още веднъж, стъпи на крака и се обърна…

И видя, че конят му се изправя.

Коураб скочи, метна се на седлото и препусна.

Умът му бе изтръпнал от неверие.

— Видя ли го това? — попита един от седмината малазанци с арбалетите.

Тишина, нарушена от Лютс, който отвратено хвърли арбалета си на земята.

— Вдигни го веднага! — изръмжа му сержант Бордюк.

— Ако Мейби не беше избързал…

— Не бях сигурен — оправда се Мейби.

— Зареждайте, кретени — може да са останали още.

— Ей, сержант, оня кон може да е убил готвача.

Бордюк се изплю.

— Боговете ни се присмиват тая нощ, а, Хъб?

— Ами…

— Така. Истината обаче си е истина. Трябва ние да си го убием. Преди той да ни е убил. Все едно. Действай…

Слънцето тъкмо бе започнало да се издига. Леоман дръпна юздата и спря ударния си отряд. Коураб ги беше догонил последен — всъщност един от последните — и това му спечели доволното кимване на командира. Сигурно бе решил, че Коураб е поел ариергарда от чувство за дълг. Не забеляза, че първият му помощник е изгубил главното си оръжие.

Видяха зад себе си стълбовете дим, издигащи се към огряното от слънцето небе. До ушите им стигнаха далечни викове, последвани след няколко мига от тропот на конски копита.

Леоман се озъби:

— А сега идва същинската цел на набега ни. Дотук се справихте добре, бойци. Чувате ли конете? Сети, уикци и хундрили — и точно това ще е редът на преследване. Хундрилите, от които трябва най-много да се безпокоим, ще са обременени от бронята си. Уикците ще напредват предпазливо. Но сетите — щом ни видят, ще препуснат презглава, за да ни догонят. — Вдигна млатилото в дясната си ръка и всички видяха сплъстената от кръв коса на шипа. — И къде ще ги отведем?

— Към смъртта! — отвърнаха му с рев.

Изгряващото слънце бе превърнало далечната стена от вихрещ се пясък в златна, цвят, който галеше старешките сълзящи очи на Фебрил. Той седеше с лице на изток върху някогашната портална кула, вече рухнала на безформена грамада отломки, огладени от носения от ветровете пясък.

Прероденият град лежеше зад гърба му, не бързаше да се разбуди в този ден по причини, които знаеха само малцина — а Фебрил беше един от тях. Богинята поглъщаше. Поглъщаше жизнени сили, изпиваше от своите окаяни, подведени смъртни слуги волята за живот, за да оцелее.

Ефектът бе постепенен, ала все пак, ден след ден, миг след миг, той умъртвяваше. Освен ако човек не беше наясно с този неин глад, разбира се. И ако не беше способен да вземе предпазни мерки, за да избегне несекващия й глад.

Преди много време Ша’ик Преродената бе заявила, че го познава, че е измъкнала всички негови тайни, различила е цвета на душата му. И наистина бе показала обезпокоителната способност да говори в ума му — почти все едно че неизменно присъства там и проговаря само понякога, колкото да му напомни тази ужасна истина. Но тези мигове бяха намалели по честота — може би в резултат на подновените му усилия да се прикрива — и той вече беше уверен, че не би могла повече да пробие защитите му.

Но може би истината не бе чак толкова ласкателна за собствената му вещина. Може би влиянието на богинята бе довело Ша’ик Преродената до… безразличие. „Да, може вече да съм мъртъв и още да не съм го разбрал. Възможно е всичко, което съм планирал, да се знае и от нея, и от богинята. Само аз ли имам шпиони? Не. Корболо намекна, че и той си има свои агенти, и всъщност нищо от това, към което се стремя, няма да мине без усилията на скрития кадър убийци на напанеца.“

В нрава на всеки участник в тази игра, помисли си той с горчивина, беше да крие колкото може повече от другите, от съюзници, както и от врагове, защото на подобни саморазкрития обикновено се отвръщаше без предупреждение.

Все пак Фебрил хранеше вяра в Камъст Релой. Върховният маг имаше всички основания да остане верен на по-голямата схема — схемата, която всъщност представляваше по-чудовищна измяна — тъй като пътят, който предлагаше тя, бе единственото спасение за Релой в онова, което предстоеше. А колкото до по-тънките нюанси, засягащи самия Фебрил, какво пък, те не бяха работа на Камъст Релой. Нали?

„Дори ако осъществяването им се окаже фатално… за всички, освен за мен.“

Всички се мислеха за твърде умни и това беше слабост, която трябваше да се използва на всяка цена.

„А аз самият? Е, скъпи ми Фебрил? Ти смяташ ли се за умен?“ Той се усмихна на далечната пясъчна стена. Да си умен не беше съществено, стига настойчиво да пазиш нещата прости. Сложността привличаше грешката както курвата — заминаващия войник. Изкушенията на ума, които никога не се оказваха толкова недвусмислени, колкото си очаквал. „Но аз ще избегна този капан. Няма да допусна гибелни грешки, както стана с Бидитал, защото те водят до усложнения — макар че неговите грешки ще го доведат в ръцете ми, тъй че май не бива да се оплаквам много.“

— Слънчевата светлина се разгъва над мрака.

Сепнат, той се обърна.

— Избрана!

— Дълбокото дишане, старче, ще успокои разтуптяното ти сърце. Мога да изчакам малко — търпелива съм.

Стоеше почти до него — разбира се, не беше видял никаква сянка, защото слънцето беше пред него. Но как бе успяла да дойде толкова безшумно? От колко време стоеше тук?

— Избрана, дошла сте да поздравите зората с мен?

— Това ли правиш, когато идваш тук в началото на всеки ден? Чудех се.

— Навиците ми са скромни, господарке.

— И още как. Леко притъпяване на сетивата, което да повлияе на качеството „простота“. Все едно че като възприеме простите навици на плътта и костите, умът ти на свой ред ще постигне същото съвършенство.

Той не отвърна нищо, макар че сърцето му забумка забързано в гърдите му.

Ша’ик въздъхна.

— Съвършенство ли казах? Тогава може би трябва да ти кажа нещо, за да помогна в стремежа ти.

— Моля — едва промълви той.

— Стената на Вихъра е буквално непроницаема, освен за разсеяната слънчева светлина. Поради това се боя, че трябва да те поправя, Фебрил. Обърнал си се на североизток, уви. — Тя посочи. — Слънцето всъщност е ей там, Върховен маг. Не се вълнувай толкова — ти поне беше последователен. А, има и още един въпрос, който, мисля, трябва да бъде изяснен. Малцина биха оспорили, че моята богиня е погълната от гняв и поради това тя също поглъща. Но това, което ти навярно виждаш като загуба на мнозина, за да се засити един-единствен глад, всъщност е достойно за съвсем друга аналогия.

— О?

— Да. Тя не точно се засища с енергиите на своите следовници, колкото им осигурява определен фокус. Всъщност не много по-различно от Стената на Вихъра ей там, която макар да изглежда, че разсейва светлината на слънцето, всъщност я пленява. Опитвал ли си се да преминеш през тази стена, Фебрил? Особено привечер, когато дневната горещина е поета почти изцяло? Ще те изгори до кокалите, Върховен маг, моментално. Тъй че разбираш как нещо може да изглежда по един начин, а всъщност да е съвсем друго, нали? Изгорен на въглен — ужасен образ, нали? Човек трябва да е роден в пустинята или да владее могъща магия, за да надвие това. Или много дълбоки сенки…

Да се живее простичко, със закъснение разбра Фебрил, не биваше да се приравнява с гледането простичко, защото първото бе благородно и похвално, докато второто беше най-гибелна слабост. Неволна грешка и той, уви, я беше направил.

И вече беше много късно.

А колкото до промяна в плановете, о, и затова също бе твърде късно.

Странно, раждащият се нов ден бе загубил блясъка си.

19.

Разправят, че осиновеното дете на капитана — което по това време го знаели с нещастното име Гръб — отказвало да се качва във фургон по време на похода. Че изминало пеш целия път, докато в първата седмица, под най-жаркото слънце в годината, здрави и читави войници залитали и падали.

Навярно това е измислица, защото според всички записки по това време детето е било не повече от петгодишно. А самият капитан, по чиито дневници голяма част от това пътуване и сблъсъкът, с който е завършило то, са описани в най-големи подробности, споменава твърде малко за Гръб, обременен в много по-голяма степен от тежестите на командването. Поради това, за бъдещия Първи меч от периода на Късната империя се знаят съвсем оскъдни подробности, освен легендарното и може би — измисленото.

„Житията на тримата“

Морагал

Рояци мухи и оси бръмчаха в горещия стаен въздух в пролома, а вонята вече бе станала непоносима. Юмрук Гамът откачи каишката и смъкна очукания железен шлем от главата си. Плъстената подложка беше подгизнала от пот и черепът го сърбеше, но мухите налитаха и той не я свали.

Продължи да оглежда южния край на пролома, докато адюнктата бавно подкара коня си през касапницата долу.

Триста сети и над сто коня лежаха мъртви, повечето поразени от стрели, в клисурата със стръмни брегове, в която ги бяха подмамили. Беше станало бързо, включително залавянето и отвеждането на оцелелите животни. По-малко от камбана време бе изтекло от нападението на конниците и ако Темъл не бе заповядал на своите уикци да се върнат за прикритие на ядрото на армията… „Е, щяхме да ги загубим и тях.“

Впрочем, тъкмо тези уикци бяха предотвратили нов набег срещу обоза — само присъствието им се оказа достатъчно, за да предизвика бързо оттегляне на врага, без да се пролее нито капка кръв. Бойният главатар, командващ пустинните конници, се бе оказал достатъчно предпазлив и не бе позволил въвличането на силата му във все по-отдалечени схватки.

Много по-добре беше да разчита на… грешки в преценката. Сетите, незачислени като флангова конница в авангарда, бяха нарушили заповедите и заради това бяха загинали. „А кучият син очаква само да направим още такива глупави грешки.“

Настръхна от нещо в сцената долу. Адюнктата яздеше сама през касапницата, изправила гръб и без да обръща внимание на боязливите стъпки на коня си.

„Не в мухите е опасността, а в осите. Едно ухапване и конят ще побеснее. Може да се вдигне на задните си крака, да я хвърли и тя да си счупи врата. Или да заподскача надолу през клисурата и после да се опита да драсне по някой от стръмните склонове… както са направили някои от конете на сетите…“

Но конят просто си пробираше пътя през мъртвите тела, а облаците оси само се вдигаха от пътя му и отново кацаха върху плячката си, щом кон и ездач ги подминеха.

Старият войник до Юмрука закашля и се изплю и щом Гамът го погледна, изломоти нещо за извинение.

— Не е нужно… капитане. Гледката е ужасна, а и сме много близо…

— Не е това, сър. Само… — Замълча и бавно поклати глава. — Все едно, сър. Просто един стар спомен.

Гамът кимна.

— И аз си имам няколко такива. Значи Юмрук Тене Баралта иска да разбере дали трябва да прати напред лечителите си? Отговорът, който можете да му отнесете, лежи пред вас.

— Тъй вярно.

Гамът изчака войникът с прошарената коса да обърне коня си и да се отдалечи и се загледа отново в адюнктата.

Беше стигнала до отсрещния край, където лежаха повечето тела, струпани до оплисканите с кръв каменни стени, и след дълга пауза, през която огледа сцената във всички посоки, дръпна юздите и подкара обратно.

Гамът постави шлема на главата си и стегна ремъка.

Адюнктата стигна до склона, подкара нагоре и спря до него.

Никога досега не беше виждал толкова сурово изражение на лицето й. „Жена с малко женски чарове, както казват за нея с тон, почти близък до жалостта.“

— Адюнкта.

— Оставил е много от тях ранени — каза тя. — Допуснал е навярно, че ще стигнем навреме до тях. Ранени малазанци е по-добре от мъртви все пак.

— При условие че главатарят се стреми да ни забави, да.

— Стреми се. Дори със снабдителната линия на хундрилите ресурсите ни са на изчерпване. Загубата на фургоните снощи ще се почувства от всички.

— Защо тогава Ша’ик не изпрати този боен главатар срещу нас още докато прехвърляхме река Ватар? Сега сме на по-малко от седмица път до Стената на Вихъра. Щеше да спечели още някой месец, а ние щяхме да сме в много по-тежка форма, когато най-сетне пристигнем.

— Прав сте, Юмрук. И нямам отговор. Темъл оцени силата на тази нападателна част на малко под две хиляди — беше сигурен, че сблъсъкът през деня по фланга е разкрил пълната сила на противника, защото е видял обозните коне, както и прибраните от сетите. Тъй че частта е доста голяма.

Гамът се позамисли над това и изсумтя.

— Почти все едно, че си имаме работа с объркана съпротива, скарана помежду си.

— Същото ми хрумна и на мен. Засега обаче трябва да се заемем с този главатар, иначе ще ни пуска кръв до смърт.

— Пак трябва да се приказва с Гал значи. Ако успеем да ги измъкнем от тази броня на дядовците им, сигурно ще могат да изкачат един хълм, без конете им да грохнат.

— Тази нощ искам морската пехота, Юмрук.

Той присви очи.

— Морската пехота ли, адюнкта? Искате да се подсилят постовете?

Тя вдиша дълбоко.

— През 1147 година Дасем Ълтър се е изправил пред подобна ситуация с много по-малка армия срещу ордите на цели три племена, които го изтезавали буквално всяка нощ.

Гамът кимна.

— Знам сценария, адюнкта, и си спомням отговора на Ълтър. Морските пехотинци ще тръгнат тази нощ.

— Погрижи се да разберат какво се очаква от тях, Юмрук Гамът.

— Сред тях има и ветерани — отвърна той. — А и все едно, смятам да ръководя лично операцията.

— Това няма да стане…

— Ще стане, адюнкта. Моля за извинение. Но… ще стане.

— Както решиш.

Едно беше да се съмнява в качествата му на командир, а съвсем друго — в самия него.

В одана се срещаха три вида скорпиони, никой от който не понасяше другите два. Рано на втората седмица Стрингс беше отвел настрана двамата си приятели сержанти и им беше разкрил замисъла си. Геслер и Бордюк се оказаха сговорчиви, особено на предложението му да си разделят печалбите поравно. Бордюк хвърли пръв странно оцветеното камъче и бързо си избра Червеногърбото копеле — външно като че ли най-злия от трите вида скорпиони. Геслер го последва и избра кехлибарения Вътре-вън, наречен така заради прозрачната му външна кора, през която, стига човек да беше склонен да се вгледа внимателно, се виждаха всевъзможните отрови, лазещи под обвивката.

След това двамата сержанти погледнаха със съжаление нещастния си приятел. Късметът бе отредил тъкмо този, комуто бе хрумнала идеята, да остане със скорпиона Птича джвъчка — дребно плоско черно същество, приличащо точно на името си. Разбира се, стигнеше ли се до тройната подялба на главните печалби, всичко това щеше да е без значение. Само в личните залози между тримата сержанти Стрингс щеше да е на загуба.

Но Стрингс беше показал съвсем умерено разочарование от това, че остана с Птича джвъчка — само сви рамене и прибра шепата камъчета, с които бяха определили реда на избора. И нито Геслер, нито Бордюк забелязаха как устните на стария сапьор се извиха в лека усмивка, докато той се обръщаше, нито привидно небрежния му поглед към седящия в сянката на една скала Кътъл — поглед, на който Кътъл отвърна с едва забележимо кимване.

След това отделенията бяха натоварени със задачата да си намерят съответните шампиони по време на марша, а ако това не станеше — вечер, когато ужасните твари излизаха от скривалищата си, за да търсят нещо за убиване.

Мълвата се разнесе бързо и скоро залозите започнаха да се трупат. Войникът на Бордюк, Мейби, бе избран да събира залозите поради необикновената си способност да помни факти. И от всяко отделение беше избран по един Държач, а Държачите на свой ред избраха Треньор.

Следобеда след набега и избиването на сетите Стрингс забави крачка и се изравни с Ботъл и Тар. Въпреки небрежната му физиономия истината си беше, че в стомаха му вреше и кипеше. Четиринадесета си беше намерила своя скорпион, там някъде в пущинаците, и той току-що бе нанесъл първото си ужилване. Настроението на войниците беше унило, несигурността отнемаше самоувереността им. Явно никой не беше вярвал, че първата кръв, която ще вкусят, ще е тяхната собствена. „Трябва да го избия от главите им.“

— Как е малката ни Весела женитба, Ботъл?

Магът сви рамене.

— Гладна и гадна както винаги, сержант.

Стрингс кимна.

— А как върви тренировката, ефрейтор?

Тар се намръщи изпод ръба на шлема.

— Добре, предполагам. Стига да измисля каква точно тренировка й трябва, веднага се захващам.

— Добре. Положението звучи идеално. Пуснете слуха. Битката ще е тази вечер, една камбана след като вдигнем лагера.

Двамата войници рязко извърнаха глави.

— Тази вечер? — попита Ботъл. — След всичко, което току-що…

— Чухте ме. Геслер и Бордюк готвят своите хубавици, също като нас. Готови сме, момчета.

— Голяма тълпа ще се струпа — измърмори ефрейтор Тар и поклати глава. — Лейтенантът ще има да се чуди…

— Не само лейтенантът, предполагам — отвърна Стрингс. — Но тълпата няма да е кой знае каква. Пуснете слуха из целия лагер.

— Веселата ще я нанижат — измърмори Ботъл с тъжна физиономия. — А аз я хранех всяка вечер. Големи, сочни пеперудки… Тя вземе, че им скочи, истинска красавица, и като почне да яде, нищо не остава освен две крилца и оглозгана топчица. После половината нощ си чисти щипалците и си облизва устничките…

— Устнички ли? — попита Смайлс зад тримата. — Какви устнички? Скорпионите нямат устни…

— Ти пък какво знаеш? — сопна му се Ботъл. — Страх те е даже да я доближиш…

— Приближа ли се до скорпион, го убивам. Точно това прави всеки разумен човек.

— Разумен? Хващаш ги и почваш да им късаш разни неща! Опашка, щипалца, крака — по-голяма жестокост не съм виждал през живота си!

— Е, да видиш, че има устни, не е ли почти същото?

— Интересно къде ли отива всичко? — измърмори Тар.

Ботъл кимна.

— Знам, удивително е. Толкова е мъничка…

— Това ни е тайната — тихо каза Стрингс.

— Кое?

— Причината да избера Птича джвъчка, войници.

— Ти не я избра…

В последвалата подозрителна тишина Стрингс само се усмихна и сви рамене.

— Ловът е едно. Лесна работа. Птича джвъчка няма нужда да е… сложна, за да убие някоя окуцяла пеперуда. Работата е когато се наложи да се бият. Да пазят територия или малките си. Тогава идва изненадата. Мислиш си, че ще загуби тази нощ, а, Ботъл? Мислиш, че сърцето ти ще се разбие? Отпусни, момко. Стрингс винаги мисли за нежните ти чувства…

— Зарежи го това „Стрингс“, сержант — отвърна Ботъл. — Всички знаем кой си. Всички знаем истинското ти име.

— Е, това е ужасно неприятно. Ако стигне до команд…

— Няма, Фидлър.

— Може би не нарочно, но в разгара на някоя битка?

— Кой ще ни слуша паническите крясъци в битката, сержант?

Фидлър изгледа преценяващо младежа и се ухили.

— Вярно. Все пак внимавайте какво говорите и кога.

— Слушам, сержант. Сега би ли обяснил изненадата, за която спомена?

— Не. Почакайте и ще видите.

Стрингс замълча, забелязал малка група ездачи, приближаваща се покрай походната колона.

— Стегнете се, войници. Идват офицери.

Юмрук Гамът изглеждаше уморен и състарен, забеляза сержантът. Да те засмучат отново в армията, след като си минал в пенсия, не беше никак добре, защото първото нещо, което изоставяше един стар войник, беше нервът на службата и беше трудно, ако не и невъзможно да се върне. Точно това отдръпване придаваше особен характер на войнишкото пенсиониране и всеки предпазлив войник обикновено го избягваше. Едно беше да изоставиш определен стил на живот, а съвсем друго — да зарежеш гибелния риск на войнишкото ежедневие. Фидлър загледа с тръпка на безпокойство приближаващия Юмрук.

Двамата, които придружаваха Гамът, бяха капитан Кенеб и лейтенантът, последният — с толкова мрачно, че почти комично изражение. „Офицерската му маска, с която се опитва да изглежда по-стар и с това — по-професионален. Но по-скоро прилича на човек със запек. Някой трябва да му го каже.“

Тримата подкараха бавно до отделението на Фидлър — донякъде изнервящо за сержанта, въпреки че им кимна. Забеляза, че очите на Кенеб са спрели на Кътъл.

Но пръв заговори Ранал.

— Сержант Стрингс.

— Да, сър?

— Двамата с Кътъл, моля излезте встрани от колоната за личен разговор. — След това извиси глас към крачещото пред тях отделение. — Сержант Геслер и ефрейтор Сторми, бегом към нас!

— Четирима ще са достатъчни да предадат правилно указанията на другите отделения — избоботи Юмрукът.

— Слушам, сър! — отзова се Ранал, който тъкмо се канеше да повика Бордюк.

Щом четиримата се строиха, Юмрук Гамът се окашля и започна:

— Ясно е, че всички сте ветерани. И както ме уведоми капитан Кенеб, минавали сте и преди през тези земи — не, няма нужда от повече подробности. Но разчитам на вас точно заради този опит. Адюнктата желае морските пехотинци да отвърнат тази нощ на пустинните нападатели.

И замълча.

Дълго никой не проговори — думите на Юмрука улягаха в умовете на четиримата бойци.

Най-сетне заговори Кенеб.

— Да, отговорът на Дасем, преди толкова години. Имаме късмет, че тази вечер се каните да пуснете системата „предай нататък“. Достатъчно е да продължи, след като тристранната битка свърши. — Наведе се от седлото и попита Фидлър: — Вие имате Птичата джвъчка, нали, сержант? Какви са залозите в момента?

— Според Мейби са четиридесет към едно, сър — отвърна Фидлър невъзмутимо.

— По-добре, отколкото се надявах даже — каза Кенеб и се изправи. — Но бих добавил, сержант, че убедих Юмрука също да заложи на вашата Птича джвъчка.

— Десет джаката — заяви Гамът. — И в това разчитам на… опита на капитана. И на вашия, сержант… Стрингс.

— Ще се постараем, сър.

Геслер се обърна към Сторми.

— Надушваш ли нещо, капрал?

Грамадният фалариец с кремъчния меч на гърба се навъси.

— Няма скорпиони край морето, да му се не види. Да, сержант, май надушвам нещо.

— Свиквай — посъветва го Кътъл.

Ранал изглеждаше объркан, но благоразумно си замълча… засега.

— Използвайте „предай нататък“ — продължи указанията Кенеб. — И запомнете. Погрижете се и най-намръщените отделения да се ухилят.

— Слушам, капитане. — Фидлър се замисли дали да не промени мнението си за Кенеб.

— Още нещо — добави капитанът. — Тази нощ операцията ще се командва от Юмрук Гамът. Съответно, искам вашите две отделения и това на Бордюк да удвоите дежурствата.

„О, ташаците на Гуглата под камък да видиш дано!“

— Разбрано, капитане.

Лагерът на Четиринадесета армия изглеждаше малко странно — привидно разхвърлян в безпорядък и ако можеше да се види отвисоко, щеше да прилича на дълго възлесто въже. След вечерята всички дейности напълно замряха, освен крачещите с неохота войници за първата постова смяна.

На едно определено място в участъка на морската пехота от Девета рота на Осми легион се беше заформило малко по-особено войнишко събиране — неголям кръг, обкръжаващ малък вътрешен пръстен от ками, забити в земята с остриетата навътре, на разстояние два пръста едно от друго. Вътрешният кръг беше празен, с огладен и почистен от камъчетата пясък.

Мейби беше последният войник, присъединил се към нетърпеливо очакващите около скромната арена. Мълчеше, но устните му мърдаха беззвучно и повтаряха числа и имена. Щом видя очите на останалите, приковани в него, само кимна.

Фидлър се обърна към Ботъл.

— Донеси Веселата женитба, момче.

Бордюк и Геслер дадоха подобни указания за своите състезатели. Отделението на Бордюк беше дало на Червеногърбото копеле името Мангонел, а Геслер и компания бяха нарекли своя кехлибарен Вътре-вън Старшия нокът.

Донесоха трите кутии и Фидлър се обърна към двамата си колеги сержанти:

— Така, сега тримата ще огледаме нашите състезатели и ще се закълнем, че не са им направени никакви промени, било с магия, с алхимия или по друг начин. Че са естествени като в деня, в който са намерени. Непроменени. Всеки от нас ще огледа всеки от трите скорпиона — толкова отблизо и дълго, колкото пожелае, включително с помощта на маг, ако реши, и ще се закълне гласно, в каквито там богове обикновено се кълне, като заяви възможно най-точно какво вижда. Започвам.

Махна с ръка и сложиха трите дървени кутии малко извън кръга от ножове. Отвориха капака на първата — на Бордюк — и Фидлър се наведе над нея. Помълча дълго и накрая кимна.

— Аз, сержант Стрингс от Четвърто отделение в Девета рота на Осми легион, заклевам се в призраците на Скръбния дом и във всички други гадни кошмари, които ме мъчат, че съществото пред мен е естествено, непроменен скорпион Червеногърбо копеле.

След това се премести при шампиона на Геслер и след дълъг оглед въздъхна, кимна и повтори тържествената си клетва в полза на скорпиона Вътре-вън, щъкащ нервно в дървената кутийка.

Накрая приключи със своята Весела женитба.

Геслер повтори процедурата, като се допита до Тавос Понд и Сандс при дългия си оглед на Веселата женитба. Фидлър се беше отдръпнал и с лека усмивка на брадатото си лице изчакваше търпеливо. Най-сетне Геслер изрече намусено клетвата си:

— Аз, сержант Геслер от Пето отделение на Девета рота на Осми легион, заклевам се в Двамата богове на лятото, Финир и Трийч, че съществото пред мен е естествен, непроменен скорпион Птича джвъчка — макар да знам, че в него има нещо, което не виждам и че скоро ще загубя спестяванията си в Сержантския залог.

Фидлър се ухили.

Бордюк се дотътри до Веселата женитба и почти натика лицето си в малката кутия. Това затули в сянка неподвижното същество, той изруга и се отдръпна.

— Би трябвало уж да разбирам от скорпиони, нали. Но видя ли ги, само ги мачкам — като всеки разумен човек. Вярно, познавах една курва, дето си носеше един на каишка на шията, златист такъв, като кожата на гърдите й — нежни цици бяха, такова, не обичаше да й ги бара много човек…

— Давай нататък — подкани го нетърпеливо Геслер.

— Не ме ръчкай. Не обичам да ме ръчкат.

— Добре, няма да те ръчкам. Просто си кажи проклетата клетва, преди сърцето ми да е паднало в гащите.

— Аз, Бордюк, от Шесто отделение на Девета рота на Осми легион, заклевам се в пухкавото коремче на Кралицата на сънищата, че съществото пред мен е естествен, непроменен скорпион Птича джвъчка и дано призракът на баща ми да си остане в гробницата, щото наследството бездруго си е мое и мога да си го загубя, нали? Да си умрял значи да не ти пука повече, нали? Дано си стои там, че ако не, съм обречен бащиният ми дух да ме мъчи цял живот.

— Най-лошото — измърмори Лютс.

— Още една думица от теб, боец — изръмжа му Бордюк докато се връщаше в кръга — и тая нощ ще направя да си единственият, който се хили.

— Освен това не е най-лошото — обади се Балгрид. — Майчинското мъчене — виж, това си е жив убиец. Колко може да издържи човек да е все на седем годинки?

— Двамата ще млъкнете ли! — изръмжа Бордюк и големите му възлести пръсти се извиха във въздуха, все едно че стискат невидими гърла.

— Готови ли сме? — кротко попита Фидлър.

— Ще се крие, нали? — рече Геслер. — Ще чака, докато двамата се дъвчат и мушкат един друг, преди да скочи на накълцания оцелял! Това е цялата работа, нали? Пихтиестият й мозък е по-чист от техните, по-чист и по-хитър, нали?

Фидлър сви рамене.

— Това не знам, Геслер. Свърши ли?

Десантчикът с бронзовата кожа се отпусна, само мускулите на челюстта му се бяха стегнали на възли.

— Тръгна ли приказката, Кътъл?

— Повтарят всяка дума, откакто се пусна, Фид — отвърна тихо сапьорът.

— Виж ти как се раждали легендите — избоботи с насмешливо удивление Корик.

— На арената — изкомандва Фидлър.

Вдигнаха предпазливо трите кутийки над арената.

— На равно разстояние? Добре. Обръщайте ги, момчета.

Мангонел се приземи първи, с извита нагоре опашка и изпънати щипци, заситни към бариерата от ножове след което, едва на косъм от железните остриета, спря, тръгна назад и твърдата му коруба почервеня с характерния му безумен гняв. Старши нокът го последва, скочи долу сякаш готов за бой, зеленикавата течност заискри под кехлибарената обвивка.

Веселата женитба излезе последна, бавно и отмерено, толкова бавно, че сякаш търкаше коремчето си в пясъка. С подвити щипци, с кривната настрана и отпусната опашка. Много по-дребна от другите два скорпиона, тя изглеждаше някак лъскава и плоска.

— Ако измъкне два ножа от кръга и ги използва, ще те убия, Фид! — изсъска Геслер.

— Не й трябват — отвърна Фидлър с раздвоено внимание между това, което ставаше на арената, и пространния коментар на Иб, чийто глас беше станал дрезгав от напрежение, докато описваше витиевато нещо, което поне до този момент не заслужаваше никакъв коментар.

Това изведнъж се промени, като почти едновременно се случиха три неща. Веселата женитба заситни към центъра на арената. Всички естествени оръжия на Мангонел се наежиха, той заотстъпва и обвивката му стана яркочервена. Старши нокът изведнъж свърна на една страна и затича към най-близката стена от остриета, спря се миг преди да се сблъска с тях и замаха бясно с щипците си.

— Май си иска мама, Хъб — отбеляза сухо Корик.

Треньорът на Старши нокът тихо изхленчи в отговор.

Трите скорпиона стояха замръзнали по местата си. Накрая Веселата женитба вдигна опашката си.

И всички освен Фидлър зяпнаха невярващо, щом Веселата женитба сякаш се… раздвои. Хоризонтално. В два еднакви, но по-тънки, по-плоски скорпиона. Които след това се втурнаха, единият към Мангонел, другият към Старши нокът — всеки от двамата като селско псе, нападащо самец бедерин, толкова несъпоставими бяха размерите им.

Червеногърбото копеле и Вътре-вън се бореха отчаяно, но не можеха да се опрат нито на бързината, нито на яростта, с която защракаха мъничките щипци — през крака, опашка, свивки на крайници, и накрая, след като по-едрото същество остана неподвижно и безпомощно, последва лекото, почти деликатно боцване с жилото.

През прозрачната обвивка на Вътре-вън ужасното светлозелено на отровата се видя ясно — и се описа с гадни подробности от Иб, — щом се плъзна от дупчицата, докато красивият доскоро кехлибар на Старшия нокът се замести от болнаво зелено, което стана още по-тъмно и накрая — мъгливо черно пред очите им.

— Мъртъв като сухо говно — простена Хъб. — Старши нокът…

Мангонел го сполетя същата съдба.

След като враговете им бяха надвити, двете скорпиончета Птича джвъчка се втурнаха назад в обятията си… и само за едно мигване на окото отново се сляха в едно.

— Измама! — ревна Сторми и ръката му зашари за кремъчния меч.

Геслер и Трут скочиха да усмирят побеснелия си другар.

— Гледахме, Сторми! — кресна му Геслер. — Гледахме за всичко — и се заклехме! Аз се заклех! Във Финир и в Трийч се заклех, проклет да си! Как да можехме да разберем, че „Весела женитба“ е нещо повече от тъпо име?

Фидлър вдигна глава и срещна твърдия поглед на Кътъл. Устните му замърдаха беззвучно: „Забогатяхме, копеле такова.“

Сержантът се озърна за последно към Геслер и Трут, които дърпаха назад разпенения Сторми, след което се премести и седна до Иб.

— Така. Момче, това, което следва, е само за морската пехота и особено за сержантите. Тази нощ ние ще си направим Веселата женитба с един голям лош Мангонел. Ще обясня какво заповяда адюнктата — повтаряй каквото казвам, Иб, дума по дума — ясно?

От залез-слънце бяха изтекли три камбани време. Прахта от Стената на Вихъра закриваше звездите и тъмнината извън лагерните огнища ставаше почти непроницаема. Отделения от пехотата тръгваха за последната смяна на постовете. В лагера на хундрилите воините сваляха тежките си брони и се готвеха за лягане. Покрай външните окопи на войнишкото походно селище патрулираха конните воини на Уик и Сети.

Фидлър се върна от ротните фургони при огъня на Четвърто отделение с торбата с личните си вещи, сложи я на земята и я развърза.

Кътъл се беше проснал наблизо и гледаше как сержантът изважда увити в кожа предмети с различна големина. След няколко мига беше подредил пред себе си десетина и започна да ги развива. Лъсна гладко дърво и черно желязо.

Другите от отделението бяха заети с последна проверка на оръжието и снаряжението си и мълчаха. Напрежението сред малката войнишка група бавно се усилваше.

— От доста време не бях виждал такъв — измърмори Кътъл. — Виждал съм имитации, някои почти толкова добри като оригиналите.

— Останали са няколко — изсумтя Фидлър. — Опасността е в отката, защото ако е много силен, проклетото нещо избухва в ръцете ти при изстрела. Тоя модел го измислихме двамата с Хедж, после намерихме една бижутерка от Мейр в град Малаз — представа нямам какво правеше там…

— Бижутерка ли? Не е ли била оръжейничка?

— Мда. — Той започна да сглобява тежкия арбалет. — И дърворезбар, за запиралата и пробките — те трябва да се сменят след всеки двайсетина изстрела…

— Понеже се изтъркват.

— Аха. Или се пръскат. От ребрата, дето отскачат назад — това праща ударната вълна напред. За разлика от обикновения арбалет, където стрелата излиза достатъчно бързо от жлеба, за да избяга от тая вибрация. Тук стрелата е тежка, с тежест отпред — изобщо не излиза от жлеба толкова бързо, колкото ти се ще, тъй че трябва нещо да поеме отката.

— Умно решение, Фид.

— Досега е действало.

— А ако се издъни…

Фидлър го погледна и се ухили.

— Ако се издъни, няма да дишам, за да се оплача.

Последната част изщрака на мястото си, сержантът сложи тежкото оръжие на земята и насочи вниманието си към увитите поотделно метални стрели.

Кътъл бавно се надигна.

— Тия не са с острилки.

— Не са, Гуглата да ме вземе, острилките мога да ги хвърлям.

— И тоя арбалет може да мята проклетии достатъчно далече? Трудно ми е да го повярвам.

— Ами, идеята е, че се прицелваш, стреляш и гризеш пръстта.

— Звучи ми разумно, Фид. Обаче ще ни кажеш на всички, като стреляш, нали?

— Ясно и високо, да.

— И за коя дума да слушаме?

Фидлър забеляза, че всички в отделението му са спрели подготовката си и чакат да отговори. Сви рамене.

— Залегни. Или нещо, което използваше Хедж.

— И то беше?

— Панически крясък. — Фидлър стана. — Е, бойци, хайде. Време е.

Когато и последните зрънца се изсипаха, адюнктата обърна пясъчния часовник и кимна на Гамът.

— Кога ще отидеш при ротите си, Юмрук?

— След малко, адюнкта. Макар че, тъй като смятам да остана в седлото, няма да препусна към тях, докато не започне битката.

Тя се понамръщи, но не отвърна нищо, а се обърна към двамата уикски младежи, застанала при входа на шатрата.

— Изпълнихте ли си ритуалите?

Момчето, Нил, сви рамене.

— Говорихме с духовете, както ни заповядахте.

— Говорихте? Само това?

— По-рано може би щяхме да успеем да ги… подчиним. Но както ви предупредихме още в Ейрън, силата ни не е като преди.

— Духовете на тази земя са възбудени в момента, лесно се разсейват — добави Недер. — Става и нещо друго. Направихме всичко, което можахме, адюнкта. Най-малкото, ако с тези пустинни воини има шаман, шансът да се разкрие тайната ще е малък.

— Става и нещо друго, казваш. Какво по-точно?

Преди да й отговорят, Гамът се намеси:

— Моля да ме извините, адюнкта. Време е да тръгвам.

— Разбира се.

Юмрукът ги остави да продължат разговора си. Умът му беше като в мъгла — миговете преди всяко сражение, когато несигурността вдъхва объркване и тревога. Чувал бе, че това състояние е обземало други командири, но не беше помислял, че ще сполети и него. Потокът на кръвта му бе вдигнал стена от звук и заглушаваше външния свят. И като че ли другите му сетива също бяха притъпени.

Докато крачеше към коня си — оседлан и вече изведен от един войник, — той тръсна глава, за да я прочисти. И да му каза нещо войникът, Гамът не го чу.

Адюнктата бе останала недоволна от решението му да поведе акцията лично. Но според Гамът рискът си заслужаваше. Подкара в бавен тръс през лагера. Огньовете бяха угаснали и гледката бе някак странно неземна. Минаваше покрай свитите около тлеещите въглени войници и им завиждаше за свободата. Животът на редовия войник беше много по-прост. Гамът бе започнал да се съмнява в способността си да командва.

„Възрастта сама по себе си не гарантира мъдрост. Но е много повече от това, нали? Може да ме е направила Юмрук и да ми е дала легион. И войниците може да ми отдават чест, щом минат покрай мен — макар че не и тук, на вражеска територия, слава на Гуглата. Не, всички тези уловки не са гаранция за моята компетентност.“

„Тази нощ ще е първото ми изпитание. Богове, не биваше да се връщам в армията. Трябваше да опровергая настойчивостта й — проклятие, увереността й — че просто ще се подчиня на желанието й.“

Беше започнал да се убеждава, че е обзет от слабост. Някой глупак можеше да го нарече качество, гъвкаво хладнокръвие. Но той не можеше да се самозаблуждава.

Яздеше, а мъглата в ума му ставаше все по-гъста.

Осемстотин воини се бяха присвили между едрите балвани в низината, неподвижни и призрачни. Облечени в сивкава броня и телаби с цвета на околния терен, бяха буквално невидими и Коураб Билан Тену’алас почувства в гърдите си прилив на мрачна гордост, макар че друга част от ума му се чудеше на така дълго проточилата се колебливост на Леоман.

Бойният им главатар лежеше по корем на малкото възвишение десетина крачки пред тях. От доста време не беше помръдвал. Въпреки студа под бронята на Коураб се стичаха вадички пот и той отново намести в дясната си ръка дръжката на непривичния тълвар. Винаги бе предпочитал подобните на брадви оръжия, нещо с дълга дръжка, което да може да стисне с две ръце, ако се наложи. Не му се нравеше дългото наточено острие, стигащо чак до дланта му, и съжаляваше, че не му остана време да го затъпи поне до средата.

„Воин съм, а не мога да търпя остри ръбове близо до тялото си. На чии духове им е хрумнало да ме превърнат в такова превъплъщение на объркана ирония? Проклинам ги всички.“

Не можа да изтърпи повече и изпълзя нагоре до Леоман от Флейлс.

Отвъд билото се простираше друго поле, хълмисто и обрасло с трънливи храсти. Зад него беше лагерът на малазанската армия.

— Колко глупаво, да изберат да спрат точно тук — измърмори Коураб. — Мисля, че няма какво да се страхуваме от тази адюнкта.

— Да, достатъчно прикритие имаме — изсумтя Леоман.

— Защо чакаме тогава, главатарю?

— Чудя се, Коураб.

— Чудиш се?

— За императрицата. Преди това е била Повелителката на Нокътя. Тя е създала свирепата му мощ, а всички сме се научили да се боим от онези магове-убийци. Зловещ е произходът й, нали? А след това, като императрица, великите пълководци на армиите й. Дужек Едноръкия. Адмирал Нок. Колтейн. Греймейн.

— Но тук, тази нощ, срещу нас няма такива, главатарю.

— Вярно. Срещу нас е адюнкта Тавори, лично избрана от императрицата. За да бъде юмрукът на нейното възмездие.

Коураб се намръщи, но само сви рамене.

— Нима императрицата не избра и Върховния юмрук Пормквал? Корболо Дом? Нима пак тя не разжалва Уискиджак — най-опасния малазанец, срещу когото са се оказвали племената ни? А доколкото приказките са верни, тя също е виновна за убийството на Дасем Ълтър.

— Думите ти са остри, Коураб. Тя не е предпазена от тежки… грешки в преценките. Е добре, хайде да я накараме да си плати за тях.

Той се извъртя и махна на войниците долу да тръгнат напред.

Коураб Билан Тену’алас се ухили. Може би духовете щяха да му се усмихнат тази нощ. „Моля се дано си намеря добра секира или боздуган сред безчетните малазански мъртъвци.“

Отделението на Бордюк си беше намерило за позиция малък хълм. Бойците кълняха и ругаеха, докато пълзяха нагоре, след което започнаха да ровят дупки и да подреждат камъните.

Хълмчето най-вероятно беше надгробна могила — всички хълмове в тази падина изглеждаха твърде оформени, за да са естествени. Залегнал на двайсетина крачки от тях, Фидлър слушаше мърморенето и шумоленето на морските пехотинци от Шесто, накъсвани от време на време от нервното ръмжене на Бордюк. На петдесет крачки западно друго отделение се окопаваше на друг хълм и сержантът започна да се притеснява дали няма да се забавят. Могилите обикновено представляваха каменни грамади под тънка пелена от песъчлива пръст и окопаването изобщо не беше лесно. Чуваше как лопатите стържат в твърдия гранит, камъни се изтърколваха шумно през гъстите трънливи храсталаци.

„Дъх на Гуглата, колко непохватни са тия тъпаци!“

Коураб тъкмо се канеше да прибяга към следващото укритие, когато тежката ръка на Леоман го сграбчи за рамото и той замръзна.

Сега го чу. В падината имаше войници.

Леоман пристъпи до него и зашепна:

— Външни постове. На онези могили. Май ни е приготвила подарък все пак — добави ухилено главатарят. — Чуваш ли как се пипкат? Много дълго са чакали и сега тъмнината ги обърква.

Не беше трудно да се разпознаят вражеските позиции — всички си бяха избрали хълмчетата и се окопаваха шумно. А позициите им бяха твърде раздалечени за взаимна поддръжка. Всяка от тях можеше лесно да се изолира, да се обкръжи и войниците да бъдат избити до крак. Много преди от главния лагер да успее да пристигне подкрепление.

Изглежда, малазанците очакваха набег рано заранта, като първия, помисли си Коураб, докато се промъкваше в тъмното към най-близката вражеска позиция. И адюнктата бе заповядала разполагането им напред като предпазна мярка. Но, както му беше обяснил Леоман, всяка войскова част на терена трябва да спазва правилата за взаимна поддръжка — дори изнесените постове, където ще стане първият сблъсък. Явно адюнктата не беше спазила това основно правило.

След неспособността й да контролира своите конни воини сети, за Коураб това бе поредното доказателство, че Тавори е некомпетентна.

Той намести дръжката на тълвара в десницата си и спря — само на петнайсетина крачки от първото укрепление. Успя да зърне шлемовете поне на двама малазански войници, надничащи от окопите си. Затаи дъх и зачака сигнала.

Гамът спря в края на вече опразнения бивак на морската пехота. Беше наредил да събудят лечителите, без да се вдига шум. Като предпазна мярка, разбира се, тъй като не можеше да се предскаже дали противникът ще нападне от подстъпа, нагласен от адюнктата. След като всички други ъгли за атака бяха или с естествени препятствия, или с лесно защитими позиции, пустинният боен главатар като нищо можеше да се поколебае пред такава явна покана. Докато изчакваше, Юмрукът започна да си мисли, че от този гамбит няма да излезе нищо, поне тази нощ. А какви бяха шансовете след еднодневния преход армията да намери друго идеално съчетание между терен и разчет на времето?

Пред лицето му изпърха нощна пеперуда и той неволно потръпна. „Поличба ли беше?“ Тръсна глава и отново изправи рамене. До разсъмване оставаха три камбани. Но връщане не можеше да има, така че бойците от морската пехота щяха да се сменят по фургоните, за да отдъхват в утрешния марш.

„Не би било зле да го правя и аз, ако всичко това ще се повтаря…“

Пресекнат вълчи вой наруши безмълвието на нощта. Макар Коураб да го очакваше, все пак се стресна и за миг се вцепени. От двете му страни воините се надигнаха от укритията си и затичаха към могилата. Изсвистяха стрели и заудряха по виждащите се шлемове. Коураб видя как един от тях отхвърча във въздуха… и разбра, че не е покривал войнишка глава.

Миг на объркване…

Въздухът се изпълни с бойни викове. От могилите се надигнаха фигури в тежки лъскави брони, с насочени арбалети. Полетяха някакви предмети, един от тях се удари в земята на пет крачки вдясно от Коураб.

Взривът го оглуши. Ударната вълна го отхвърли настрана, той залитна и падна в трънаците.

Още и още взривове — изригнаха пламъци и осветиха цялата околност…

Щом чу вълчия вой, Фидлър се прилепи още по-плътно към земята, заровен под пласта от пясък и храсти — само миг преди мекото стъпало на мокасината да натисне гърба му и нападателят да затича през него.

Могилите си бяха свършили работата — привлякоха нападателите към изолираните, както личеше по всичко, позиции. По едно от всеки три отделения се беше показало срещу врага. Останалите две ги бяха изпреварили с камбана време, за да се укрият между могилите.

И капанът щракна. Сержантът вдигна глава и видя още десетина гърбове между него и укрепения пункт на Бордюк. Щурмът им се поколеба, щом трима изведнъж рухнаха на земята, пронизани със стрели.

— Стани, по дяволите! — изсъска Фидлър.

Войниците около него се надигнаха, изтръсвайки пясък и клони.

Ниско приведен, сгушил до гърдите си грамадния арбалет, зареден с проклетията, сержантът пое напред, далече от позицията на Бордюк. Бойците на Геслер щяха да са напълно достатъчно за подкрепление на отделението на могилата. Фидлър бе забелязал голяма група нападатели по възвишението зад падината — най-малко двеста души — и подозираше, че се придвижват, за да заобиколят засадата по фланга. Очакваше ги най-тесният коридор, но ако успееха да надвият поставения там пехотен пост, можеха след това да ударят ядрото на обоза.

Ухили се, щом чу рязкото и отсечено хрясс на „острилките“ зад гърба си и смъртоносното вуфф на „подпалвачките“, изпълнили цялата падина с безумно червена светлина. Набегът беше спрян и объркването беше заклещило нападателите в клопката. Фидлър и петимата морски пехотинци след него се бяха привели толкова ниско, че силуетите им не можеха да се откроят на пламъците. Стигнаха подножието на склона и се закатериха.

Кътъл изръмжа:

— Няма нужда дори да залягаме.

Сержантът вдигна тежкия арбалет, прицели се високо над линията на хребета и опря металния приклад на рамото си. Вдиша дълбоко, задържа дъха си и бавно натисна спусъка.

Железните ребра изтрещяха, металната стрела с „проклетията“, набучена на върха й, описа изящна дъга. И се скри зад билото.

Взрив, захвърчаха тела и въздухът се изпълни с писъци.

Над тях, по линията на билото, изведнъж се струпаха воини, готови да връхлетят отгоре.

— Отстъпвай! — изрева Фидлър и започна да зарежда. — Отстъпвай!!!

Коураб изпълзя с порой от ругатни от тръните и се надигна. Другарите му бяха изпопадали около него, поразени от тежките метални стрели или от ужасните морантски муниции. Имаше още десантна пехота, скрита между могилите. Вече чуваше и конския тропот зад тях — хундрили: кучите му синове бяха само с лека броня, бързи и подвижни.

Огледа се за Леоман, но не успя да го зърне сред воините, очертани от пламъците на малазанските гранати — а и от тях повечето едва стояха на крака. Време бе за отстъпление, реши той.

Прибра падналия на земята тълвар, обърна се и затича към хълма.

И налетя на отделението морски пехотинци.

Внезапни викове. Грамаден войник в униформата на сети натресе обшития си с кожа щит в лицето му. Пустинният воин залитна, от носа и устата му швирна кръв и той замахна дивашки. Тежкото острие на тълвара издрънча в нещо… и се прекърши точно над дръжката.

Коураб рухна на земята.

Друг войник пристъпи край него и пусна нещо в скута му.

Нов взрив разтърси нощта някъде горе към хребета — този път по-силен от всичко, което бе чул досега.

Зашеметен, Коураб се надигна, примига да махне сълзите от очите си и видя изтъркалялата се между краката му глинена топка.

От нея се надигна пушек — съскаща, пенеща се киселина, само капка, която се плъзна напред.

Коураб изрева, превъртя се… и напипа захвърлен шлем. Сграбчи го с две ръце, превъртя се обратно към гранатата и я захлупи с бронзовата шапка.

След което затвори очи.

Докато отделението се оттегляше — склонът зад тях се бе превърнал в мешавица от разкъсани тела от втората „проклетия“ на Фидлър, а Изгорените сълзи на хундрилите налитаха по фланга на останалите нападатели — Кътъл сграбчи сержанта за рамото и го обърна.

— Копелето, дето го събори Корик, тепърва ще се изненада, Фид.

Фидлър се вторачи в току-що надигналата се малко над тях фигура.

— Пусна в скута му димяща острилка — добави Кътъл.

Двамата сапьори спряха и загледаха.

— Четири…

Воинът направи ужасяващото откритие и се превъртя настрана.

— Три…

След това отново се превъртя към острилката.

— Две…

Натресе някакъв шлем върху нея.

— Едно…

Взривът изхвърли нещастника във въздуха на цял човешки бой височина, над огнения стълб.

Но той успя да задържи шлема, превъртя се, зарита дивашки във въздуха и рухна сред облак прах и пушилка.

— Е, това вече…

Но Кътъл не успя да продължи — двамата сапьори само зяпнаха невярващо, когато воинът се изправи, огледа се, грабна някаква захвърлена пика и драсна нагоре по склона.

Гамът заби пети в хълбоците на коня и се понесе надолу към падината, срещу позицията, от която бяха настъпили хундрилите.

Три групи пустинни воини бяха успели да избегнат огъня на арбалетите и мунициите и да атакуват един от укрепените пунктове. Бяха изтласкали нагоре по могилата и двете скрити отделения и Юмрукът видя как бойците му влачат ранените си другари назад към окопите. По-малко от десет бойци от всичките три отделения продължаваха да се бият — задържаха отчаяно връхлитащите с крясъци нападатели.

Гамът измъкна меча си и препусна право към обсадената позиция. Видя как двама морски пехотинци паднаха пред връхлитащите пустинни воини… и могилата беше завзета.

Мъглата, обвила сетивата му, се удвои; той замаха безцелно юздите в шепата си, смутен и объркан от рева и виковете.

— Юмрук!

Той вдигна меча си. Конят продължаваше в галоп напред, сякаш по своя воля, право към могилата.

— Юмрук Гамът! Дръпнете се оттам!

„Твърде много викове. Крясъци на умиращи. Пламъците… пламъците загасват. Мракът се спуска. Войниците ми загиват. Навсякъде. Всичко се провали — целият проклет план се провали…“

Към него тичаха десетина нападатели… и друго движение, там, вдясно… друго отделение десантчици, приближаваха бързо, сякаш бяха тръгнали на помощ към превзетия укрепен пункт, но бяха свърнали в посока към него.

„Не разбирам. Не насам — обратно. Вървете натам, при войниците ми…“

Видя как нещо голямо излетя от ръката на един от морските пехотинци и падна между нападащите го пустинни воини.

— Юмрук!

Две пики изсвистяха към него.

И нощта се взриви.

Конят се надигна под него и го изхвърли от седлото. Главата на животното се изметна невъзможно нагоре, продължи да се извива назад и тупна между бедрата на Гамът, миг преди той самият да се изтърколи през задницата му и краката му да се изхлузят от стремената.

На земята, сред кръвта по песъчливата пръст.

Примига, отвори очи и видя, че лежи в подгизналата кал, сред тела и части от тела, в дъното на кратер. Шлема му го нямаше. Меча в ръката му — също.

„Бях… бях на кон…“

Нещо се хързулна по брега на ямата и го блъсна в ребрата. Той се опита да залази нагоре, но го свлякоха обратно.

— Юмрук Гамът, сър! Аз съм сержант Геслер — Девета рота на капитан Кенеб — чувате ли ме?

— Д-да… мислех, че сте…

— Да, Юмрук. Но ги свалихме и сега останалите от моите и отделението на Бордюк са на помощ на морската пехота на Трета рота. Ще трябва да ви предадем на лечител, сър.

— Не, нищо ми няма. — Помъчи се да седне, но нещо бе станало с краката му — не реагираха на заповедите му. — Погрижете се за хората на могилата, сержант…

— Правим го, сър. Пела! Ела ми помогни с Юмрука.

Смъкна се още един боец, много по-млад. „Твърде млад е за всичко това. Ще помоля адюнктата да го върне у дома. При майка му и баща му, да. Не трябва да загине…“

— Не трябва да загинеш.

— Сър?

— Само конят му между него и взрива — каза Геслер. — Изумял е, Пела. Хайде, хвани го под мишницата…

„Изумял? Не, умът ми е ясен. Вече съвсем ясен. Най-сетне. Твърде млади са за всичко това. Тази война е на Ласийн — тя да си я води. Тавори — и тя беше дете. Но императрицата уби това дете. Уби го. Трябва да кажа на адюнктата…“

Фидлър се смъкна изтощен до загасналото вече огнище. Сложи арбалета на земята и отри потта и мръсотията от очите си. Кътъл се отпусна до него.

— Корик още го боли главата — измърмори сапьорът, — но май нищо не му е счупено.

— Освен шлема му.

— Мда, освен шлема. Единственият скрап за отделението тая нощ, като оставим настрана изгубените стрели. А оня кучи син дори не го убихме.

— Много гаден си станал, Кътъл.

— Аха. Май остарявам вече.

— До този извод стигнах и аз. Следващия път просто ръгай с тризъбеца.

— Все пак шашнат съм, че остана жив.

Гонитбата, предприета от хундрилите, ги беше отвела далече отвъд хълма и онова, което бе започнало като набег срещу малазанската армия, се превърна в племенна война. До разсъмване оставаха две камбани. Пехотата беше тръгнала през низината да събира ранени и стрели и да съблече доспехите от мъртвите малазанци, за да не остане нищо, което врагът да може да използва. Мрачният край на всяка битка, последната милост под покрова на нощта.

Сержант Геслер се появи в сумрака и седна до тях край загасналия огън. Смъкна тежките ръкавици, хвърли ги на земята и отри лице.

— Чух, че една позиция била взета — подхвърли Кътъл.

— Аха. Можехме да я опазим, поне в началото. Ако бяхме побързали. Повечето нещастни копелета можеха да се оттеглят. Само четирима успяха обаче.

Фидлър вдигна глава.

— От цели три отделения?

Геслер кимна и плю в пепелта. Замълчаха. После Кътъл изсумтя.

— Винаги нещо се обърква.

Геслер въздъхна, взе си ръкавиците и стана.

— Можеше да е и по-лошо.

Фидлър и Кътъл го изчакаха да се отдалечи.

— Какво е станало според теб?

Фидлър сви рамене.

— Е, скоро ще разберем. Я намери капрала и му кажи да събере останалите. Трябва да обясня всичко, което объркахме тази нощ.

— От това дето ни поведе горе по склона ли?

— От това, да — отвърна Фидлър с гримаса.

— Между другото, ако не го беше направил, нападателите през пробива при падналата могила щяха да са повече. Проклетията, дето я изстреля, свърши работа — разсея ги. Достатъчно, за да дойдат хундрилите и да им отворят работа.

— Може и така да е — отстъпи сержантът. — Но ако бяхме останали до Геслер, можеше да спасим още няколко живота.

— Или да забъркаме още по-голяма каша, Фид. Знаеш, че е така.

— Може и да си прав. Хайде, иди да ги събереш.

— Добре.

Адюнктата влезе в палатката на лазарета и Гамът я погледна. Беше пребледняла — от безсъние явно — и беше свалила шлема си, така че късо подрязаната й светлокафява коса се виждаше.

— Няма да възразя — пророни Гамът, щом лечителят най-сетне се отдръпна.

— За кое? — попита тя, докато оглеждаше другите нарове с лежащите на тях ранени войници.

— За свалянето ми от поста.

Очите й отново се спряха на него.

— Вие проявихте безразсъдство, Юмрук. С това, че се изложихте на такъв риск. Но това едва ли е причина да бъдете разжалван.

— Присъствието ми отклони бойци, които тичаха на помощ на другарите си, адюнкта. Присъствието ми там доведе до жертви.

Тя помълча за миг, после каза:

— Всяко сражение води до жертви, Гамът. Това е бремето на командването. Нима си мислеше, че тази война ще се спечели, без да се пролее кръв?

Той извърна очи и примижа от вълните тъпа болка, причинена от лечението със сила. Резачите бяха смъкнали от краката му десетината пласта глина. Имаше разкъсани мускули. Но все пак знаеше, че тази нощ късметът на Богинята е бил с него. Не можеше да каже същото за нещастния си кон.

— Бил съм войник, адюнкта — изхриптя гласът му. — Но вече не съм. Тази нощ го разбрах. Да бъда Юмрук, хм, това, че командвах домашна стража, бе напълно достатъчно за нивото ми на компетентност. Но цял легион? Не. Съжалявам, адюнкта…

Тя го изгледа продължително и кимна.

— Ще мине доста време, докато се оправиш напълно от раните си. Кого от капитаните ти да препоръчам за временно полево повишение?

„Да, точно така трябва да стане. Добре.“

— Капитан Кенеб, адюнкта.

— Приемам. А сега трябва да те оставя. Хундрилите се връщат.

— С трофеи, надявам се.

Тя кимна и Гамът се усмихна уморено.

— Това е добре.

Когато Коураб Билан Тену’алас спря запенения си кон до Леоман, слънцето вече се катереше към зенита. Стичаха се и други воини, но няколко дни сигурно щяха да минат, докато разпръснатите части на отряда се съберат. В леката си броня, хундрилите бяха успели да поддържат непрекъснат контакт с конниците от Рараку и се бяха доказали като храбри и способни бойци.

Набегът се беше обърнал, посланието бе отпратено, кратко и точно: бяха подценили адюнктата.

— Първите ти подозрения се оказаха верни — изръмжа Коураб. — Императрицата е избрала мъдро.

Дясната буза на Леоман беше одраскана от стрела — напукана кафява линия, която лъщеше на места под кората от прах. Той прие с гримаса думите на Коураб, наведе се на една страна и се изплю.

— Качулатия да ги вземе дано, проклетите им морски пехотинци — продължи Коураб. — Ако не бяха гранатите им и тежките арбалети, щяхме да ги премажем. Да мога да намеря един такъв — от зарядния механизъм ще да е…

— Млъкни, Коураб — каза Леоман. — Имам заповед за теб. Избери най-добрия вестоносец, кажи му да вземе три резервни коня и да препусне колкото може по-бързо назад, към Ша’ик. Да й предаде, че ще продължа с набезите си, ще търся шаблона в действията на адюнктата и ще се присъединя към Избраната три дни, преди да пристигне малазанската армия. Освен това да не се осланя повече на стратегията на Корболо Дом за деня на решителната битка, нито на тактиките му — да, Коураб, знам, че няма да се вслуша в тези думи, но трябва да бъдат казани, пред свидетели. Разбра ли?

— Разбрах, Леоман от Флейлс, и ще избера най-добрия ездач между нас.

— Тръгвай тогава.

20.

Сянката винаги е под обсада, защото такава е природата й. Докато тъмнината поглъща, а светлината краде. Затова човек вижда как сянката винаги се отдръпва в скришни места, за да се върне неизменно по дирите на войната между мрак и светлина.

„Наблюдения за Лабиринтите“

Инсалан Енура

Въжето бе навестил корабите на Едур. Навсякъде се въргаляха трупове, вече гниещи по палубата под дърлещите се и надаващи крясъци и грак врани и чайки. Кътър стоеше при носа и гледаше Апсалар — как обикаля между телата и спира тук-там да огледа една или друга подробност. Спокойното й хладнокръвие го смразяваше.

Бяха привързали лодката до единия борд и се чуваше как се удря в корпуса, тласкана от свежия утринен бриз. Въпреки ободряващия му лъх и двамата бяха схванати от умора. Трябваше да отплават, но богът-покровител на убийците така и не беше уточнил накъде. Друг слуга на Сянката ги очакваше… някъде.

Кътър реши отново да изпробва лявата си ръка и я вдигна настрани. Рамото пулсираше, но не чак толкова болезнено като предния ден. Ловкостта в боя с ножове бе нещо хубаво, докато човек не се озове срещу някой с тежка броня и с меч. Тогава недостатъците на късите остриета ставаха съвсем явни.

Стигнал беше до извода, че трябва да се научи да борави с лък. А след това, щом придобиеше известно майсторство, може би и с дълъг нож — оръжието на Седемте града, съчетаващо предимствата на ножа с обхвата на три четвърти от дългия меч. По някаква причина мисълта да използва дълъг меч не му допадаше. Може би защото беше войнишко оръжие, което служеше най-добре в съчетание с щит — нещо, което щеше да го лиши от лявата ръка, предвид уменията му. Кътър погледна с въздишка към палубата, надви погнусата си и зашари с очи по труповете под птичето гъмжило.

И видя лък. Тетивата му беше прерязана, а стрелите лежаха пръснати от колчана, все още вързан на бедрото на мъртвия Едур. Кътър пристъпи и се наведе. Лъкът се оказа по-тежък, отколкото изглеждаше, извит, с дръжка от рог. Дължината му беше някъде между дълъг лък и къс конен лък — може би просто къс лък за тези Едур. Неизвит стигаше до раменете му.

Започна да събира стрелите, след което разпъди чайките и враните, издърпа трупа на стрелеца и свали колана. До него намери кесия с намазани с восък жили, пера, няколко топчици борова смола, тънък железен нож и три върха за стрели.

Избра една от тетивите и се изправи. Напъха овързания с кожа край в жлеба при основата на лъка, сетне подпря оръжието с дясното стъпало и натисна да закачи и другия.

Лъкът се оказа по-здрав, отколкото очакваше. Кътър го вдигна, огледа го още веднъж преценяващо и го изпъна. Дъхът му излезе със съсък между зъбите, докато се мъчеше да задържи тетивата. Най-сетне я отпусна, разбрал, че това ще се окаже сериозно предизвикателство.

Усети нечий поглед и се обърна.

Апсалар бе застанала до главната мачта. Ръцете й бяха покрити с капчици засъхнала кръв чак до лактите.

— Какво си правила?

Тя сви рамене.

— Оглеждах.

„В гърдите на някого?“

— Трябва да тръгваме.

— Реши ли вече накъде?

— Сигурен съм, че скоро ще разберем — отвърна той и се наведе да вземе стрелите, колчана и кесията.

— Магията тук е странна.

Кътър рязко изви глава към нея.

— В смисъл?

— Не мога да кажа със сигурност. Познанията ми за лабиринтите са малко повърхностни.

„Знам.“

— Но ако това е Куралд Емурлан — продължи тя, — значи е замърсен по някакъв начин. Некромантски. Магика с живот и смърт, вложена в самото дърво на този кораб. Все едно че освещаването е извършено от вещери и шаманки.

Кътър се намръщи.

— Освещаване. Казваш го, все едно че този кораб е някакъв храм.

— Бил е. И е. Проливането на кръв изобщо не го е осквернило, точно това имах предвид. Изглежда, че и лабиринтите могат да затънат във варварство.

— В смисъл, владеещите ги могат да повлияят на естеството им. Покойният ми чичо щеше да намери тази мисъл за възхитителна. Значи не оскверняване, а опетняване.

Тя се огледа замислено.

— Рашан. Мийнас. Тир.

Кътър схвана мисълта й.

— Смяташ, че всички достъпни за човешките същества магически селения всъщност са опетнявание на Древни лабиринти.

Тя вдигна ръце.

— Дори кръвта изгнива.

Кътър се намръщи още повече. Не беше много сигурен какво точно има предвид, а и не беше склонен много да пита. По-лесно и по-безопасно му се стори просто да изсумти и да закрачи към парапета.

— Няма да е зле да се възползваме от вятъра. Стига да си приключила тук.

В отговор тя пристъпи към борда и се прехвърли през парапета, спусна се в лодката и зае мястото си на кърмата. Кътър се обърна, за да огледа за последен път.

И замръзна.

Някъде там, на далечния бряг на Дрейф Авалий, стоеше самотна фигура, опряна на двуръчния меч.

Пътника.

Около него имаше други, наклякали или седнали на пясъка. Шестима малазански войници. Между дърветата зад тях стояха Тайст Андий, среброкоси и призрачни. Видението се вряза в ума му с толкова хладен допир, че го усети като огън. Той потръпна, с усилие откъсна поглед от брега и бързо се спусна при Апсалар.

Намести греблата в скобите и избута лодката от черния корпус на кораба.

— Мисля, че се канят да завладеят този дромон на Едур — каза Апсалар.

— А пазенето на Трона?

— На острова вече има демони от лабиринта на Сянка. Явно твоят бог-покровител е решил да поеме по-активна роля в опазването на тайната.

„«Твоят бог-покровител.» Благодаря ти за това, Апсалар. А кой беше гушнал душата ти в ръцете си? Ръце на убиец.“

— Защо просто не го върне в селението на Сянка?

— Несъмнено щеше да го направи, ако можеше — отвърна тя. — Но Аномандър Рейк е оставил родствениците си тук да го пазят и освен това е изковал магия около Трона. Не може да бъде преместен.

Кътър нагласи греблата и започна да оправя платното.

— Тогава Сенкотрон трябва просто да дойде тук и да намести мършавия си задник върху него, нали?

Усмивката й никак не му хареса.

— За да не може никой да оспори властта му или ролята му на Крал на Върховен дом Сянка. Освен ако не го убият преди това, разбира се. Някой бог с достатъчно кураж и несъкрушима сила като нищо щеше да намести мършавия си задник на този трон и да сложи край на споровете веднъж и завинаги. Но Сенкотрон веднъж направи точно това, като император Келанвед.

— Тъй ли?

— Завладя Първия трон. Трона на Т’лан Имасс.

„Охо!“

— За щастие — продължи Апсалар, — като Сенкотрон, досега не е проявявал особен интерес да се възползва от ролята си на император на Т’лан Имасс.

— Че защо да си прави труда? По този начин той анулира възможността някой друг да намери и заеме въпросния трон, като същевременно обстоятелството, че не го използва самият той, пречи не всеки друг да забележи, че го притежава… Богове, започнах да говоря като Круппе! Все едно де. По-скоро изглежда хитрост, отколкото проява на страх.

Апсалар го изгледа замислено.

— Не бях помисляла за това. Прав си, разбира се. В края на краищата разкриването на мощ привлича съсредоточаване на противосила. Изглежда, Сенкотрон се е възползвал добре от пребиваването си в Скръбния дом. Повече от Котильон може би.

— Мда, тактиката на Азат, нали? Отричането обезоръжава. Падне ли му възможност, той сигурно ще се насади на всеки трон, който му се мерне пред очите, след което, при цялата власт, която е придобил, няма да направи с нея нищо. Нищичко.

Очите й бавно се разшириха и той се намръщи. След което сърцето му заби силно. „Не. Само се пошегувах. Това не е просто амбициозно. Той не би могъл да го изтръгне от… но ако все пак го направи?“

— Всички тези игри на боговете…

— Биха се съкратили… сериозно. Крокъс, да не би да се натъкна на истината? Да не би току-що да изрази с думи големия замисъл на Сенкотрон? Изумителния му гамбит, целящ да постигне абсолютна власт?

— Само ако наистина е луд, Апсалар — отвърна младият дару и поклати глава. — Това е невъзможно. Изобщо не би могъл да успее. Не би могъл дори да се доближи до успеха.

Платното се изпъна и лодката се понесе напред.

— Танцьора и императора ги е нямало цели две години. Оставили са империята в ръцете на Въслата. Спомените ми за това време са отнети, но знам, че и двамата са се променили, безвъзвратно, от всичко, което ги е сполетяло през тези две години. Не само играта за селението на Сянка, която несъмнено е била в центъра на стремежите им. Станали са други неща… разкрити истини, разбулени загадки. Едно нещо знам със сигурност, Крокъс. И то е, че през повечето време през тези две години Танцьора и Келанвед не са били в този свят.

— Къде, в името на Гуглата, са били тогава?

Тя поклати глава.

— Не мога да отговоря на този въпрос. Но чувствам, че са поели по някакъв път, който е лъкатушил през всички лабиринти и е стигал до светове, до които дори известните лабиринти не достигат.

— Какъв път? Чий?

— Само подозрения… добре, струва ми се, че този път има нещо общо с Домовете на Азат.

„Разкрити загадки, наистина. Азат — най-дълбоката загадка от всички.“

— Би трябвало да знаеш, Крокъс — продължи Апсалар, — че те са знаели, че Въслата ги чака. Знаели са какво е замислила. И въпреки това са се върнали.

— Но това е нелогично.

— Освен ако не е правила точно това, което са искали да прави. В края на краищата и двамата знаем, че атентатите са се провалили — не са успели да убият и двамата. Следователно въпросът е: какво постига цялата тази бъркотия?

— Риторичен въпрос?

Тя килна глава.

— Не.

Кътър се почеса по наболата четина и сви рамене.

— Добре. Оставят Въслата на трона на Малазан. Значи имаме императрица Ласийн. Тя отнема от Келанвед светското му седалище на властта. Хмм. Да го зададем по друг начин. Какво щеше да стане, ако Келанвед и Танцьора се бяха върнали и бяха успели да си върнат имперския трон? Но в същото време са завладели царството на Сянката. По този начин една империя би обхванала два лабиринта. Империя на Сянката. — Помълча, след което кимна замислено. — Нямало е да го допуснат това — боговете де. Всякакви асценденти са щели да се съсредоточат върху Малазанската империя. И щяха да стъпчат и нея, и тях двамата на прах.

— Може би. А нито Келанвед, нито Танцьора са били в състояние да се противопоставят успешно на такъв продължителен натиск. Все още не са били утвърдили властта си над селението на Сянка.

— Точно така. Затова са инсценирали собствената си смърт и са запазили в тайна идентичността си като новите владетели на Сянка колкото може по-дълго, докато в същото време са се подготвяли за продължението на грандиозния си замисъл. Добре, всичко това звучи доста хитро и заплетено. Но помага ли ни да отговорим на въпроса какво кроят двамата точно сега? Ако не друго, сега съм по-объркан от всякога.

— Защо? Котильон те нае, за да се погрижиш за истинския Трон на Сянка на Дрейф Авалий, изходът от което не можеше да е по-изгоден за него и Сенкотрон. Дарист е мъртъв, мечът Мъст е отнет и попадна в ръцете на един обречен скитник. Експедицията на Едур е пометена и така тайната е съхранена и вероятно ще си остане ненакърнена още дълго. Вярно, накрая се наложи пряката и съвсем лична намеса на Котильон, която той би предпочел да избегне, несъмнено.

— Съмнявам се, че щеше да си направи труда, ако Хрътката не се беше поколебала.

— Какво?

— Призовах Блайнд — ти вече беше паднала. И един от маговете на Едур я накара да се свие от страх само с една дума.

— Аха. Значи Котильон е научил още един жизненоважен факт — не може да разчита на Хрътките, когато си има работа с Тайст Едур, защото Хрътките помнят първоначалните си господари.

— Нищо чудно, че беше отвратен от Блайнд.

Щяха да продължат и Кътър щеше в пълна мяра да се възползва от неочакваната сговорчивост на Апсалар, ако небето изведнъж не бе помръкнало. Сенки се надигнаха отвсякъде, стегнаха се около тях, сякаш да ги погълнат, и…

Оглушителен гръм…

Огромната костенурка беше единственото същество, нарушаващо гладката низина. Тътреше се с безкрайно търпение и безразличие по пресъхналото дъно на древното море и сенките от двете й страни се издължаваха.

— Колко лошо, че не са две — подхвърли Трул Сенгар. — Щяхме да яздим стилно.

— Допускам, че и костенурката си мисли същото — отвърна Онрак.

— Поради което и това дълго пътуване… Истински благородна авантюра, която ме кара да изпитвам известно съчувствие.

— Родствениците ти липсват, Трул Сенгар, нали?

— Твърде обща формулировка.

— Аха, необходимостта от продължение на рода.

— Едва ли. Потребностите ми нямат нищо общо с раждането на изтърсаци с моята коса, нито с уши като моите, боговете да не дават дано. — Той почука по прашната коруба на костенурката. — Като това създание тук: няма време да мисли за яйца, които дори не може да измъти. Само едно желание, откъснато от времето — от онези неприятни последствия, които неизбежно ще дойдат, макар и за да засегнат само девойката-костенурка, на която нашият упорит приятел тук се кани да налети.

— Те не си налитат, Трул Сенгар. Всъщност актът при тях е доста тромаво усилие…

— Не са ли всички такива?

— Собствените ми спомени…

— Стига, Онрак. Мислиш ли, че държа да слушам за мъжките ти подвизи по тънката част? Трябва да знаеш, че все още не съм лягал с жена. Тъй че освен рехаво въображение в ума ми няма нищо. Спести ми подробностите, моля те.

Т’лан Имасс бавно извърна глава.

— Да не би обичаят на вашия народ да диктува въздържане от подобни дейности преди брака?

— Да. А при Имасс не беше ли така?

— Е, и при нас беше така. Но обичаят се нарушаваше при всяка възможност. Все едно, както обясних по-рано, имах си жена.

— Която си изоставил, защото си заобичал друга.

— Изоставил ли, Трул Сенгар? Не. Загубих я. А и тази загуба не беше единствена. Загубите никога не са единствени. От думите ти съдя, че си доста млад.

Тайст Едур сви рамене.

— Сигурно. Особено в твоята компания.

— Тогава да оставим това същество зад себе си, та да не ти напомня за младостта ти.

Трул Сенгар го изгледа и се ухили.

— Добра идея.

Забързаха и след няколко крачки задминаха костенурката. След малко Трул Сенгар се обърна и извика. Онрак спря и също погледна назад.

Костенурката обръщаше — дебелите й крака описваха широк кръг.

— Какво прави?

— Най-сетне ни видя — отвърна Онрак. — Бяга от нас.

— Е, никаква забава и игри тая нощ. Горкото животно.

— След време ще реши, че е безопасно да продължи по пътя си, Трул Сенгар. Бяхме само временно препятствие за него.

— Унизяващо напомняне значи.

— Както кажеш.

Денят беше безоблачен и горещината, вдигаща се от старото морско дъно, се къдреше на вълни във въздуха. На няколко хиляди крачки напред се ширваше тревистата степ на одана. Покритата със спечена сол земя не задържаше следи от преминаване, но Онрак засичаше смътни белези, оставени от шестимата ренегати Т’лан Имасс — тук драскотина, там вдлъбнатина от нечия пета. Един от шестимата беше влачил крак, а друг бе прилагал повече тежест на едната страна, отколкото на другата. Всички несъмнено бяха тежко пострадали. Ритуалът, въпреки отмяната на самата Клетва, бе оставил у тях утаечна сила, но имаше и още нещо, някакъв смътен намек за хаос, от непознати лабиринти, или навярно от познати, но изкривени до неузнаваемост. Онрак подозираше, че сред шестимата има и Хвърляч на кости.

„Олар Етил, Килава Онас, Монок Очъм, Хентос Ълм, Тем Бенасто, Улпан Нодост, Тенаг Илбайе, Ай Естос, Абсин Толаи… гадателите на кости, шаманите на Логрос Т’лан Имасс. Кои от тях са загубени? Килава, разбира се, но това се знае. Хентос Ълм и Монок Очъм бяха в лова. Олар Етил търси другите армии на Т’лан Имасс — защото призивът бе чут от всички. Бенасто и Улпан остават с Логрос. Ай Естос се загуби тук, в Джаг Одан, в последната война. Нищо не знам за съдбата на Абсин Толаи. Остава Тенаг Илбайе, когото Логрос пратиха при Крон, да помогне във Войните на Ледерон. Значи: Абсин Толаи, Тенаг Илбайе или Ай Естос.“

Разбира се, нямаше твърдо основание да приеме, че ренегатите са от Логрос, въпреки че присъствието им тук, на този континент, го предполагаше, тъй като пещерите и складовете с оръжие не бяха единствените: подобни тайни скривалища можеше да се намерят на всеки континент. И все пак тези ренегати бяха дошли в Седемте града, в рожденото място на Първата империя, за да си върнат оръжията. А тъкмо на Логрос беше възложено да брани родната земя.

— Трул Сенгар?

— Да?

— Какво знаеш за Култа на Безименните?

— Само това, че успяват.

Т’лан Имасс килна глава.

— Тоест?

— Ами, съществуването им остава скрито за мен. Никога не съм чувал за тях.

„Аха.“

— Логрос повелиха Първият трон да бъде преместен от тази земя, защото имаше опасност Безименните скоро да открият местоположението му. Бяха разбрали, че силата му може да се отнеме, че Т’лан Имасс може да бъдат принудени да се преклонят в служба на смъртната особа, която се възкачи на него.

— А Логрос не са искали някой от тези Безименни да се окаже въпросният смъртен. Защо? Що за ужасна цел ги подтиква? И преди да ми отговориш, Онрак, бих ти казал, че доколкото схващам, „ужасна цел“ звучи доста злокобно и за моята раса.

— Разбирам, Трул Сенгар, и съображението ти е ценно. Безименните служат на Домовете на Азат. Логрос вярваха, че ако някой жрец на този култ завладее Първия трон, то първата и единствена повеля, която ще се даде на Т’лан Имасс, ще е доброволно да приемат вечен затвор. Че ще бъдем премахнати от този свят.

— Поради което тронът е бил преместен.

— Да, на един континент южно от Седемте града. Където бе намерен от един маг — Келанвед, императора на Малазанската империя.

— Която сега властва над всички Т’лан Имасс? Нищо чудно, че Малазанската империя е толкова могъща, колкото изглежда — но пък от друга страна, защо досега не е завладяла целия свят, след като може да призове всички Т’лан Имасс да водят войните й?

— Императорът използваше способностите ни много… скромно. Изненадващо ограничено. След това беше убит. Новата императрица не властва над нас.

— Защо просто тя самата не е седнала на Първия трон?

— Би го направила, стига да можеше да го намери.

— И така, вие отново сте свободни.

— Така изглежда. Но има други… притеснения, Трул Сенгар. Келанвед е пребивавал известно време в Дом на Азат…

Стигнаха склона отвъд солената низина и се заизкачваха.

— Много малко знам за тези неща — каза Тайст Едур. — Боиш се, че императорът или е бил един от тези Безименни, или е бил свързан с тях. Ако е така, защо не е издал тази заповед, от която толкова сте се страхували?

— Не знаем.

— И как преди всичко е успял да намери Първия трон?

— Не знаем.

— Добре. А какво общо има всичко това с работата, с която сме се захванали сега?

— Подозрения, Трул Сенгар, свързани с посоката, накъдето са се запътили тези ренегати Т’лан Имасс.

— Ами, на юг, както виждам. О, разбирам.

— Ако сред тях има Логрос, тогава знаят къде ще открият Първия трон.

— Добре, имаш ли основание да смяташ, че си единственият сред Т’лан Имасс? Не смяташ ли, че други от расата ви може също да са стигнали до това подозрение?

— Не съм сигурен. Имам нещо общо с ренегатите, което те нямат, Трул Сенгар. Също като тях, аз съм необременен. Освободен съм от Клетвата на Ритуала. Това доведе до известно… освобождаване на мисълта. Монок Очъм и Ибра Голан преследват плячка, а умът на един ловец винаги е погълнат от плячката.

Стигнаха първото възвишение и спряха. Онрак извади меча си и го заби в земята. Направи десетина крачки настрани и отново спря.

— Какво правиш?

— Ако не възразяваш, Трул Сенгар, искам да изчакам Монок Очъм и Ибра Голан. Те — а чрез тях Логрос — трябва да бъдат предупредени за подозрението ми.

— И допускаш, че Монок ще ни отдели време за приказки? Последната ни среща с тях не беше особено приятна, доколкото помня. Щях да се чувствам по-добре, ако не стоеше толкова далече от меча си. — Тайст Едур седна на един камък и продължи: — И какво беше онова, дето го направи в пещерата, където действаше Ритуалът? — Той посочи новата лява ръка на Онрак, както и кръпките по разнебитеното му доскоро тяло. — Очевидно е. Тая ръка е по-къса от твоята. Забележимо. Нещо ми подсказва, че не е трябвало да правиш… каквото си направил.

— Прав си. Или щеше да си прав, ако все още бях обвързан с Клетвата.

— Разбирам. А дали Монок Очъм ще прояви същата невъзмутимост, щом види какво си направил?

— Едва ли.

— Не се ли закле, че ще служиш на мен, Онрак?

Т’лан Имасс вдигна глава.

— Заклех се.

— А ако не искам да излагаш себе си — и мен, впрочем — на такъв риск?

— Въпросът ти е уместен, Трул Сенгар. Не бях го обмислял. Да те запитам обаче следното. Тези ренегати служат на същия господар като твоя род. В случай, че накарат някой твой ближен да заеме Първия трон, налагайки по този начин властта си над всички Т’лан Имасс, смяташ ли, че ще той ще е толкова сдържан с използването на тези армии като император Келанвед?

Тайст Едур помълча, след което въздъхна.

— Добре. Но все пак ме караш да се чудя. Щом като Първият трон е толкова уязвим, защо не сте поставили на него някой по ваш избор?

— Над Първия трон може да властва само смъртен. На кой смъртен можем да поверим такава отговорност? Ние дори не избрахме Келанвед — той се наложи сам. Нещо повече, въпросът може скоро да се окаже несъществен за нас. Т’лан Имасс са призовани — всички, които са чули призива, все едно дали са обвързани с Клетвата, или не. В една далечна земя се е появил нов, смъртен гадател на кости.

— И вие искате той да вземе Първия трон.

— Не. Искаме онзи, който ни призова, да ни освободи. Всички.

— От Клетвата?

— Не. От съществуване, Трул Сенгар. — Онрак поклати глава. — Или за това ще го помолят Обвързаните, както очаквам, ако вече не са помолили. Странно, но самият аз като че ли вече не споделям това чувство.

— И никой друг, който се е освободил от Клетвата, не го споделя. В такъв случай струва ми се, че този нов смъртен гадател на кости е в голяма опасност.

— Поради което — и добре пазен.

— А ти можеш ли да устоиш на неговия призив?

— Свободен съм… да избера.

Тайст Едур килна глава.

— Излиза, че ти вече си свободен, Онрак. Може би не по начина, по който този хвърляч на кости би ти предложил, но все пак…

— Да. Но алтернативата, която представлявам аз, е недостъпна за все още обвързаните от Клетвата.

— Да се надяваме тогава, че Монок Очъм няма да е прекалено злопаметен.

— Ще видим. — Онрак бавно се обърна.

От тревите се завихри прах — два стълба, в които бавно се въплътиха гадателят на кости Монок Очъм и водачът на клана, Ибра Голан. Голан вдигна меча си и закрачи право към Онрак.

Трул Сенгар се изпречи на пътя му.

— Стой, Ибра Голан. Онрак има информация, която ще искате да чуете. Ясновидецо Монок Очъм — ти особено, така че спри водача на клана. Първо изслушайте, а после решете дали Онрак заслужава наказание.

Ибра Голан спря, отстъпи крачка назад и отпусна меча.

Онрак се взря в Монок Очъм. Макар духовните вериги, които ги бяха свързвали някога, да се бяха скъсали, враждебността на шамана му бе осезаема. Онрак знаеше, че списъкът на престъпленията, на дръзките му деяния бе станал дълъг, а последното, кражбата на телесни части от друг Т’лан Имасс, беше най-голямата мерзост, най-ужасното извращение на силите на Телланн досега.

— Монок Очъм. Ренегатите искат да отведат своя нов господар до Първия трон. Вървят по пътеки от хаос. Убеден съм, че намерението им е да поставят на този трон смъртен Тайст Едур. Този нов владетел на Т’лан Имасс на свой ред ще властва над новия смъртен гадател на кости — онзи, който изрече призива.

Ибра Голан и Монок Очъм се спогледаха. Ужасът им не убягна на Онрак и той продължи:

— Съобщете на Логрос, че аз, Онрак, и този, към когото съм обвързан — Тайст Едур Трул Сенгар — споделяме вашата смъртна тревога. Искаме да действаме в съюз с вас.

— Логрос те чува — изхриптя гласът на Монок Очъм. — И приема.

Бързината на отговора изненада Онрак и той помълча замислено. После попита:

— Колко бранители пазят Първия трон?

— Нито един.

Трул Сенгар се вцепени.

— Нито един?!

— Останал ли е някой Т’лан Имасс на Кюон Тали? — попита Онрак.

— Не, Онрак Прекършени — отвърна Монок Очъм. — Намерението, което ни описа, беше… непредвидено. Армията на Логрос е струпана тук, в Седемте града.

Онрак никога не беше изпитвал подобна възбуда. Чувството го разтърси и със закъснение той му намери име: стъписване.

— Монок Очъм, защо Логрос не са се отзовали на призива?

— Изпратени са представители — отвърна шаманът, хвърляч на кости. — Логрос задържа армията си тук в очакване на предстояща заплаха.

„Заплаха?“

— И нито един не може да бъде заделен?

— Не може, Онрак Прекършени. Никой не може да бъде заделен. Все едно, вече сме много близо до ренегатите.

— Според мен са шестима — каза Онрак. — И един от тях е хвърляч на кости. Монок Очъм, сигурно ще успеем да ги настигнем, но сме твърде малко…

— Да ме бяхте оставили поне да си намеря добро оръжие — измърмори Трул Сенгар. — Все пак може да се изправя срещу някой родственик накрая.

— Тайст Едур, какво оръжие предпочиташ? — попита Ибра Голан.

— Копие. И с лък съм добър, но за битка — копие.

— Ще ти намеря — увери го водачът на клана. — И лък също. Но все пак съм любопитен — в склада, който напуснахте наскоро, можеше да се намерят копия. Защо не си осигури оръжие тогава?

Трул Сенгар отговори тихо и много хладно:

— Не съм крадец.

Водачът на клана се обърна към Онрак.

— Изборът ти е добър, Онрак Прекършени.

„Знам.“

— Монок Очъм, Логрос имат ли представа кой може да е този ренегат шаман?

— Тенаг Илбайе — веднага отвърна Монок Очъм. — Вероятно си е избрал ново име.

— И Логрос са сигурни?

— Всички други са отчетени — освен Килава Онас.

„Която си остава в тленната си плът и затова не може да е сред ренегатите.“

— Роден в клана на Бан Райил, тенаг соултейкън. Преди да го изберат за шаман на клана, беше известен като Харан’Алле, роден в Лятото на Голямата смърт, сред Карибу. Беше верен шаман…

— Докато не се провали срещу Форкрул Ассаил във Войната на Ледерон — прекъсна го Монок Очъм.

— Както се провалихме и ние — изхриптя Онрак.

— В смисъл? В какво се провалихме?

— В това, че избрахме да гледаме на поражението като на предателство. Но с тази наша сурова присъда над своите паднали ближни извършихме предателство. Тенаг Илбайе се постара да изпълни задачата си. Поражението му не беше по негов избор. Кажи ми, кога изобщо сме триумфирали в сблъсък с Форкрул Ассаил? Така че Тенаг Илбайе беше обречен от самото начало. И все пак прие това, което му бе повелено. Като много добре разбираше, че ще бъде победен и заради това — осъден. Това разбрах, Монок Очъм, и чрез теб ще заявя на Логрос и на всички Т’лан Имасс: тези ренегати са наше дело.

— Тогава нам се пада да се справим с тях — изръмжа Ибра Голан.

— А ако се провалим? — запита Онрак.

Никой от двамата Т’лан Имасс не можа да отвърне на това. Трул Сенгар въздъхна.

— Ако ще ги спираме тези ваши ренегати, май трябва да тръгваме.

— Ще тръгнем. През лабиринта на Телланн — заяви Монок Очъм. — Логрос се съгласи, че можете да ни придружите по пътя.

— Много великодушно от негова страна — измърмори Трул Сенгар.

Монок Очъм беше готов да разтвори лабиринта, но спря и отново погледна Онрак.

— Когато се… закърпи, Онрак Прекършени… къде беше другата част от тялото?

— Не знам. Беше… отнесена.

— И от кого?

„Обезпокоителен въпрос, наистина.“

— Не зная, Монок Очъм. Но има още една подробност, която ме притеснява.

— И тя е?

— Ренегатът беше посечен на две с един удар.

Лъкатушещата пътека, повела ги нагоре по каменистия склон, й беше твърде позната и Лостара Юил се намръщи. Перла вървеше на няколко крачки зад нея и мърмореше всеки път, щом ботушите й откъртеха камък и той се търкулваше надолу. Чу го как изруга, когато един камък изтрещя покрай пищяла му, и мръщенето й преля в зла усмивка.

Гланцът на кучия син се пропукваше и разкриваше грозни страни, в които тя намираше повод и за насмешка, и за странно, смътно привличане. Вече бе твърде възрастна, за да мечтае за съвършенство — вместо него бе открила някаква изкусителност в недостатъците. А Перла ги притежаваше в изобилие.

Най-много го дразнеше това, че бе отстъпил водачеството, но този терен бе на Лостара, на спомените й. Подът на древния, открит под небето храм лежеше точно отпред — мястото, където беше забила стрела в челото на Ша’ик. И ако не бяха онези двама нейни телохранители — особено онзи Тоблакай, — този ден щеше да завърши с още по-голям триумф, щом Червените мечове се върнеха в Г’данисбан с главата на Ша’ик, набучена на пика. С това бунтът щеше да приключи, преди да е започнал.

Животът на толкова хора щеше да е пощаден, ако беше станало това, ако реалността се беше държала точно толкова безпогрешно, колкото сцената в ума й. Заради такива неща съдбата на цял субконтинент се беше преобърнала невъзвратимо и се бе стигнало до мизерия и безсмислено проливане на кръв.

„Онзи проклет Тоблакай. С проклетия му дървен меч. Ако не беше той, как ли щеше да изглежда този ден? Първо, сигурно нямаше да сме тук. Нямаше да се наложи Фелисин Паран да прекоси цялата земя на Седемте града, за да избяга от ужаса и да попадне в ръцете на озверели бунтовници. Колтейн щеше да е жив, да стяга имперския юмрук около всеки тлеещ въглен, преди да се е разразил пожарът. А Върховният юмрук Пормквал щеше да се яви пред императрицата, за да даде отчет за своето бездарие и поквара. Само да го нямаше онзи омразен Тоблакай…“

Тя подмина големите канари, зад които се бяха крили, после другата, от която бе могла да се прицели достатъчно отблизо, та изстрелът да е смъртоносен. И тук, на десет крачки от пода на храма, лежаха останките на последния Червен меч, паднал по време на изтеглянето.

Лостара стъпи на покрития с каменни плочи под и спря.

Перла пристъпи до нея и се огледа с любопитство. Лостара посочи.

— Тя беше ето тук.

— Телохранителите й не са си направили труда да погребат Червените мечове — подхвърли той.

— Защо да го правят?

— Изглежда, че и с Ша’ик не са си направили труда — продължи Нокътят и се приближи до едно тъмно петно между двете колони на древна порта.

Лостара го последва и сърцето й изведнъж затупка.

Тялото беше малко, увито в разръфано от вятъра платнище от шатра. Черната коса беше расла дълго, дълго след смъртта и ефектът — след като Перла се наведе, дръпна платнището и откри съсухреното лице и черепа — бе ужасяващ. Дупката, пробита от стрелата в челото й, откриваше череп, пълен с навят от вятъра пясък. Още ситен пясък беше запълнил очните кухини на трупа, ноздрите и зейналата уста.

— Рараку си взима своето — промълви Перла. — А сигурна ли си, че това е Ша’ик, скъпа?

Тя кимна.

— Книгата на Дрижна й беше предадена, както обясних. Връчиха я в ръцете й. От което, според пророчеството, трябваше да стане прераждане, а то на свой ред да предизвика Вихъра, Апокалипсиса… бунта.

— Опиши ми още веднъж телохранителите й.

— Един Тоблакай и онзи, когото знаят като Леоман от Флейлс. Най-личните телохранители на Ша’ик.

— И все пак, изглежда, бунтът не е имал нужда от Ша’ик, нито от Вихъра. Той вече е бил в ход, когато Фелисин е пристигнала тук. Следователно какво е станало в този момент? Да не би да намекваш, че тези телохранители просто са… чакали? Тук? Какво са чакали?

Лостара сви рамене.

— Прераждането може би. Красотата на пророчествата е в това, че са отворени за безброй реинтерпретации, според случая. Глупаците просто са чакали и чакали…

Намръщен, Перла се изправи и се огледа.

— Но прераждането все пак се случи. Вихърът се вдигна, за да даде фокус — да осигури яростното сърце на бунта. Всичко стана точно така, както беше предречено. Чудя се…

Лостара го изгледа изпод спуснатите си клепачи. Призна, че в жестовете му има някакво изящество. Елегантност, която можеше да мине за женствена, стига да не беше толкова смъртно опасен мъж. Като кобра, спокоен и сдържан… докато не го предизвикаш.

— Но погледни я — отвърна му тя. — Никакво прераждане не е имало. Само си губим времето тук, Перла. Може би Фелисин просто се е спряла тук, натъкнала се е на всичко това, преди да продължи по пътя си.

— Нарочно се правиш на глупава, скъпа — промърмори той и я разочарова, че не се хвана на въдицата.

— Нима?

Усмивката му я подразни още повече.

— Лостара, съвсем права си в това, че от този труп не би могло да се прероди нищо. От което следва единственото възможно заключение. Ша’ик, която си е жива и здрава в сърцето на Рараку, не е същата Ша’ик. Въпросните двама телохранители са й намерили… заместничка. Натрапница. Някоя, която са могли да наместят добре в ролята — гъвкавостта на пророчествата, за която спомена преди малко, им е послужила добре. Преродена. Много добре, и по-млада външно, нали? В края на краищата една старица не би могла да поведе армия в нова война. Освен това за една старица би било доста трудно да убеди когото и да било, че се е преродила.

— Перла.

— Какво?

— Отхвърлям възможността… Да, знам какво си мислиш. Но това е невъзможно.

— Защо? Нищо друго не пасва толкова…

— Не ми пука колко добре пасва! Това ли само сме всички ние, смъртните? Жертви на извратена ирония, предизвикващи насмешливия грак на безумни богове?

— Грак на врани, грак на богове — образът ми харесва, мила. Колкото до извратената ирония — по-скоро изтънчена ирония. Не допускаш ли, че Фелисин би се вкопчила в такава възможност да се окаже прекият инструмент за отмъщение срещу сестра си? Срещу империята, която я изпрати на каторга? Съдбата може да ти се предложи сама, но все пак всяка възможност трябва да се прегърне — съзнателно и жадно. Съвпаденията във всичко това не са били толкова въпрос на случайност — по-скоро навременно съчетание на желания и нужди.

— Трябва да се върнем при адюнктата — заяви Лостара.

— Уви, Вихърът е между нас и нея. В тази сфера на сила не мога да използвам лабиринти, за да ускоря пътуването ни. А твърде много време ще загубим, ако я заобиколим. Не се бой, ще успеем да стигнем навреме до Тавори с ужасното си разкритие. Но ще трябва да минем през Вихъра, през самата Рараку. При това — кротичко, внимателно. Ако ни разкрият, ще е фатално.

— Доволен си от това, нали?

Очите му се разшириха — изражение, което твърде много бе започнало да й допада, осъзна тя с раздразнение.

— Не е честно, скъпа моя Лостара Юил. Доволен съм, че загадката бе разгадана, че задачата ни да разберем каква съдба е сполетяла Фелисин е изпълнена. Доколкото можем да съдим дотук, разбира се.

— А намерението ти да издириш водача на Ястребовия нокът?

— О, мисля, че и в тази област скоро ще получа удовлетворение. Всъщност нещата започват да се съчетават чудесно.

— Видя ли? Знаех си, че си доволен!

Той разпери ръце.

— Е какво сега, да изтерзая плътта си със самобичуване ли искаш? — Тя вдигна вежда, при което очите му подозрително се присвиха за миг, след което той продължи: — С тази мисия почти приключихме, момичето ми. И много скоро ще можем двамата да си седнем в някоя прохладна шатричка, с бокалите изстудено вино в ръце, и блажено да си разсъждаваме над безбройните открития, които сме направили.

— Търпение нямам — сухо измърмори тя и скръсти ръце.

Той се извърна към Вихъра. Бесният ураган стигаше до небесата, въртеше с грохот нагоре безкраен порой от прах.

— Разбира се, най-напред ще трябва да преодолеем защитите на богинята, незабелязано. Твоята кръв е Пардю, на теб тя няма да обърне внимание. Аз, от друга страна, съм четвърт Тайст Андий…

Лостара се сепна.

— Нима?

Изненадан, той я погледна през рамо.

— Не знаеше ли? Майка ми е от Дрейф Авалий, белокоса красавица — така поне са ми разправяли, защото нямам преки спомени, оставили са ме с баща ми веднага щом са ме отбили.

Въображението й оформи картинка с Перла, сучещ от майчина гръд, и я досмеша.

— Значи си се родило живичко?

И се усмихна на обиденото му мълчание.

Поеха надолу към падината. Свирепата буря на Вихъра ревеше несекващо, издигаше се като безкрайна кула пред тях. Свечеряваше се. Храната им бе привършила, но запасите им вода бяха предостатъчно, след като ги попълниха от извора близо до рухналия храм. Ботушите на Лостара се бяха пробили, а мокасините на Перла вече приличаха на дрипи. Шевовете на дрехите им се бяха раздрали под неумолимия зной на слънцето. Кожата се беше напукала, желязото бе ръждясало след мъчителния им преход през лабиринта Тирлан.

Чувстваше се изтощена и съсухрена. Знаеше, че изглежда поне с десет години по-стара. Поредната причина да изпитва ту гняв, ту отчаяние, щом погледнеше здравото, гладко лице на Перла и странно дръпнатите му очи, толкова светли и бистри. Толкова леко стъпваше, че й се искаше да го удари по главата.

— Как смяташ да избегнеш вниманието на Вихъра, Перла? — попита тя, докато приближаваха пясъчния вал.

Той сви рамене.

— Имам си план. Може да подейства, може и да не подейства.

— Като повечето ти планове. Кажи ми тогава каква рискована роля си предвидил за мен?

— Рашан, Тир и Мийнас — отвърна той. — Вечната война. Този фрагмент от лабиринт пред нас не е напълно разбран от самата богиня. Нищо изненадващо — едва ли е била нещо повече от леко полъхващо духче. Аз обаче го разбирам… във всеки случай по-добре от нея.

— Можеш ли поне веднъж да отговориш точно? „Боли ли те?“ — „О, лабиринтите Мокра, Рашан и Омтоуз Феллак, от които идват всички болежки под коляното…“

— Е, добре. Добре. Смятам да се крия в сянката ти.

— Хм, вече съм свикнала с това, Перла. Но съм длъжна да отбележа, че тази Стена на Вихъра скрива напълно светлината на залеза.

— Вярно, но тя все пак съществува. Просто ще трябва да стъпвам внимателно. Стига, разбира се, да не правиш никакви резки, неочаквани движения.

— Такава мисъл още не ми е хрумвала в компанията ти, Перла.

— А, това е добре. Аз обаче, от своя страна, се чувствам длъжен да изтъкна, че непрекъснато се мъчиш да разпалваш известно напрежение между двама ни. Твърде, ъъъ, непрофесионално. Странното е, че като че ли това се усилва с всяка обида, която ми нанасяш. Странна форма на флирт…

— Флирт? Проклет глупак! Много по-щастлива ще съм да видя как оная проклета богиня ще те напердаши хубаво, поне заради удовлетворението, което ще получа…

— Точно за това говорех, скъпа.

— Нима? Сигурно ако те заливах с вряло масло, щеше да ми кажеш — между писъците — да не ти хапя… — Млъкна и зъбите й скръцнаха.

Перла благоразумно си замълча.

„Да, ще го фрасна.“

— Искам да те убия, Перла.

— Знам.

— Но засега ще се задоволя с това, че ще си в сянката ми.

— Благодаря. А сега просто продължи напред, лекичко и ситно. Право през стената от пясък. А, и не забравяй да примижиш хубаво — не бих искал тези прелестни прозорчета от пламък да пострадат…

Беше очаквала да срещне отпор, но проникна без никаква съпротива. Шест стъпки в непрогледен охрен свят, после навън, в опърлената от зноя равнина на Рараку, и тя примига в мъгливата светлина на привечерта. Още четири крачки и стъпи на нагорещена скала. Обърна се.

Усмихнат, Перла вдигна ръце, с дланите нагоре. Бе на крачка зад нея.

Тя пристъпи към него, едната й ръка в стоманена ръкавица се пресегна и го хвана за тила, другата се спусна много по-ниско, докато устата й се притискаше в неговата.

След няколко мига си разкъсваха дрехите.

Без никаква съпротива.

На по-малко от четири левги на югоизток — вече се здрачаваше — Калам Мекхар изведнъж се събуди, плувнал в пот. Терзанието на сънищата все още отекваше в душата му, макар съдържанието им да му убягваше. „Пак онази песен… струва ми се. Извиси се до рев, стиснал все едно гърлото на света…“ Той бавно се надигна и примижа от болежките в схванатите мускули и стави. Това, че се беше сврял в тясната сенчеста цепнатина, не му донесе облекчителен сън.

„А и гласовете в песента… чужди и същевременно познати. Като на приятели… които и една дума не са изпели в живота си. Нищо, което да утеши душата — не, в тези гласове имаше зов за война…“

Взе меха и пи, за да отмие от устата си вкуса на прах, после провери оръжията и снаряжението си. Когато свърши, сърцето му се беше успокоило и ръцете му бяха престанали да треперят.

Не допускаше, че Богинята на Вихъра ще засече присъствието му, след като при всяка възможност бе продължавал по пътя през сенките. А и знаеше, че в известен смисъл самата нощ не е нищо друго освен сянка. Стига да успееше да се крие добре денем, очакваше да стигне до стана на Ша’ик незабелязан.

Нарами торбата и тръгна. Звездите едва се виждаха в небето през гъстата прах. Рараку, колкото дива и пуста да изглеждаше на пръв поглед, беше прорязана от безброй пътеки. Много от тях водеха към отровени извори; други — до сигурна смърт сред пясъчната пустош. А под заплетеното кълбо от човешки стъпки и стари племенни пътни знаци, по хребетите се виеха останки от крайбрежни пътища и мостове, свързвали преди много време някогашни острови в широк плитък залив.

Калам продължи в лек бяг през осеяната с камъни падина, където няколко кораба — дървото се бе вкаменило и те наподобяваха скелети във вечерния сумрак — бяха разпръснали отломките си по спечената глина. Вихърът беше вдигнал покривалото на пясъците и бе оголил праисторията на Рараку, отдавна изгубените цивилизации, преживели хилядолетен мрак. Гледката внушаваше смътно безпокойство и сякаш отново нашепваше за кошмарите, обсебили съня му.

„И проклетата песен.“

Под краката му пращяха кости на морски същества. Вятър нямаше и въздухът беше свръхестествено стихнал. Стотина крачки напред земята отново се издигаше към разнебитен древен път. Калам погледна към хребета, замръзна за миг, после бързо се хвърли на земята, стиснал дългите ножове.

По стария път крачеше войнишка колона. Бойците вървяха с наведени глави и носеха ранените си другари; пиките им се поклащаха над тях и остриетата проблясваха в полумрака.

Бяха около шестстотин души. На една трета от челото на колоната се издигаше щандарт — скелет от гръден кош, закрепен на върха на дълъг прът. Ребрата бяха свързани с ремъци, а вътре имаше два човешки черепа. Надолу по дръжката се спускаха дълги рога, чак до стискащите я бели ръце на знаменосеца.

Войниците крачеха безмълвно.

„Дъх на Гуглата. Това са призраци!“

Убиецът бавно се изправи. Изкачи се безшумно по склона и застана край пътя като човек, привлечен от гледката на маршируваща войска, а войниците се заточиха покрай него — тези откъм неговата страна бяха толкова близо, че можеше да се пресегне и да ги пипне, стига да бяха от плът и кръв.

— От морето излезе.

Калам се сепна. Езикът бе съвсем непознат, ала все пак го разбра. Погледна през рамо… прекосената току-що от него падина беше пълна с блещукаща под звездната светлина вода. Сред вълните, на стотина разтега от брега, имаше пет кораба. Три бяха обгърнати от пламъци и ръсеха пепел и отломки. От другите два единият потъваше бързо, а последният изглеждаше безжизнен — труповете бяха разхвърляни по палубата и висяха от такелажа.

— Войник.

— Убиец.

— Много призраци по този път, приятели. Не ни ли преследваха достатъчно?

— Да, Десимбелакис хвърля по нас безброй легиони и колкото и да избием, Първият император намира все нови и нови.

— Не е тъй, Кулсан. Петима от Седемте регенти вече ги няма. Това нищо ли не означава? И шестият едва ли ще се съвземе, след като прогонихме черния звяр.

— Чудя се дали наистина го прогонихме от този свят?

— Ако Безименните казват истината, да…

— Въпросът ти смущава, Кулсан. Нима не излизаме от града? Където преди малко извоювахме победа?

Разговорът започна да заглъхва, след като говорещите войници го подминаха, но Калам успя да чуе изпълнения със съмнение отговор на Кулсан: „Защо тогава има толкова призраци по пътя ни, Еретал?“

„По-важното е защо моят е тук“, добави на себе си Калам.

Изчака, докато се отдалечат и последните войници, след което пристъпи, за да прекоси древния път.

И видя от другата страна висока мършава фигура, загърната в избелял оранжев халат. С черни ями вместо очи. Едната безплътна ръка стискаше изваян на спирала костен скиптър, на който привидението се беше подпряло, все едно че се крепеше само на него.

— Чуй ги, дух на бъдещето — изхриптя то и килна глава.

И Калам чу. Призрачните войници бяха запели.

Пот изби по черната кожа на убиеца. „Чувал съм я тази песен… или по-скоро нещо като нея. Вариант…“

— Какво, в името на Бездната… Ти, Танно Сънеброднико, обясни ми…

— Сънебродник? Това име ли ще си спечеля един ден? Почетно ли е то? Или признание за проклятие?

— Какво искаш да кажеш, жрецо?

— Не съм жрец. Аз съм Танно, единадесетият и последен сенешал на Ярагатан, прокуден от Първия император заради изменническия ми съюз с Безименните. Знаеше ли какво щеше да направи той? Можеше ли някой от нас да го предположи? Седем регенти, ала много повече от това, о, да, много повече… — Призракът излезе накуцвайки на пътя и бавно закрета по дирята на колоната. — Дадох им песен, за сетната битка. Поне това им дадох…

Калам изчака, докато фигурите се стопиха в тъмното, и се обърна. Морето бе изчезнало, падината отново беше оголила костите си. Той потръпна. „Защо ги виждам тези неща? Съвсем сигурен съм, че не съм мъртъв… макар че скоро може да съм. Дали това не бяха вещаещи смърт видения?“ Беше слушал за такива неща, но не им обръщаше много внимание. Прегръдката на Гуглата бе нещо твърде случайно, за да е заплетена в кълбото на предопределеността… преди вече да се е случила — опитът му поне показваше това.

Той поклати глава, пресече пътя и се спусна в осеяната с камънак низина зад него. Тази ивица земя беше само пясъчни дюни, преди да се вдигне Вихърът. Нивото й бе по-високо — може би с два човешки боя — от дъното на древното море, което току-що беше прегазил, и тук, зад камънаците, се простираха основите на град. Прорязан от дълбоки канали: все още можеше да се различат останките от мостовете над тях. Повечето основи на стени не стигаха и до прасците му, ала изглеждаше, че някои от сградите са били големи — неотстъпващи на нищо, което можеше да види човек в Унта или Малаз. От древните щерни бяха останали дълбоки ями, в тях се беше събирала водата от другата страна на крайбрежния път, обезсолена в съседните солници. Останките от изкуствени тераси говореха за някогашни градини.

Калам тръгна между развалините и скоро се озова на някогашна главна улица, изпъната на север и юг. Теренът под краката му беше застлан дебело с глинени чирепи, остъргани и огладени от пясък и сол. „И сега самият аз съм като призрак, последният, който върви по тези улици. И всички стени са прозрачни и всяка тайна — оголена.“

В този миг чу конете.

Затича към най-близкото укритие, стълбище, водещо към някогашния подземен етаж на масивна сграда. Тропотът на копитата се усили, първият ездач се появи пред очите му и убиецът залегна.

Пардю.

Дръпна юздите и огледа предпазливо, с готови за бой оръжия. Последва жест. Появиха се още четирима пустинни воини, след тях — още един Пардю, явно шаман, заключи Калам по дългата му рошава коса, фетишите и опърпаното наметало от козя кожа. Очите му светеха диво, сякаш с някакъв вътрешен огън. Шаманът извади изпод наметалото си дълга кост, размаха я в кръг над главата си, после подуши въздуха.

Калам бавно измъкна двата си дълги ножа от каниите.

Шаманът изръмжа нещо, завъртя се на високото седло и се смъкна тежко на земята. Май си изкълчи глезена и в следващите няколко мига куцукаше в кръг и сипеше проклятия и слюнка. Воините му скочиха от конете си с лекота и Калам успя да види, че един от тях се хили.

Шаманът — все така тъпчеше в кръг — замърмори нещо, от време на време подръпваше чорлавата си коса. И в тези му движения Калам видя началото на ритуал.

Нещо му подсказа, че тези мъже не са от Армията на Апокалипсиса на Ша’ик. Много по-прикрити и коварни му се сториха. Бавно прибра дългия отатаралски нож в канията и се отпусна в дълбоката сянка зад стълбите, за да изчака. И да види.

Мърморенето на шамана преля в тих монотонен ритъм. Той бръкна в кожената торбичка на колана си, извади някакви малки неща и започна да ги пръска, докато обикаляше в безкрайния си кръг. Черни и лъскави, нещата запращяха и заподскачаха по земята като разпръснати от огнище въглени. От ритуалния кръг лъхна парлива миризма.

Калам така и не разбра дали случилото се след това бе преднамерено. Но краят му със сигурност бе неочакван. Тежко надвисналият над улицата мрак сякаш се загърчи и избухна… и писъци раздраха въздуха. Два огромни звяра връхлетяха върху воините. Сякаш се беше въплътил самият мрак — само лъскавината на гладките им кожи издаваше присъствието им. Зверовете се движеха мълниеносно сред швирналата кръв и пращящите кости. Единият скочи срещу шамана и той изкрещя. Огромната черна глава се люшна настрани и главата на шамана потъна в зейналата й паст. Челюстите се затвориха с влажно пращене.

Хрътката — беше точно това, осъзна Калам — разтърси глава и обезглавеното тяло на шамана тупна на земята.

Другата хрътка ръфаше труповете на воините. Чуваше се пращене на чупещи се кости.

Че бяха хрътки, спор нямаше. Но не бяха Хрътките на Сянка, разбра Калам. Най-малкото бяха по-големи — повече мечки, отколкото кучета. При все това, докато пълнеха коремите си със суровата човешка плът, движенията им бяха гъвкави, изпълнени с първично, гибелно изящество. Не изпитваха никакъв страх и бяха свръхуверени, сякаш това чуждо място, където бяха дошли, им беше толкова познато, колкото родните ловни полета.

Той настръхна. Лежеше съвсем неподвижен, затаил дъх, сърцето му биеше съвсем бавно. Нищо друго не му оставаше, поне докато чудовищата не се махнеха. Но те сякаш не бързаха — и двете почнаха да цепят със зъби дългите кокали и да смучат костния мозък.

„Гладни са, проклетниците. Интересно откъде дойдоха… и какво ще правят сега.“

После едната хрътка вдигна глава и подуши. Изръмжа дълбоко и се надигна. Другата продължи да чупи със зъби едно коляно, безразлична като че ли към онова, което бе разтревожило първата.

Дори когато звярът се обърна и се вторачи право натам, където се беше присвил Калам.

И скочи.

Калам побягна и хвърли зад себе си шепа опушени диаманти — от личния си запас, не на Искарал Пъст.

Дългите нокти задращиха зад него и той се хвърли на земята, претърколи се и хрътката профуча над мястото, където беше само допреди миг.

Другият звяр все така безразлично чупеше коляното. Калам лапна свирката и пръсна последните диаманти между себе си и нападащата го хрътка.

И изсвири, колкото можеше по-силно.

От камъните изникнаха пет демона. Азалани. Нямаше нито миг на объркване — трима моментално се хвърлиха срещу нападащия звяр, а другите двама закрачиха сред мъгла от бясно движещи се крайници към хрътката, останала на улицата. И тя най-сетне вдигна глава.

Колкото и любопитен да беше предстоящият сблъсък, Калам реши да не губи време. Прескочи основите на стената, заобиколи ямите с черни дъна и хукна към по-високия терен на хиляда и петстотин крачки пред него.

Ръмженето, воят, трясъкът и стърженето на камък му подсказаха мащаба на битката, развихрила се на улицата зад него. „Моите извинения, Сенкотрон… но се надявам, че поне един от демоните ти ще доживее достатъчно дълго, за да се измъкне. И да те уведоми за новата заплаха, отприщена на този свят. А помисли и за това — щом са две, сигурно има и още.“

Продължи да тича в нощта, докато звуците зад него не заглъхнаха.

Вечер на изненади. В дюкяна на един продавач на бижута в Г’данисбан. По време вечерята на търговеца Калефа и една от достолепните съпруги на не по-малко достолепен негов клиент. И в Ерлитан, по време на тайно сборище между търговци на плът и убийци кроящи заговор срещу един малазански лакей, уредил тайна покана на носещата възмездие флота на адмирал Нок — която в този момент заобикаляше Отатаралско море на път към съдбовната си среща с единадесет търговски кораба, приближаващи се откъм Дженабакъз — сътрудник на империята, който, щеше да се окаже, се събуди на другата заран не само жив и здрав, но вече незастрашен от неминуемо убийство. А на крайбрежния кервански път, на двайсет левги западно от Ерлитан, безмълвието на нощта се разцепи от писъци — толкова силни и продължителни, че събудиха един самотен старец, обитаващ кула с изглед към Отатаралско море, макар и само за миг, преди да се обърне в постелята си и да потъне отново в спокоен безметежен сън.

Някъде отдалече едва доловимо прозвуча звук от костена свирка и безброй опушени диаманти, дошли от един дюкян на бижутерското тържище в Г’данисбан, изведнъж се разсипаха на прах — все едно дали прибрани на сигурно в добре заключени ковчежета, или носени на пръстени и накити, или в тайните съкровищници на богати търговци. И от този прах се надигнаха демони азалан, пробудени много преди очаквания миг. Ала това пробуждане ги устрои великолепно.

Всеки от тях си имаше своя задача, но трябваше да действат сами, поне в началото. Налагаше се бързо да усмирят всеки свидетел и демоните го направиха с удоволствие. Изрядно и точно.

За онези от тях обаче, които се появиха сред руините на един древен град в Рараку и видяха срещу себе си две същества, споменът за чието съществуване почти се бе изличил в расовата им памет, няколкото мига, последвали появата им, се оказаха донякъде проблематични. Защото много скоро стана ясно, че хрътките изобщо не са склонни да отстъпят завладяната вече от тях територия.

Битката беше свирепа и свърши незадоволително за петимата азалан — те бяха отблъснати и плувнали в кръв. Хукнаха да подирят най-дълбоките сенки, в които да се скрият от настъпващия ден. Да се скрият и да ближат раните си.

А в селението, известно като Сянка, един бог седеше вцепенен на своя ефимерен трон. Вече се бе съвзел от стъписването и умът му препускаше бясно.

Бясно.

Трясък на разцепено дърво, счупена мачта, повлякла със себе си въжета и платно, сблъсък, който разтърси целия съд, след което — звук от плискаща се вода по каменен под.

Кътър изстена и с мъка се изправи.

— Апсалар?

— Тук съм.

Гласовете им екнеха. Около тях имаше стени и таван — лодката се беше озовала в някакво помещение.

— Дотук с тайното ни пристигане — измърмори младият дару и зарови за торбата си между парчетиите. — Имам фенер. Изчакай.

— Никъде не бързам — отвърна му тя някъде откъм кърмата.

Думите й го смразиха, толкова отчаяно прозвучаха. Ръцете му напипаха торбата. Той зарови вътре и извади първо фенера, след него — и торбичката.

Торбичката беше от Даруджистан и в нея имаше кремък и огниво, фитил, прахан, сухо лико и продължително горящо пихтиесто късче, извличано от градските алхимици от пълните с природен газ скални кухини под града. Искрите светнаха три пъти, преди праханта да прихване. След нея пламна сухото лико, после Кътър топна фитила в пихтиестото парче и го подпали. Накрая прехвърли пламъка във фенера.

Светлината разкри разбитите останки на лодката, грубо одялани каменни стени и висок таван. Апсалар все още седеше на кърмата, смътно осветена от фенера. Приличаше по-скоро на привидение, отколкото на същество от плът и кръв.

— Виждам врата ей там — рече тя.

Той се обърна и вдигна фенера.

— Така. Поне не сме попаднали в гробница. По-скоро ми прилича на нещо като склад.

— Надушвам прах… и пясък.

Той кимна замислено, после се навъси, обзет от внезапно подозрение, и процеди през зъби:

— Дай да огледаме.

Вдигна торбата си и лъка. И замръзна, щом чу цвърченето откъм зейналата врата. Видя десетки очи, лъснали с отразената светлина от фенера. Разположени нагъсто, но обграждащи рамката от всички страни, дори отгоре — явно висяха с главите надолу.

— Бок’арала — каза Апсалар. — Върнали сме се в Седемте града.

— Знам — изсумтя ядосано младият дару. — Цяла година се тътрихме из проклетата пустош, за да се върнем там, откъдето тръгнахме.

— Така изглежда. Е, Крокъс, доволен ли си, че стана играчка на бог?

Не виждаше смисъл да отговаря на подобен въпрос. Тръгна към вратата.

Роякът бок’арала се пръсна с писъци и изчезна в тъмния коридор. Кътър спря на прага и погледна през рамо.

— Идваш ли?

Апсалар сви рамене и закрачи към него.

Коридорът се изпъваше прав и равен двайсет крачки напред, после зави надясно, подът премина в рампа, водеща към горното ниво. Нямаше отклонения. Озоваха се в кръгло помещение със зазидани входове, наподобяващи входове на гробници. В една ниша обаче се виждаха стъпала.

А в основата на стълбището стоеше присвита, много позната фигура — зъбите й лъщяха в широка усмивка.

— Искарал Пъст!

— Липсвах ти, момко, а? — Старецът пристъпи напред и килна глава. — Май ще трябва да го утеша… и двамата, току-виж. Мда. Радушни словца, топла прегръдчица, стари приятели, м-да, събрани отново за кауза велика. Колкото и гибелно опасни да са нещата, които се искат от нас в бъдните дни и нощи. Сякаш ми е притрябвала помощ — ничия помощ не му трябва на Искарал Пъст. О, тя, виж, може да се окаже от полза, но едва ли изглежда склонна, нали? Много неща е научило, окаяно е от това милото ми момиче. — Изведнъж се изправи, изпъчил гърди и в същото време изгърбен, и се ухили широко: — Добре сте дошли, приятели!

Кътър тръгна към него.

— Нямам време за твоите номера, невестулко проклета!

— Нямал време? Имаш естествено, скъпи! Толкова неща има да се направят и толкова време за тях! Най-после, а? Да бързаме? Да припкаме? Не и ние! О, не, ние можем да се туткаме! Не е ли чудесно?

— Какво иска Котильон от нас? — попита рязко Кътър. Мъчеше се да отпусне свитите си в юмруци ръце.

— Питаш ме какво иска Котильон от вас? Че аз откъде да знам? — Изведнъж се присви. — А дали ми вярва?

— Не.

— Какво „не“? Ума ли си си загубил, момко? Тук няма да го разбереш! Макар че жена ми би могла — тя все чисти и чисти — така си мисля поне. Макар че отказва да пипа жертвените дарове — малките ми дечица бок’арала ги оставят навсякъде, където мина, разбира се. Започнах да свиквам с миризмата. Та докъде бях стигнал? О, да, прескъпа ми Апсалар — дали да не пофлиртуваме двамцата? Това ако не накара дъртата вещица да се пеняви и да съска! Хи-хи!

— По-скоро бих флиртувала с бок’арал — отвърна тя.

— Бива, бива — не съм ревнив, ще се увериш в това, драга. Все едно, много са, можеш да си избираш. Е, гладни ли сте ми? Жадни? Дано да сте си донесли провизии. Просто продължете нагоре по стъпалата, пък ако ви попита, не сте ме виждали.

И Искарал Пъст изчезна.

Апсалар въздъхна.

— Може пък… жена му да се окаже по-поносима домакиня.

Кътър я изгледа накриво. „Нещо се съмнявам.“

21.

Няма смърт в светлина.

Анарман

Върховен жрец на Оссерк

„Мезла, всички до един“, мърмореше Фебрил и куцукаше задъхан по изронения прашен път. Малко неща на този свят можеха вече да го радват. Малазанците. Отпадащото му старческо тяло. Сляпата безумна сила, така брутално проявена в богинята Вихър. Светът според него затъваше в хаос и всичко, което беше нявга — всичко, — бе останало в миналото.

Но миналото не беше мъртво. Беше само заспало. Само грижливото, премерено възкресяване на старите образци можеше да донесе прераждане. Не онова прераждане, което бе извършила Ша’ик — което не беше нищо повече от изхвърлянето на стар, съвсем похабен съсъд заради нов, не толкова разнебитен. Не, прераждането, което си представяше Фебрил, бе много по-дълбоко.

Някога той беше служил на Енкура на Свещения Фалад. Святият град Угарат и многобройните му подчинени градове бяха в разгара на своето Възраждане. В Угарат учеха и процъфтяваха единадесет велики школи. Преоткриваше се отдавна забравено знание. Цветът на една велика цивилизация се беше обърнал към слънцето, започнал бе да се разтваря.

Мезла с техните неумолими легиони бяха унищожили… всичко. Угарат беше паднал под Дасем Ълтър. В училищата бяха нахлули войници и бяха побеснели, когато откриха, че многобройните им богатства и текстове са изчезнали, заедно с техните философи и учители. Енкура беше разбрал добре жаждата на мезла за знание, страстта на императора към чуждите тайни — и Свещеният регент на града нямаше да им даде нищо. Заповядал бе на Фебрил седмица преди идването на малазанските армии да затвори всички училища, да събере стотиците хиляди ръкописи и подвързани томове, древните реликви от Първата империя, както и самите учители и схолари. С декрет на Регента колизеумът на Угарат бе станал център на голям пожар и всичко бе изгоряло и унищожено. Учените бяха разпънати на кръстове — онези от тях, които сами не се хвърлиха в пламъците в пристъп на лудост и на скръб — и телата им бяха нахвърляни в ямите върху натрошените реликви край градските стени.

Фебрил беше изпълнил повеленото му в своя последен жест на вярност и на чиста, неопетнена доблест. Ужасният акт беше необходим. Отказът на Енкура беше може би най-мъжествената проява на съпротива за цялата война. Заради нея Свещеният регент плати с живота си, след като, както разправяше мълвата, ужасът, обзел Дасем Ълтър, щом чул за деянието, беше преминал в гняв.

Междувременно Фебрил беше изгубил вярата си и това го беше прекършило. С изпълнението на заповедта на Енкура до такава степен бе разгневил баща си и майка си — и двамата образовани благородници, — че те се бяха отрекли от него. И в онази нощ Фебрил беше изгубил разсъдъка си; съвзе се чак когато зората оцапа хоризонта и той разбра, че е убил родителите си. И техните слуги. Че е отприщил магия, която бе съдрала плътта на домашните стражи. Че през него се е изляла такава мощ, че да го състари с десетки години и да направи тялото му съсухрено и сбръчкано, с крехки и изкривени кости.

Старецът, изкуцукал в онзи ден през градската порта, беше съвсем незабележим. Енкура го беше търсил, ала Фебрил бе успял да се изплъзне на Свещения регент и да го остави на собствената му съдба.

Непростимо.

Корава дума. Истина, по-твърда от камък. Но Фебрил така и не можеше да реши за кое престъпление се отнася. Три ли бяха предателствата, или две? Беше ли унищожението на цялото онова знание — избиването на всички учени и учители — беше ли то, както по-късно обявиха мезла и други Фалад’ан — най-мръсното от всички деяния? По-мръсно дори от избиването на гражданите на Ейрън от Т’лан Имасс? Толкова мръсно, че името на Енкура да се превърне в проклятие за мезла, както и за всички обитатели на Седемте града? „Три, а не две?“

И кучката разбра. Разбра всяка негова тайна. Това, че си беше променил името, не се оказа достатъчно; не беше достатъчна и старческата му външност, докато Върховен маг Илтара, най-верният слуга на Енкура, беше млад, висок и възжелаван страстно и от мъже, и от жени? Не, тя беше заличила сякаш без никакво усилие всяка негова преграда, изровила беше ямите в душата му.

Непростимо.

Никой, който знаеше тайните му, не можеше да остане жив. Той нямаше да допусне такава уязвимост. Пред никого. Дори пред Ша’ик. Особено пред нея.

„И затова тя трябва да бъде премахната. Дори ако това означава да си имам работа с мезла.“ Не хранеше никакви илюзии за Корболо Дом. Амбициите на напанеца — каквото и да твърдеше — се простираха много извън този бунт. Амбициите му бяха имперски. Някъде на юг Малик Рел, джисталският жрец на Древния Маел, креташе към Ейрън, за да се предаде. И оттам щеше да бъде отведен при самата императрица.

„И тогава какво? Онази змия ще съобщи за неочаквания обрат в Седемте града. Корболо Дом през цялото време е действал в неин интерес. Или друга някоя подобна глупост.“ Фебрил беше сигурен в подозренията си. Корболо Дом искаше триумфално завръщане в имперското лоно. Вероятно и титлата Върховен юмрук на Седемте града също така. Малик Рел щеше да изопачи участието му в събитията при Пропада и непосредствено след това. Върху мъртвия Пормквал щеше да се стовари цялата вина за смъртта на Колтейн и избиването на армията на Върховния юмрук. Джисталецът щеше да се измъкне някак, а в случай, че нещата се объркат, щеше да успее някак да избяга. Фебрил беше сигурен, че Корболо Дом има свои агенти в двореца в Унта — това, което бе изиграл тук, в Рараку, бе само една нишка от много по-голяма паяжина.

„Но най-накрая ще го надвия. Дори да се налага в момента да изглеждам примирен. В края на краищата той прие условията ми — лъжа, разбира се — и аз на свой ред приемам неговите — също лъжа естествено.“

Беше минал през окрайнините на града и вече се бе озовал в по-дивия участък на оазиса. Пътят изглеждаше отдавна неизползван и запустял, осеян със сухи палмови клони и счупени кратуни. Фебрил знаеше, че стъпките му ще унищожат тази заблуда, ала му беше все едно. Убийците на Корболо щяха да оправят бъркотията, в края на краищата. Това само подхранваше самозаблудите им.

Подмина завоя на пътя и излезе на гол участък, заобиколен с ниски камъни. Някога тук беше имало стена, но пясъците я бяха запълнили. Камъст Релой стоеше в центъра, с нахлузена качулка и изгърбен, с четирима от убийците на Корболо, застанали в полукръг зад него.

— Закъсня — изсъска Камъст Релой.

Фебрил сви рамене.

— Да не би да ти приличам на подскачащо жребче? Е, започна ли подготовката?

— Ти си вещият в тези неща, Фебрил, не аз.

Фебрил се намръщи, но после махна вяло с костеливата си ръка.

— Все едно. Имаме време. Думите ти само ми напомнят, че трябва да търпя глупци…

— Не си единственият — провлече Камъст Релой.

Фебрил закуцука към него.

— Пътят, който… поемат слугите ти, е дълъг. Смъртни не са стъпвали по него от Първата империя. Може да е станал измамен…

— Стига предупреждения, Фебрил — сряза го Камъст Релой и с нервността си издаде страха си. — Трябва само да го отвориш. Само това искаме от тебе — винаги сме искали само това.

— Нужно ви е повече от това, Камъст Релой — отвърна с усмивка Фебрил. — Нима искаш тези глупци да вървят слепешком? Богинята е била дух някога…

— Това не е тайна.

— Сигурно, но какъв дух? Дух на пустинните ветрове? Ако си мислиш това, грешиш. Дух на камъка? На пясъка? Не, нито едно от тях. — Махна с ръка. — Погледни наоколо. Рараку пази костите на безброй цивилизации, отвеждащи назад чак до Първата империя, империята на Десимбелакис. И още по-назад — да, повечето следи от това са заличени, но някои все пак си остават, стига човек да има очи да ги види… и разбере. — Изкуцука до един от ниските камъни по ръба на пясъчния кръг, като се мъчеше да прикрие болката в уморените си кости. — Ако започнеш да разкопаваш този пясък, Камъст Релой, ще откриеш, че тези камъни всъщност са върхове на менхири, изправени камъни, по-високи от всеки от нас тук. И че стените им са надупчени и издълбани в странни шарки…

Камъст бавно се завъртя и заоглежда с присвити очи подаващите се от пясъка камъни.

— Т’лан Имасс?

Фебрил кимна.

— Първата империя на Десимбелакис, Камъст Релой, не е била първата. Първата е на Т’лан Имасс. Вярно, в нея не е имало много неща, които човек да разпознае като… имперски. Никакви градове. Никакво разравяне на земята за насаждения или напояване. И армиите й са били немрящи. Съществувал е трон, разбира се, на който е трябвало да седи смъртен — потомствената раса на Т’лан Имасс. Човек. Уви, оказало се, че човешките същества си представят империята… другояче. И тяхната представа не включвала Т’лан Имасс. И ето ти измяната. След това — война. Неравен спор, но Т’лан Имасс не пожелали да унищожат своите деца. И затова се махнали…

— За да се върнат с разбиването на лабиринта — промълви Камъст Релой и кимна. — Когато изригнал хаосът, с ритуала на соултейкън и д’айвърс. — Обърна се отново към Фебрил. — Значи… духът на богинята е бил… Т’лан Имасс?

Фебрил сви рамене.

— Някога имало текстове — изписани върху плочки изпечена глина — от култ на Първата империя, копия от които бяха оцелели до падането на Угарат. Малкото Т’лан Имасс, които хората успели да унищожат, когато се разбунтували, били погребани в свети места. Места като това тук, Камъст Релой.

Другият маг само поклати глава.

— Тя е същество на гнева. Такава ярост не е присъща на Т’лан Имасс…

— Освен ако не е имала причини. Спомени за измяна може би, от тленния й живот. Рана, толкова дълбока, че да изкорени Ритуала на Телланн. — Фебрил сви рамене. — Все едно. Духът е Т’лан Имасс.

— Вече е много късно да ни разкриваш това — изръмжа Камъст Релой. — Все още ли е обвързана от Ритуала на Телланн?

— Не. Отдавна е счупила тези вериги и е възвърнала душата си — тайните дарове на Рараку са дарът на живот и на смърт, първични като самото съществуване. Върнала й е всичко, което е била изгубила — навярно и възраждането на гнева й. Рараку, Камъст Релой, си остава най-дълбоката загадка, защото пази свои спомени… за морето, за водите на самия живот. А спомените са сила.

Камъст Релой придърпа наметалото около мършавото си тяло.

— Отвори пътя.

„И когато го направя, ти и твоите приятели мезла ще ми бъдете задължени, Върховен маг. И ще изпълните желанията ми. Седемте града ще бъдат освободени. Малазанската империя ще оттегли интересите си и нашата цивилизация отново ще разцъфти…“

Той пристъпи в центъра на кръга и вдигна ръце.

Нещо идваше. Нещо чудовищно и изпълнено с дива мощ. С всеки изтекъл миг, докато се приближаваше, страхът на Л’орик се усилваше. „Древни войни… това е усещането, като преродена вражда, омраза, надмогнала хилядолетия.“ И макар да чувстваше, че никой смъртен в този град-оазис не е обектът на тази ярост, оставаше истината, че… „всички сме на пътя му.“

Трябваше да разбере повече. Ала не знаеше по кой път да поеме. Седемте града беше земя, стенеща под невидимо бреме. Кожата й бе покрита с дебели пластове, загрубяла и корава. Не можеше да се изтръгнат лесно тайните на тези пластове, особено тук, в Рараку.

Седеше кръстосал крака на пода на шатрата си, с наведена глава, и умът му гъмжеше от мисли. Яростта на Вихъра бе станала по-свирепа от всякога и го караше да подозира, че малазанската армия се приближава, че последният сблъсък на воли предстои съвсем скоро. Всъщност щеше да е сливане и теченията бяха впримчили в себе си други сили, теглеха ги неумолимо със себе си.

И зад всичко това — тихият шепот на песен…

Трябваше да избяга оттук. Да вземе Фелисин — а може би и Хеборик. И то бързо. Но любопитството го задържаше, поне засега. Пластовете се разтваряха и предстоеше да се разкрият истини, а той искаше да ги научи. „Дойдох в Рараку, защото усетих присъствието на своя баща… близо някъде.“ Навярно си беше заминал, но бе идвал тук, съвсем наскоро. Възможността да открие дирята му…

Кралицата на сънищата бе заявила, че Озрик е изгубен. Какво означаваше това? Как? Защо? Жадуваше за отговори на тези въпроси.

Куралд Тирлан бе породен от жестокост, от разбиването на Мрака. Оттогава Древният лабиринт се бе разклонил в много посоки, за да стане най-сетне достъпен за смъртните хора, като Тир. А преди това — и под маската на животворния огън, Телланн.

Тук, в Седемте града, присъствието на Телланн беше могъщо, смътно и дълбоко скрито може би, но при все това — всепроникващо. Докато Куралд Емурлан беше изкривен и отчаян, заради разкъсването на сестринския му лабиринт. Трудни бяха достъпите в Тирлан и той го знаеше добре.

„Добре. Тогава ще опитам Телланн.“

Въздъхна и бавно се изправи. Рисковете бяха много, разбира се. Взе под мишница опърпаната си телаба и пристъпи към раклата до постелята си. Наведе се, прокара длан над нея да махне временно преградите и вдигна черния капак.

Лиосанска броня, с нащърбения и одраскан бял емайл. Шлем със забрало от същия материал и надолу около врата железни брънки. Лек дълъг меч с тънко острие, прибран в ножницата от светло дърво.

Облече бронята, нахлузи шлема на главата, после се заметна с телабата и смъкна качулката. Последваха металните ръкавици и оръжейния колан.

И спря.

Мразеше да се бие. За разлика от своите родственици Лиосан, мразеше суровите присъди, утвърждаването на грубо очертания мироглед, недопускащ никакво двусмислие. Не вярваше, че редът може да бъде налаган с острието на меча. Категоричност, да, но категоричност, опетнена с поражение.

Най-горчив беше вкусът на необходимостта, но не виждаше друг избор и трябваше да изтърпи този вкус.

Отново трябваше да тръгне, да мине през стана, толкова предпазливо, че да остане невидим за смъртните, макар и под очите на богинята. Гневът й бе най-големият му съюзник и трябваше да му се довери.

Излезе и тръгна.

Слънцето грееше в яростен пурпур зад булото на утаяващия се пясък — имаше още една камбана до залез. Фелисин спеше под навеса, който бяха вдигнали на три кола срещу изваяните каменни дървета, и Л’орик реши да я остави да си отдъхне. Погледна с лека насмешка статуите на двамата Теблор, след което закрачи и се спря пред седемте каменни лика.

Духовете отдавна си бяха отишли, ако изобщо бяха идвали тук. Тези загадъчни Т’лан Имасс, станали богове на Тоблакай. Освещаването им бе отнето и това място бе останало посветено на нещо друго. Но пролуката беше останала — дирята от нечие кратко гостуване може би. Достатъчно, за да може да си отвори път към Лабиринта на Телланн.

Той отприщи силата, съсредоточи волята си в тази пролука, ушири я, докато можеше да прекрачи през нея…

На тинест бряг край огромно езеро. Ботушите му затънаха до глезените. Облаци насекоми се вдигнаха откъм брега и закръжиха около него. Л’орик се взря в облачното небе. Въздухът беше душен като в късна пролет.

„Попаднал съм на погрешно място… в погрешно време. Това е най-древният спомен на Рараку.“

Погледна към сушата. На двайсетина разтега се изпъваше блатиста низина, тръстиките се поклащаха на лекия вятър, след това теренът леко се издигаше към савана. Далече на хоризонта се очертаваше верига хълмове. Тук-там сред тревите се издигаха величествени дървета, с накацали по тях шумни белокрили птици.

Рязко движение сред тръстиките привлече погледа му и ръката му посегна за дръжката на меча, щом главата на звяра се появи, последвана от изгърбените рамене. Хиена, каквито можеше да се видят на запад от Ейрън и по-рядко в Карашимеш, но тази беше едра като мечка. Вдигна широката си глава, подуши и очите й сякаш примижаха.

Хиената пристъпи напред.

Мечът на Л’орик изсвистя от ножницата.

При съсъка му звярът се изправи на задните си крака, скочи наляво и драсна през тръстиките.

Той проследи бягството му по поклащащите се стръкове, след това го видя още веднъж — тичаше нагоре по склона.

Л’орик прибра оръжието, тръгна през тръстиките с намерението да хване пътеката на хиената и на четири крачки се натъкна на оглозганите останки от труп. Беше отдавна изгнил, с разхвърляни от гладния звяр крайници и на Върховния маг му беше нужно малко време, докато прецени как е изглеждало тялото. Човекоподобен. На ръст колкото обикновен човек, но останките от кожата показваха, че е била покрита с тънка черна козина. Водата беше подула плътта и това подсказваше, че съществото се е удавило. Потърси още малко и намери главата.

Наведе се и я огледа.

Ниско чело, големи челюсти без брадичка, костеният ръб над очите беше толкова тежък, че надвисваше над хлътналите очни кухини. По останките от черепа все още имаше кичури косми, не по-дълги от покриващите тялото, тъмнокафяви и къдрави.

„По-скоро едра маймуна, отколкото Т’лан Имасс… скулите също така са по-малки. И все пак е бил много по-висок, повече човек в пропорциите. Що за човек е било това?“

Нямаше никакви следи от облекло или украшения. Съществото — самец — беше умряло съвсем голо.

Л’орик се изправи. Пътят на хиената се очертаваше ясно през тръстиките и той тръгна през тях.

Облаците се разсеяха, въздухът стана по-горещ и душен. Л’орик стигна до торфа и едва сега стъпи на сухо. Хиената не се виждаше никъде и той се зачуди дали все още бяга. Странна реакция, за която не можеше да измисли задоволително обяснение.

Нямаше някаква определена посока. Не беше и сигурен, че ще намери тук онова, което търсеше. В края на краищата това не беше Телланн. Най-вероятно беше попаднал на онова, което лежи под Телланн, сякаш Имасс, избирайки своите свещени места, на свой ред бяха откликнали на чувствителност към още по-древна сила. Сега разбра, че поляната на Тоблакай не беше новоосветена от воина-исполин; нито дори от Т’лан Имасс, които той бе почитал като свои богове. От самото начало тази святост си беше на Рараку, на неведомата природна сила, която притежаваше земята. Така че Л’орик беше проникнал там до самото начало. „А дали сам проникнах, или бях притеглен?“

Стадо огромни зверове прехвърли далечния рид вдясно от него, земята потръпна, щом се спуснаха в панически бяг.

Л’орик се поколеба. Не бягаха към него, но знаеше много добре, че такива полудели от страх стада всеки момент може да свърнат от посоката си. Но те изведнъж възвиха обратно и продължиха бесния си бяг. Бяха толкова близо, че успя да ги огледа. Приличаха на диви говеда, само че по-големи, с дебели криви рога. Козината им беше сиво-бяла и ръждива, имаха дълги черни гриви.

Зачуди се какво ги е уплашило, после извърна очи натам, откъдето се бяха появили.

Приклекна и сърцето му заби лудо в гърдите.

Седем хрътки, черни като беззвездна нощ и толкова грамадни, че да хвърлят в паника рогатите говеда. Движеха се по хребета с предизвикателна наглост. А от двете им страни, като чакали около горда глутница лъвове, пристъпваха десетки получовешки същества като онова, което беше открил край езерния бряг. Явно им бяха покорни, в ролята на чистачи на мърша, съпътстващи хищници. Нямаше съмнение, че това партньорство носи взаимна изгода, макар че Л’орик не можеше да си представи някаква сериозна заплаха, която да съществува в този свят за черните хрътки.

А и капка съмнение нямаше, че хрътките не са от този свят.

„Нашественици. Чужденци в това селение, срещу които този свят не може да противопостави нищо. Те са тук господарите… и го знаят.“

Видя, че и други наблюдатели следят ужасните зверове. К’Чаин Че’Малле, трима; тежките мечове в ръцете им показваха, че са Ловци К’елл. Пристъпваха успоредно, на няколкостотин крачки от хрътките. С извърнати към зверовете глави… а те на свой ред не им обръщаха внимание.

„И те не са от този свят, стига мислите на баща ми по този въпрос да са точни. Гостувал е месеци наред в Лунния къс на Рейк, ровил е в тайните му. Но градовете на К’Чаин Че’Малле са на далечни континенти. Сигурно са пристигнали тук наскоро, за да търсят нови места за поселенията си… и са разбрали, че си имат съперници.“

И да забелязаха присъствието му, хрътките не го показаха с нищо. Както и получовеците.

Върховният маг ги проследи с поглед, докато не се спуснаха в някаква падина и не се скриха от очите му.

Всички Ловци на К’елл спряха, после се пръснаха и бавно и предпазливо обкръжиха падината, в която бяха изчезнали чудовищните псета.

Фатална грешка.

Хрътките излетяха от ниското като черни мълнии. Ловците на К’елл размахаха мечовете си, но колкото и бързи да бяха, за миг двама от тях се оказаха повалени, с разпрани гърла и кореми. Третият скочи високо, изхвърча на двайсет крачки встрани, тупна тежко в пръстта и побягна.

Хрътките не го подгониха, спряха се и започнаха да душат труповете на К’Чаин Че’Малле, а получовеците се върнаха с дивашки викове; няколко мъжкари се струпаха около мъртвите тела, заподскачаха и заразмахваха ръце.

Л’орик реши, че вече е разбрал защо К’Чаин Че’Малле така и не са създали свои колонии на този континент.

Започна да се отдръпва предпазливо към езерото. Когато се приближи до края на склона над тръстиките, погледна назад и видя, че седемте звяра са се обърнали към него, вдигнали глави.

После два от тях бавно заслизаха към него. След миг другите пет се развърнаха и ги последваха с дълги подскоци.

„О…“

Изведнъж го обзе странно спокойствие. Разбираше, че все едно е мъртъв. Нямаше време да разтвори лабиринта, за да се върне в своя свят — а нямаше и да го направи, защото това означаваше да им отвори път — „Няма да позволя появата им в оазиса да опетни душата ми. По-добре да умра тук и сега. Наказан справедливо за натрапчивото си любопитство.“

Хрътките изобщо не бързаха, както преди миг срещу Ловците на К’елл, сякаш бяха доловили слабостта му.

Л’орик чу зад себе си шум на вълни и се обърна рязко.

Ниско над водата се носеше дракон, изпълнил цялото му полезрение — толкова бързо, че водата кипваше след него на вълни. Беше изпънал надолу крайниците си, с широко разперени нокти.

Л’орик вдигна бързо ръце пред очите си, а огромните люспести пръсти се затвориха като клетка около него и го вдигнаха нагоре.

Успя да зърне за миг хрътките, пръснали се от драконовата сянка, чу далечните крясъци на получовеците… след това пред очите му вече нямаше нищо освен лъскаво белия драконов корем между кривите нокти.

Понесоха го надалече, над някакво море, после към остров, на който се издигаше тромава кула, с плосък и достатъчно здрав покрив, над който драконът да разпери широко криле, да застине във въздуха и да кацне.

Ноктите се разтвориха и Л’орик се изтъркаля върху надраскания с дълбоки жлебове каменен под. Превъртя се до ниската стена на парапета и бавно се надигна.

И зяпна огромния златистобял дракон, чиито искрящи очи, както усети инстинктивно, се бяха приковали с укор в него. Върховният маг успя само да свие рамене.

— Търсих те, татко.

Озрик не си падаше по мебели и вътрешна украса. Залата под широката платформа на покрива беше гола, подът бе осеян с останки от лястовичи гнезда, въздухът вонеше на птича тор.

Л’орик отпусна гръб на стената, скръсти ръце и загледа баща си, който крачеше нервно напред-назад.

На външност беше чистокръвен Лиосан, висок и бял като сняг, с дълга вълниста сребърна коса, прошарена със златни кичури. В очите му сякаш бушуваше вътрешен пламък, и той с цвета на косите му, като сребро, облизано от злато. Беше облечен в сива кожена броня, с меч съвсем същия като този на кръста на Л’орик.

— Татко. Кралицата на сънищата вярва, че си изгубен — след дълго мълчание промълви той.

— Така е. Или поне беше така. И искам да си остане така.

— Не й ли вярваш?

Баща му спря, изгледа го за миг и отвърна:

— Разбира се, че й вярвам. И колкото по-малко знае, толкова по-чиста е вярата ми. Какво търсиш тук?

„Копнежът понякога е за предпочитане пред реалността.“

Л’орик въздъхна.

— Дори не съм сигурен къде е „тук“. Тръгнах… да търся истини.

Озрик изсумтя и закрачи отново.

— Преди малко каза, че си ме търсил. Как откри дирята ми?

— Не съм я открил. Това, че те търсех, беше някак… общо. Друго търсене ме доведе тук.

— И за малко щеше да те убие.

Л’орик кимна и огледа залата.

— Тук ли живееш?

Баща му отвърна с гримаса.

— Наблюдателен пункт. Небесните крепости на К’Чаин Че’Малле неизменно подхождат от север, над водата.

— Небесни крепости… също като Лунния къс ли?

— Да.

— И в летящата крепост на Рейк ти си поел по пътя, довел те дотук. Откри ли нещо, което Тайст Андий, Господарят на Мрака, да не знае?

Озрик изсумтя.

— Само това, което бе под краката му. По Лунния къс имаше следи от повреди, от пробойни. След това — от погром. Все пак някои оцелели, поне достатъчно, за да поемат пътя обратно. Но така и не могли да прехвърлят ледените полета. Знаеш ли, че ледникът, държал в обятията си Лунния къс, е пропътувал с товара си хиляда левги? Хиляда левги, Л’орик, преди двамата с Рейк да се натъкнем на него северно от платото Ледерон?

— Твърдиш, че Лунният къс първоначално е бил една от небесните крепости, които са пристигнали тук?

— Така е. Три дойдоха, откакто съм тук. Нито една не устоя срещу Дерагот.

— Срещу кое?

Озрик се спря и отново изгледа сина си.

— Хрътките на Мрака. Седемте звяра, с които Десимбелакис сключи своя пакт — о, Безименните бяха потресени от този нечестив съюз! Седемте звяра, Л’орик, които дадоха името на Седемте града, макар точно за тази истина да не се е съхранил спомен. Седемте Свети града от наше време не са първоначалните, разбира се. Само числото се е запазило.

Л’орик притвори очи и отпусна глава на влажната каменна стена.

— Дерагот. Какво е станало с тях? Защо са тук, а не там?

— Не знам. Може би има нещо общо с насилственото рухване на Първата империя.

— Този лабиринт кой е?

— Никакъв лабиринт не е, Л’орик. Спомен. Вярвам, че скоро ще свърши, защото се… свива. Ако полетим на север, към края на деня ще видиш пред себе си стена от нищо, от забрава.

— Спомен. Чий спомен?

Озрик сви рамене.

— На Рараку.

— Говориш все едно пустинята е нещо живо, разумно същество.

— А не е ли?

— Твърдиш, че е?

— Не, не твърдя това. Питах тебе — нали току-що дойде оттам?

Л’орик отвори очи и погледна баща си. „Отчайващ човек. Нищо чудно, че Аномандър Рейк е изтървал нервите си.“

— А онези получовеци, дето тичаха с Дерагот?

— Странен обрат, нали? Единственият акт на одомашняване от страна на Дерагот. Повечето учени в своя нагъл видов шовинизъм са убедени, че хората са одомашнили кучетата, но напълно е възможно да е било обратното, поне в началото. Кой с кого е тичал?

— Но тези същества не са хора. Не са дори Имасс.

— Не са, но един ден ще станат. Виждал съм и други, притичват покрай вълчите глутници. Изправената стойка им осигурява по-добра видимост, ценна придобивка, допълваща превъзходството на вълците в слух и обоняние. Съчетанието буди респект, но все пак господарите са вълците. След време това ще се промени… но не и за тези, които служат на Дерагот, подозирам.

— Защо?

— Защото предстои да се случи нещо. Тук, в този затворен спомен. Надявам се само на привилегията да бъда свидетел, преди светът да изчезне съвсем.

— Ти нарече Дерагот Хрътки на Мрака. Да не би да са деца на Майката Тъма?

— Ничии деца не са — изръмжа Озрик и поклати глава. — Намирисват на нещо такова, но всъщност нямам представа. Просто името изглежда подходящо. „Дерагот“, на езика на Тайст Андий.

— Хм, всъщност би трябвало да е „Дера’тин’джерагот“.

Озрик изгледа накриво сина си и въздъхна.

— Същият като майка си. Чудно ли е тогава, че не можехме да се търпим с нея? До третия ден. Винаги до третия ден. Цял живот можехме да изживеем в тези три дни. Възторг, утеха, взаимно презрение. Едно, две, три.

Л’орик извърна глава.

— А със сина си?

— Едва ли повече от три камбани — изсумтя Озрик.

Л’орик се надигна и изтупа прахта от дланите си.

— Е, добре. Може би ще ми потрябва помощта ти за отварянето на пътя обратно към Рараку. Но сигурно искаш да научиш нещо за Лиосан и Куралд Тирлан. Твоят народ изгуби закрилника си. Те се молят да се завърнеш, татко.

— А твоят питомец?

— Убит е. От Т’лан Имасс.

— Тогава си намери друг — каза Озрик.

Л’орик се намръщи.

— Не е толкова лесно! Все едно, никакво чувство за отговорност ли не изпитваш към Лиосан? Проклятие, те те почитат!

— Лиосан почитат единствено себе си, Л’орик. Аз бях просто фигурант. Куралд Тирлан може да изглежда уязвим, но не е.

— А ако тези Дерагот наистина се окажат слуги на Мрака? Пак ли ще твърдиш същото, татко?

Той помълча за миг, после закрачи към зейналия вход и излезе, като мърмореше:

— Тя е виновна…

Л’орик го догони отвън.

— Тази… наблюдателна кула. На Джагът ли е?

— Да.

— Тогава къде са те?

— На запад. На юг. На изток. Но не и тук — не съм виждал нито един.

— Не знаеш къде са, нали?

— Няма ги в този спомен, Л’орик. Това е. Сега постой тук.

Върховният маг остана до кулата, докато баща му се превъплъти в драконовия си облик. Въздухът изведнъж се изпълни със сладникаво-лютива миризма и се замъгли. Също като Аномандър Рейк, Озрик беше повече дракон, отколкото всичко друго. Бяха братя по кръв, макар и несъвместими по нрав. „Жалко, че не мога да го разбера този мой баща. Кралицата да ме вземе дано, жалко, че не мога да го харесам дори.“ Пристъпи напред.

Драконът вдигна предната си ръка и разтвори пръсти. Л’орик се намръщи.

— Бих предпочел да яхна раменете ти, татко…

Но ръката на огромното влечуго се протегна и се затвори около него.

Реши да изтърпи унижението в мълчание.

Озрик летеше на запад, над крайбрежната ивица. Скоро напред се появи дълъг лес и сушата възви на север. Въздухът, заплющял между люспестите пръсти, стана студен, след това — леден. Земята долу започна да се издига, дървесата по планинските склонове станаха иглолистни. После Л’орик видя снега, стичащ се като замръзнали реки в дерета и клисури.

Не можеше да си спомни планини от бъдещето, наподобяващи тази древна гледка. „Може би този спомен е изкривен, като толкова други.“

Озрик започна да се спуска… и Л’орик изведнъж видя под себе си огромна бяла пустош, сякаш извисяващата се пред тях планина беше прорязана почти на две. Към този прорез се приближаваха.

Целта на дракона беше една почти равна, покрита със сняг ивица. Южният й край представляваше стръмна пропаст. А на север… непроницаема забрава.

Озрик изплющя с криле, вдигна облаци пухкав сняг, увисна за миг на място и пусна Л’орик.

Върховният маг затъна до кръста в сняг. Изруга и зарита, докато стъпалата му намерят по-твърда опора.

Озрик бързо се въплъти в тялото на Лиосан, закрачи към него и вятърът развя бялата му коса.

В заглъхващия край на спомена витаеха… неща. Някои от тях се движеха немощно. Озрик закрачи към тях през дълбокия сняг и заговори:

— Същества, спъват се по границите му, можеш да ги видиш тук-там. Повечето умират бързо, но някои се задържат.

— Какво са?

— Демони най-вече.

Озрик смени леко посоката, приближи се към едно такова създание, от което се вдигаше пара. Четирите му крайника помръдваха, то дращеше с нокти в кишата около себе си.

Баща и син се спряха пред него.

Беше голямо колкото куче и подобно на влечуго, с четири ръце като на маймуна. Широка плоска глава с голяма уста, две цепки за ноздри и четири влажни, леко издути очи, разположени като диамант, с вертикални зеници и изненадващо отворени под силния блясък на снега и небето.

— Това може да стане за Куралд Тирлан — каза Озрик.

— Що за демон е?

— Нямам представа — отвърна Озрик. — Докосни го. Виж дали е податлив.

— Ако изобщо притежава ум — измърмори Л’орик и се наведе.

„Можеш ли да ме чуеш? Можеш ли да разбираш?“

Четирите очи примигаха. И съществото се отзова.

„Чародей. Изказване. Разбиране. Казаха ни, че ще дойдеш, но толкова скоро? Риторично.“

„Не съм от това място — отвърна Л’орик. — Мисля, че умираш.“

„Това ли е то. Изумление.“

„Искам да ти предложа алтернатива. Имаш ли име?“

„Име? Трябва ти. Наблюдение. Разбира се. Разбиране. Партньорство, свързване на духове. Сила от теб, сила от мен. В замяна на мой живот. Неравна сделка. Неравностойно положение.“

„Не, аз въпреки всичко ще те спася. Ще се върнем в моя свят… на по-топло място.“

„Топлина? Мислене. А, въздух, който не краде моя сила. Премисляне. Спаси ме, Чародей, после говорим повече за този съюз.“

Л’орик кимна.

— Добре.

— Стана ли? — попита Озрик.

Синът му се изправи.

— Не, но идва с нас.

— Без обвързване няма да имаш контрол над демона, Л’орик. Може да се обърне срещу теб веднага щом се върнете в Рараку. По-добре да продължим търсенето и да намерим по-пригодно същество.

— Не. Ще рискувам с това.

Озрик сви рамене.

— Е, както желаеш. Сега трябва да се върнем при езерото, откъдето се появи.

Баща му се отдалечи и се спря, за да върне отново драконовия си облик.

„Елейнт! — изкрещя демонът в ума на Върховния маг. — Удивление. Ти имаш Елейнт за приятел!“

„Той е баща ми.“

„Твоят баща! Възбуда, радост! Името ми е Сивожаб, роден в Блатното люпило, в Дванайсетия сезон на Мрака. Гордост. Самият аз съм баща на трийсет и едно люпила…“

„А как си дошъл тук, Сивожаб?“

„Своенравие. Един подскок в повече.“

Драконът се приближи.

Сивожаб се смъкна върху горещия пясък. Л’орик се обърна, но порталът вече се затваряше. Беше намерил баща си, а раздялата се оказа толкова безцеремонна, колкото и самата среща. Не точно безразличие. По-скоро… разсеяност. Озрик се интересуваше единствено от Озрик. От своите стремежи.

Чак сега в мислите на Л’орик нахлуха хиляди въпроси. Въпроси, които трябваше да е задал.

„Съжаление?“

Л’орик се обърна към демона.

— Съвземаме ли се вече, Сивожаб? Аз съм Л’орик. Е, да обсъдим ли партньорството си?

„Надушвам сурово месо. Гладен съм. Ядем. После говорим. Твърдо.“

— Както искаш. Колкото до суровото месо… Ще трябва да ти намеря нещо подходящо. Има правила какво можеш да ядеш и какво — не.

„Обясни ми ги, Предпазливчо. Няма желание да обиди. Но гладно.“

— Добре…

От толкова време мъстта се беше превърнала в жизнената й кръв, а ето че сега, само след няколко дни, щеше най-сетне да се изправи срещу сестра си, да изиграе последния ход в тази игра. Жестока игра, ала все пак игра. Ша’ик знаеше, че всяко мислимо предимство е на нейна страна. Легионите на Тавори бяха млади и неопитни, територията беше на Ша’ик, нейната Армия на Апокалипсиса беше от ветерани на бунта и с числено превъзходство. Богинята на Вихъра извличаше силата си от Древен лабиринт — вече го знаеше, — може би не толкова чист, но или неуязвим, или способен да се възпротиви на въздействието на отатарал. Маговете на Тавори се свеждаха до двама млади уикски чародеи, и двамата със сломен дух, докато кадърът на Ша’ик включваше четирима Върховни магове и още десетки шамани, вещици и заклинатели, сред които и Файил, и Хенарас. Накратко, поражението беше невъзможно.

И все пак Ша’ик изпитваше ужас.

Седеше сама в централната зала на многостайната шатра-дворец. Мангалите при трона бавно угасваха и сенки запълзяха от всички страни. Искаше й се да побегне. Твърде сурова, твърде отчаяна беше тази игра. Смразяващо бе сетното й обещание — по-смразяващо, отколкото си беше представяла. „Мъстта е опустошително чувство, но аз позволих да ме погълне. Поднесох го в дар на богинята.“

Късчетата яснота — те се смаляваха, съсухряха се като цветя зиме — докато прегръдката на богинята Вихър стягаше душата й. „Сестра ми ме изтъргува заради доверието на императрицата, за да убеди Ласийн във верността си. Всичко това, за да осъществи амбицията си. И наградата й беше постът на адюнкта. Такива са фактите, такава е хладната истина. А аз на свой ред изтъргувах свободата си срещу силата на богинята Вихър, за да мога да въздам справедлива мъст на сестра си.“

„Толкова различни ли сме тогава?“

Късчета яснота, ала не водеха доникъде. Можеше да задава въпроси, но изглеждаше неспособна да търси отговори. Можеше да изрича фрази в ума си, но те изглеждаха някак кухи, лишени от значимост. Престанала беше да мисли.

Защо?

Поредният въпрос, на който знаеше, че няма да отговори, не искаше дори да направи усилие да му отговори. „Богинята не иска да мисля.“ Добре, това поне беше някакъв вид осъзнаване.

Усети, че някой се приближава, и махна на пазачите си — избраните воини на Маток — да го пуснат да влезе. Завесите на входа на залата се разтвориха.

— Много късен час за старец като теб, Бидитал — каза Ша’ик. — Трябва да си почиваш, да се готвиш за битката.

— Битките са много, Избрана, и някои вече започнаха. — Той се подпря тежко на тоягата си и се огледа с лека усмивка. — Въглените гаснат.

— Мислех, че издължените сенки ти доставят удоволствие.

Усмивката му се стегна и той сви рамене.

— Не са мои, Избрана.

— Нима?

Устните му се изопнаха още повече.

— Никога не съм бил жрец на Мийнас.

— Не, тук беше Рашан, призрачното чедо на Куралд Галайн… и все пак лабиринтът, който владееше, си е Сянка. И двамата знаем много добре, че различията намаляват, колкото по-надълбоко заровиш в загадките на най-древния триумвират. Сянката, в края на краищата, е родена от сблъсъка между Светлина и Мрак. А Мийнас по същество е извлечен от лабиринтите Тирлан и Галайн, Тир и Рашан. Теория на кръстоските, ако предпочиташ.

— Най-чародейни изкуства са достъпни за смъртните човеци, Избрана. Боя се, че не разбирам накъде клоните.

Тя сви рамене.

— Само това, че пращаш своите слуги-сенки да ме шпионират, Бидитал. Какво се надяваш да видиш? Аз съм такава, каквато ме виждаш.

Той разпери ръце, опрял рамо на тоягата.

— Може би не са шпиони, а закрилници.

— А нима толкова ужасно се налага да бъда закриляна, Бидитал? Да не би страховете ти да са… специфични? Това ли си дошъл да ми кажеш?

— Много скоро ще разкрия точното естество на заплахата, Избрана. Много скоро ще мога да поднеса разкритията си. Сегашните ми тревоги обаче са свързани с Върховния маг Л’орик… и може би с Призрачни ръце.

— Едва ли подозираш някой от двамата в съучастничество в заговор.

— Не, но започвам да вярвам, че тук се намесват други сили. Ние сме в ядрото на сблъсък, Избрана, и не просто между нас и малазанците.

— Виж ти.

— Призрачни ръце не е това, което беше. Той отново е жрец.

Ша’ик вдигна вежди в израз на откровено неверие.

— Финир вече го няма, Бидитал…

— Не Финир. Но разсъдете над това. Богът на войната беше детрониран. И на негово място се въздигна друг, както диктува необходимостта. Тигърът на лятото, някогашният Първи герой, Трийч. Соултейкън от Първата империя, сега — бог. Той ще има огромна нужда, Избрана, от смъртни поборници и аватари, за да му помогнат да наложи ролята, която иска да приеме. Смъртен меч, Щит-наковалня, дестраянт — всичките древни титли… и силите, които богът влага в тях.

— Призрачни ръце никога не би приел друг бог освен Финир — заяви Ша’ик. — А и не допускам, че някой бог ще е толкова глупав, та да приеме него. Малко знаеш за миналото му, Бидитал. Той не е благочестив човек. Извършил е… престъпления…

— Въпреки това, Избрана, Тигърът на лятото е направил избора си.

— Като какво?

Бидитал сви рамене.

— Какво друго би могъл да бъде освен дестраянт?

— Какво доказателство имаш за това необичайно превъплъщение?

— Той се крие добре… но не достатъчно добре, Избрана.

Ша’ик помълча дълго и накрая също сви рамене.

— Дестраянт на новия бог на войната. Че защо да не е тук? Нали сме във война? Ще помисля за този развой, Бидитал. В момента обаче не мога да разбера доколко е важно — стига да е вярно.

— Може би най-важната му значимост е най-простата, Избрана: Призрачни ръце не е онзи сломен, безполезен човек, който беше. И предвид неговата… двойственост спрямо каузата ни, той представлява за нас потенциална заплаха…

— Не мисля — прекъсна го Ша’ик. — Но както вече казах, ще го обмисля. Е, твоята паяжина от подозрения е впримчила и Л’орик. Защо?

— Напоследък е станал по-потаен от обичайното, Избрана. Старанието му да прикрива къде ходи и какво прави е малко прекалено.

— Може би просто му е омръзнало непрекъснатото ти шпиониране, Бидитал.

— Възможно е. Макар да съм сигурен, че не е разбрал, че този, който държи под око заниманията му, наистина съм аз. Та нали Фебрил и напанецът също си имат шпиони. Не само аз имам интереси. Боят се от Л’орик, защото възпрепятства всеки техен ход…

— Радвам се да го чуя, Бидитал. Отзови сенките си по отношение на Л’орик. Това е заповед. Ще служиш по-добре на интересите на Вихъра, ако се съсредоточиш върху Фебрил, Корболо Дом и Камъст Релой.

Той отвърна със сдържан поклон.

— Добре, Избрана.

Ша’ик го изгледа замислено.

— Внимавай, Бидитал.

Забеляза как старецът леко пребледня, преди да кимне.

— Винаги внимавам, Избрана.

Тя го освободи с небрежно махване с ръка.

Бидитал се поклони ниско, стисна тоягата си и изкуцука от стаята. Мина през другите няколко помещения, покрай дузината мълчаливи воини на Маток и най-сетне излезе навън, в хладния нощен въздух.

„Да отзова сенките си ли, Избрана? Заповед или не, не съм толкова глупав, че да го направя.“

Сенките се сгъстиха около него, докато крачеше бавно по тесните улички между колиби и шатри. „Помниш ли мрака?“

Бидитал се усмихна. Скоро това парче от разбития лабиринт щеше да се превърне в самостоятелно селение. И богинята на Вихъра щеше да разбере, че е необходимо жречество, институция на власт тук, в света на смъртните. А в тази институция нямаше да има място за Ша’ик, освен някой малък олтар навярно, в нейна памет.

Засега обаче първо трябваше да се справят с Малазанската империя в цялост, а за това Ша’ик, като съсъд на силата на Вихъра, бе необходима. Точно тази пътека от сенки беше наистина тясна. Бидитал подозираше, че съюзът на Фебрил с напанеца и с Камъст Релой е само временен. Безумният стар кучи син никак не обичаше малазанците. Кроежите му навярно предвиждаха скрито предателство накрая, измяна, която да доведе до взаимното унищожение на всички други интереси, освен личния му.

„А не мога да се добера до истината за това — слабост, която само укрепва ръката ми. Трябва да изпреваря. Трябва да остана до Ша’ик, защото аз ще съм ръката й, която ще смаже заговорниците.“

Нечий призрачен глас му изсъска и Бидитал спря и се сепна. Видя пред себе си Фебрил.

— Плодоносна ли беше срещата ти с Избраната, Бидитал?

— Както винаги, Фебрил — усмихна се той, зачуден как е успял старият върховен маг да се доближи толкова, без да го засекат тайните му телохранители. — Какво искаш от мен? Късно е.

— Дойде времето — изхриптя тихо Фебрил. — Трябва да избереш. Присъединяваш се към нас или стоиш настрана.

Бидитал вдигна вежди.

— Трета възможност няма ли?

— Да ни се противопоставиш ли? За съжаление, отговорът е „не“. Предлагам обаче да отложим засега този въпрос. Вместо това, чуй наградата, която ще ти дадем — ако се присъединиш към нас или просто се отдръпнеш от пътя ни.

— Награда? Слушам те, Фебрил.

— Тя ще се махне, както и Малазанската империя. Седемте града отново ще са свободни. Но Лабиринтът на Вихъра ще си остане, върнат на Дрижна — на култа на Апокалипсиса, който е и винаги е бил в ядрото на бунта. За този култ е нужен нов повелител, Върховен жрец, настанен в просторен и богат храм, почитан надлежно от всички. Какъв облик ще придадеш на този култ? — Фебрил се усмихна. — Ти като че ли вече си започнал, Бидитал. О, да, знаем всичко за твоите… специални дечица. Представи си тогава, че Седемте града са на твое разположение. Всичките Седем града, удостоени с високата чест да ти водят нежеланите си дъщери.

Бидитал облиза устни, очите му се разшаваха възбудено.

— Ще трябва да помисля над това…

— Няма време за мислене. Ела с нас или стой настрана.

— Кога започвате?

— Та ние вече сме започнали, Бидитал. Адюнктата и легионите й са само на няколко дни оттук. Вече сме раздвижили агентите си, всички са по местата си, готови да изпълнят възложените им задачи. Времето за нерешителност отмина. Решавай. Сега.

— Добре. Пътят ви е чист, Фебрил. Приемам предложението ви. Но моят култ трябва да си остане мой, с облик, какъвто аз избера. Никаква намеса…

— Никаква. Това е обещание…

— Чие?

— Мое.

— А Корболо Дом и Камъст Релой?

Фебрил се усмихна широко.

— Какво струват техните клетви, Бидитал? Императрицата бе получила преди клетвата на Корболо Дом. Ша’ик — също…

„Както и твоята, Фебрил.“

— Значи се разбрахме.

— Да.

Бидитал гледа след Върховния маг, докато той не се скри в тъмното. „Знае, че моите духове-сенки ме обкръжават, но е безразличен към тях. Трета възможност нямало. Ако бях отказал, вече щях да съм мъртъв. Знам го. Усещам хладния дъх на Гуглата тук, в тази улица. Силите ми са… компрометирани. Как?“ Трябваше да открие източника на самоувереността на Фебрил. Преди да може да направи каквото и да било, преди да може да предприеме какъвто и да било ход. „А и какъв ли да е този ход? Предложението на Фебрил е… блазнещо.“

Но Фебрил беше обещал ненамеса и в същото време бе показал нагло безразличие към властта, до която Бидитал вече се беше домогнал. Безразличие, подсказващо, че знае нещо много съществено. „В края на краищата човек не проявява безразличие към това, за което не знае нищо. Не и на този етап.“

Бидитал продължи към своя храм. Вече се чувстваше… уязвим. Непознато усещане, от което ръцете и краката му затрепериха.

Лека пареща болка и вцепенението се оттече от дробовете й. Не й се искаше да вдиша и за много кратък миг си повярва, че въздух повече не й е нужен. После закашля неудържимо.

— Млъкни — изръмжа Корболо Дом и търкулна запушената бутилка по одеялото към нея. — Пий, жено. После дръпни тия завеси — едва виждам от тая вода в очите ми.

Тя се вслуша в скърцането на ботушите му по рогозките към едно от задните помещения. Кашлицата беше преминала. Чувстваше дробовете си пълни с гъста лепкава течност. Главата й се въртеше и тя потръпна, като си спомни какво бе станало преди малко. Беше дошъл Фебрил. Много възбуден. Нещо свързано с господаря й, Бидитал. Върхът на отдавна чакан триумф. Двамата се бяха оттеглили във вътрешните покои.

Беше съвсем сигурна, че имаше време, в което мислите й бяха ясни — въпреки че повечето от тях бяха неприятни. Така че нямаше смисъл да съжалява за онова време. Освен за самата яснота — яснотата, с която можеш да си припомниш всичко без усилие. Толкова й се искаше да служи на своя господар, и да му служи добре. Да му служи отлично, така че да си спечели нови отговорности, да й възложат нови роли — такива, които — може би — нямаше да я задължават да отдава тялото си на мъже. Един ден Бидитал нямаше да е в състояние да се грижи за всички нови момичета като сега — щяха да са твърде много, дори за него. Сигурна беше, че ще може да се справи с обрязването, с откъсването на насладата.

Те нямаше да приемат освобождението, разбира се. Не и в началото. Но тя щеше да им помага в това. С мили думи и с много дъранг, за да притъпи физическата болка… и горчилката на обидата.

Беше ли почувствала обида? Откъде дойде тази дума, как се появи така внезапно и нечакано в мислите й?

Тя се надигна, олюля се и се затътри към тежките завеси. Беше гола, но не усещаше студа. Само голите, натежали гърди леко я притесняваха. Два пъти беше зачевала, но Бидитал се беше погрижил за това, даваше й горчив чай, за да пречупи корена на семето и да го изтръгне от тялото й. Тогава те бяха пак така натежали и сега си помисли дали семето на напанеца отново не е прихванало в утробата й.

Пръстите й зашариха по връзките и тя надникна навън към тъмната улица.

Двамата пазачи бяха на няколко крачки вляво. Обърнаха се, с лица скрити под шлемовете и забулени под качулките на телабите. Като че ли я гледаха вторачено, но не я поздравиха.

Нощният въздух бе някак странно замъглен, сякаш димът, изпълнил шатрата, се бе напластил трайно върху очите й — зацапваше всичко, към което погледнеше. Тя постоя още миг така, после тръгна залитайки навън.

— Насити ли ти се тази нощ, Сцилара? — попита единият пазач.

— Искам да повървя. Трудно се диша. Мисля, че ще се удавя.

— Да се удавиш в пустинята, а — изпръхтя другият и се засмя.

Тя залитна една-две стъпки напред и тръгна напосоки.

„Задръстена. Пълна догоре. Да се удавиш в пустинята.“

— Не и тази нощ, скъпа.

Тя се обърна и примижа към пазача, тръгнал след нея.

— Какво?

— На Фебрил му омръзна шпионирането ти. Иска Бидитал да остане глух и сляп в този стан. Съжалявам, Сцилара. Наистина. — Хвана я за едната ръка и металните пръсти на ръкавицата се стегнаха. — Мисля, че е проява на милост, и ще го направя колкото може по-безболезнено. Защото те харесвах. Винаги беше усмихната, макар че това беше от дъранга, най-вече. — Водеше я, докато говореше, встрани от главната улица, по затрупаните с боклуци пътечки между шатрите и колибите. — Но държа първо да си взема удоволствието. По-добре син на пустинята, отколкото онзи кривокрак напанец, за последния ти спомен за любов, нали?

— Искаш да ме убиеш? — Мисълта й дойде трудно, трудно й беше изобщо да мисли.

— Боя се, че трябва, момичето ми. Не мога да възразя на господаря си, особено в това. Все пак трябва да се радваш, че съм аз, а не някой непознат. Защото няма да съм жесток, както ти казах. Тук, в тези руини, Сцилара — подът е пометен хубаво — не за първи път се използва, но ако се заличат всички следи, няма да се намери и доказателство, нали? В градината има един стар кладенец за труповете.

— Искаш да ме хвърлиш в кладенеца?

— Не теб. Само тялото ти. Душата ти дотогава ще е минала през портите на Гуглата, момичето ми. Ще се погрижа за това. Хайде, легни, ей тук, върху наметалото ми. Толкова време гледах хубавото ти тяло, без да мога да го пипна. Мечтал съм да целуна тези устни…

Тя лежеше върху наметалото, взряна в смътно примигващите мъгливи звезди, докато той разкопчаваше колана с меча и смъкваше бронята си. Видя го как извади един нож, тъмното му острие лъсна за миг, преди да го постави върху каменните плочи.

После ръцете му разтвориха бедрата й.

„Няма наслада. Умряла е. Той е хубав мъж. Нечий съпруг. Предпочита удоволствието пред работата, като мен някога. Мисля. Но вече не знам нищо за удоволствието.“

Оставаше само работата.

Наметалото се мачкаше под нея, пъшкането на пазача изпълваше ушите й. Тя се пресегна кротко встрани и ръката й се затвори около дръжката на ножа. Вдигна го и другата ръка също го стисна над пазача.

После заби ножа в кръста му, острието се вряза между два прешлена, бавно проникна навътре, разкъса мускулите и разпра вътрешностите.

Той се изля в утробата й в мига на смъртта, тръпките на насладата преминаха в гърчове, дъхът му излезе със съсък от мократа уста и челото му се удари в каменния под до ухото й.

Тя остави ножа забит наполовина до дръжката — толкова дълбоко, колкото й позволиха силите, измъкна се изпод безжизненото тяло и се надигна.

„Пустинна жена за последния ти спомен за любов.“

Искаше й се да закашля, но преглътна, докато пристъпът отшуми.

„Аз съм съд, който все тъпчат и тъпчат, и винаги остава място за още. Още дъранг. Още мъже и тяхното семе. Господарят ми намери мястото на насладата и го премахна. Все ме пълнят и все не ме напълват. Дъно няма този съд. Това ми направи той.“

„На всички нас.“

Изправи се с усилие. Погледна трупа на пазача и мокрите петна под него.

Чу звук зад себе си и се обърна.

— Мръсна убийца! Кучка.

Сцилара изгледа намръщено приближилия се втори пазач — държеше кама.

— Глупакът искаше да легне с тебе. Това получаваш, като престъпиш заповедта на Фебрил — предупредих го…

Тя гледаше ръката, стискаща камата, затова не видя как другата ръка изхвърча напред и се стовари в челюстта й.

Примига и отвори очи от рязкото, болезнено дръпване. Мъжът я влачеше за едната ръка през руините. Някъде отпред лъхна вонята на отходния изкоп, гъста като мъгла, дъх на сгорещен, отровен въздух. Устните й бяха разкъсани, усети вкус на кръв. Рамото на ръката, за която я беше стиснал пазачът, пулсираше. Мъжът мърмореше:

— … сладка била, как не. Едва ли. Като се дави в мръсотия. Глупак, и какво? Мъртъв. Толкова проста работа. Курви в тоя проклет стан колкото щеш. Какво… кой…

Беше спрял. Сцилара едва различи тромавата фигура, появила се в тъмното.

Пазачът пусна китката й и ръката й тупна върху мръсната кал. Видя го как посегна за меча си.

После главата му изплющя встрани с пукота на счупени зъби, нещо топло се плисна по бедрата й. Кръв.

Стори й се, че видя смарагдова светлина, изригнала от ръката на убиеца му — ръка, свършваща с дълги извити котешки нокти.

Фигурата прекрачи рухналото неподвижно тяло на пазача и бавно се наведе над Сцилара.

— Търсех те. Или току-що го разбрах. Странно, как животът на всеки от нас се заплита в цялото гъмжило, отново и отново, всичко — подето от друг, по-голям въртоп. Върти се и се върти, все надолу и надолу. Глупци, всички сме глупци, да си мислим, че можем да изплуваме от този въртоп.

Сенките изглеждаха странно по него. Все едно че стоеше под палми и сред високи треви — но не, само нощно небе имаше над ниския широкоплещест мъж. Разбра, че е татуиран, с тигрови шарки по кожата.

— Много убийства напоследък — замърмори той, докато се взираше в лицето й с кехлибарените си очи. — Всички разхлабени краища се сплитат, изглежда.

Видя го как посегна надолу с блестящата си, увенчана с нокти ръка. Отпусна я топла между гърдите й. Връхчетата на ноктите одраскаха кожата й и я пронизаха тръпки.

Топлината потече през жилите й, по цялото тяло. Изведнъж се усили, по гърлото, към дробовете, между краката й.

Мъжът изсумтя.

— Мислех, че е охтика, този накъсан дъх. Но не е, от многото дъранг е само. Колкото до другото, странно нещо е това удоволствието. Нещо, което Бидитал би предпочел никога да не го научиш. Неговият враг не е болката. Не, болката е само пътят, водещ към безразличието. А безразличието унищожава душата. Разбира се, Бидитал обича унищожени души — огледален образ на неговата.

Сигурно продължаваше да й говори, но тя вече не го чуваше. В тялото й нахлуваха отдавна забравени усещания, само леко притъпени от задържащата се, утешителна замая на дъранга. Усещаше, че е била използвана жестоко в слабините, но разбираше, че това ще отмине.

— Обидата.

Той тъкмо посягаше да я вдигне, но спря.

— Ти проговори?

„Обидата. Да. Това е.“

— Къде искаш да ме отнесеш?

Въпросът й излезе между два хрипа. Тя избута ръцете му настрана, наведе се и изплю храчката, докато той отговаряше.

— В моя храм. Не бой се, безопасно е. Нито Фебрил, нито Бидитал ще те намерят там. Изцерена си със сила, момиче, тъй че трябва да поспиш.

— Какво искаш от мен?

— Още не знам. Мисля, че ще ми трябва помощ, и то скоро. Но изборът си е твой. Не си длъжна да отстъпваш… нищо, което не искаш. А ако решиш просто да си отидеш, и така ще е добре. Ще ти дам пари и храна за път — може би ще ти намеря и кон. Това можем да го обсъдим утре. Как се казваш?

Отново посегна и я вдигна без усилие.

— Сцилара.

— Аз съм Хеборик, дестраянт на Трийч, Тигъра на лятото и Бога на войната.

Тя го загледа, докато я носеше по пътеката.

— Боя се, че ще те разочаровам, Хеборик. До гуша ми е дошло от жреци.

Усети как сви рамене, а после й се усмихна уморено.

— Всичко е наред. На мен също.

Фелисин се събуди скоро след като Л’орик се върна с прясно заклано агне за своя питомец — демона Сивожаб. „Сигурно я е събудило пращенето на кокалите“, помисли си Върховният маг, като видя, че се размърда под зеблото.

Апетитът на демона беше ненаситен. Л’орик се възхищаваше на целеустремеността му, макар и не толкова на мърлявите му навици в яденето.

Фелисин стана и загърната с одеяло, се приближи до Л’орик. Мълчеше — косата й беше разрошена около младото й смугло лице — гледаше как демонът поглъща последния къс агнешко с шумно, свирепо мляскане.

— Сивожаб — измърмори Л’орик. — Новият ми питомец.

— Твоят питомец? Сигурен ли си, че не е обратното. Това нещо може да ни изяде и двамата.

„Наблюдателно. Права е, приятелю Л’орик. Сърцераздирателно. Ще ми се да се поразтъпча. Уви. Унилост. Смут. Самотност.“

— Добре. — Л’орик се усмихна. — Съюз е по-подходяща дума за това партньорство.

— По ботушите ти има кал и полепнали късчета тръстика и трева.

— Тази нощ пътувах, Фелисин.

— Търсеше си съюзници?

— Не нарочно. Не, търсех отговори.

— Намери ли?

Той помълча. После въздъхна.

— Някои. По-малко, отколкото очаквах. Но със сигурност научих едно. И то е, че трябва да се махнеш оттук. Колкото може по-скоро.

Тя го погледна питащо.

— А ти?

— И аз ще дойда. Веднага щом мога.

— Сама ли трябва да тръгна?

— Не. Със Сивожаб. И с още един… надявам се.

Тя кимна.

— Готова съм. До гуша ми дойде тук. Вече не мечтая за отмъщение срещу Бидитал. Искам само да се махна. Това страх ли е?

Л’орик поклати замислено глава.

— За Бидитал ще се погрижим, момиче. По начин, отговарящ на престъпленията му.

— Ако се каниш да го убиваш, бих те посъветвала да не пращаш Сивожаб с мене. Бидитал е силен — може би повече, отколкото си даваш сметка. Мога да пътувам и сама — никой няма да ме гони, в края на краищата.

— Не. Колкото и да ми се ще сам да убия Бидитал, той няма да умре от моята ръка.

— Има нещо злокобно в това, което казваш, Л’орик. А може би — в това, което не казваш.

— Ще има съсредоточаване, Фелисин. На някои… неочаквани гости. И не смятам, че някой тук ще преживее дълго компанията им. Предстои… голяма касапница.

— Тогава защо оставаш?

— За да бъда свидетел, момиче. Да видя колкото може повече.

— Защо?

Отвърна й с гримаса.

— Както казах, все още търся отговори.

— И те са толкова важни, че да рискуваш живота си?

— Да. А сега ще те оставя малко на грижите на Сивожаб. С него си в безопасност, а като се върна, ще е с необходимите неща за път и коне.

Тя погледна люспестото маймуноподобно същество с четирите очи.

— В безопасност, казваш. Поне докато не е гладен.

„Одобрение. Тази ще я пазя. Но не се бави много. Ха-ха.“

Хеборик пристъпи навън да посрещне госта си. Беше се загърнал в тежкото наметало и държеше ръцете си под сгъвките му, беше придърпал над главата си и качулката.

Л’орик забави стъпките си. Истината нямаше да може да се скрие от този човек и Хеборик се усмихна, като видя как се разшириха очите на Върховния маг.

— Да — промърмори Хеборик. — Упорствах. Но стана и се примирих.

— И какъв е интересът на Трийч тук? — попита Л’орик след дълго, притеснено мълчание.

— Предстои битка — отвърна Хеборик и сви рамене. — Извън това — не знам. Ще разберем, предполагам.

Л’орик изглеждаше изнурен.

— Надявах се, че ще те убедя да заминеш. Да отведеш Фелисин оттук.

— Кога?

— Тази нощ.

— Премести й бивака на левга оттук, отвъд североизточния край на оазиса. Три оседлани коня, още три товарни. Храна и вода за трима, да ни стигне до Г’данисбан.

— Трима ли?

Хеборик се усмихна.

— Не го знаеш, но в това да сме трима има… известна поезия.

— Добре. И колко се очаква да ви чака?

— Докато реши, че е приемливо, Л’орик. Също като теб смятам да се задържа тук още няколко дни.

Той премрежи очи.

— Съсредоточаването.

Хеборик кимна и Л’орик въздъхна.

— Глупаци сме двамата с тебе.

— Може би.

— Преди време се надявах, че ще мога да се съюзя с теб, Призрачни ръце.

— Съюзът ни съществува, повече или по-малко. Достатъчно, за да осигури безопасността на Фелисин. Не че се справихме дотук особено добре с тази отговорност. Можех да помогна — изръмжа Хеборик.

— Изненадан съм, че не си потърсил отмъщение, ако си знаел какво й причини Бидитал.

— Отмъщение? Какъв смисъл има от това? Не, Л’орик, имам по-добър отговор за касапщината на Бидитал. Остави Бидитал на съдбата му…

Върховният маг се стъписа, но после се усмихна.

— Странно, само преди малко казах същото на Фелисин.

— Нещо… неумолимо има в тях.

Бяха излезли на пътя след отдалечаващите се легиони. Виждаха блясъка на поклащащите се железни върхове, като разтопен метал под пясъчния стълб, който от този ъгъл сякаш се издигаше право нагоре и се пръскаше на мъгливо петно от високите пустинни ветрове. Коураб Билан Тену’алас потръпна от думите на Леоман. Прахта се сипеше по гънките на дрипавата му телаба; въздухът толкова близо до Стената на Вихъра се беше сгъстил от утаяващия се пясък.

Леоман се завъртя в седлото да огледа воините си.

Коураб закрепи в стремето счупената пика. Беше капнал от умора. Буквално всяка нощ бяха опитвали набези, а дори когато отрядът му не се включваше пряко в боя, трябваше да се прикриват отстъпления, да се отбиват контраатаки и да се бяга. Да се бяга. Ако Ша’ик беше дала на Леоман пет хиляди воини, сега щяха да отстъпват малазанците. Чак до Ейрън, пребити.

Леоман обаче беше направил каквото можеше с това, с което разполагаше, и беше спечелил — с цената на много кръв — няколко скъпоценни дни. Нещо повече, бяха успели да преценят тактиката на адюнктата и качествата на войниците й. Неведнъж съсредоточеният им натиск срещу редовната пехота я бе накарал да се огъне и ако Леоман разполагаше с нужния брой хора, можеше да притисне здраво малазанците и да ги разбие. Но все идваха било Изгорените сълзи на Гал, било конниците на Уик или онези проклети морски пехотинци и пустинните воини бяха тези, които трябваше да отстъпят. В нощта, преследвани от конници също толкова опитни и неотстъпчиви като хората на Леоман.

Останали бяха около седемстотин — много ранени се налагаше да оставят зад себе си, а Изгорените сълзи на хундрилите ги намираха и избиваха, отнасяха като трофеи части от телата им.

Леоман отново се обърна напред.

— Приключихме.

Коураб кимна. Малазанската армия щеше да стигне Стената на Вихъра до залез-слънце.

— Нейният отатарал може да не успее. Може богинята да ги унищожи до крак още тази нощ.

Сините очи на Леоман се присвиха към настъпващите легиони и бръчките около тях станаха още по-дълбоки.

— Не мисля. Магията на Вихъра не е чиста, Коураб. Не, ще има битка, в самия край на оазиса. Корболо Дом ще командва Армията на Апокалипсиса. Ние с теб, и може би Маток, ще си намерим удобно място… за наблюдение.

Коураб се наведе от седлото и се изплю.

— Нашата война свърши — изръмжа Леоман и стисна юздите.

— Корболо Дом ще има нужда от нас — заяви Коураб.

— Ако е така, значи сме загубили.

Сръгаха конете и препуснаха към Стената на Вихъра.

Можеше да язди половин ден в лек галоп, после да забавя джагския кон в бърз ход за една камбана време и отново да продължи в лек галоп чак до свечеряване. Хавок нямаше равен на себе си. Карса беше преминал достатъчно близо покрай северния край на Угарат, за да види наблюдателите по крепостната стена, и те бяха изпратили отряд конници, за да го спрат при широкия каменен мост над реката — ездачи, които трябваше уж да стигнат там много преди него.

Но Хавок беше разбрал какво трябва, препусна в пълен галоп, изпънал шия, и стигнаха петдесет разтега пред гонещите ги воини. Пешеходците по моста се пръснаха, а мостът се оказа достатъчно широк, за да могат да минат лесно между колите и фургоните. Колкото и широка да беше река Угарат, стигнаха до другата й страна само за десетина изтупвания на сърцето и тропотът на копитата на Хавок премина от бърз каменен ритъм в тежък тътен по отъпканата пръст, щом навлязоха в Угарат Одан.

Разстоянието сякаш беше загубило значението си за Карса Орлонг. Хавок го носеше напред без никакво усилие. Нямаше нужда от седло и единствената юзда, увита около врата на жребеца, беше всичко, с което да го насочва. Нощем теблорът дори не го връзваше, оставяше го да пасе свободно тревата на степта, проснала се във всички посоки.

Северната част на Угарат Одан се беше стеснила между двете главни реки — Угарат и другата, за която Карса помнеше, че се казва Мерсин или Талас. В посока север — юг преминаваше хълмиста верига, разделяща двете реки, със склонове, отъпкани от сезонната миграция на стада бедерини в продължение на хиляди години. Тези стада вече не съществуваха, макар че бяха останали кости от тях там, където ги бяха сваляли хищници и ловци, а земята сега се използваше за временни пасища, бе рядко населена, и то само по време на влажния сезон.

За седмицата, докато прехвърли хълмовете, Карса не видя нищо освен следи от пастирски биваци и гранични камъни, а единствените пасящи животни, които се мяркаха, бяха антилопи и някакъв вид по-едра сърна, които се хранеха само нощем — дните прекарваха налягали в ниските падини, обрасли с висока жълта трева. Плашливи, те падаха лесно под ударите му, за да му осигурят вечерния пир.

Река Мерсин се оказа плитка, почти пресъхнала в края на сухия сезон. След като я премина, той продължи на североизток и излезе на черния път, лъкатушещ покрай склоновете на планините Талас, после на изток към град Лато Ривий, при самия край на Свещената пустиня.

Мина през нощта по пътя южно от крепостната стена на града, за да избегне възможен сблъсък, а призори на другия ден навлезе в прохода, водещ към Рараку.

Привличаше го някакъв властен порив. Не можеше да си обясни това страстно желание, ала не го оспорваше. Твърде дълго го беше нямало и макар да не вярваше, че битката в Рараку се е разразила, усещаше, че предстои много скоро.

А Карса искаше да е там. Не за да избива малазанци, а за да пази гърба на Леоман. Но знаеше, че съществува и още една, по-мрачна истина. Битката щеше да е ден на хаоса и Карса Орлонг смяташе да го направи още по-голям. „Ша’ик или не, в стана има такива, които са си заслужили само смърт. И аз ще им я нанеса.“ Нямаше нужда да изрежда в ума си списък от причини, от нанесени му обиди, от неприкрито презрение или извършени грехове. Достатъчно дълго беше стоял безразличен, безразличен към много неща. Едва беше удържал юздите на най-големите сили на своя дух, сред тях — потребността да съди, да действа решително, според обичая на Теблор.

„Твърде дълго търпях деянията на зли и коварни същества. Сега моят меч ще им отвърне.“

Още по-малко го интересуваше списък от имена, защото имената водеха до клетви, а до гуша му беше дошло от клетви. Щеше да убива така, както му подскажеше чувството.

Чакаше с нетърпение това свое завръщане.

Стига да се върнеше навреме.

Щом започна да се спуска по склоновете, водещи към Святата пустиня, с облекчение видя, далече на североизток, червения яростен гребен на Стената на Вихъра. Беше въпрос вече само на дни.

Усмихна се на този далечен гняв, защото го разбра. Сдържана — окована — толкова дълго, богинята скоро щеше да отприщи яростта си. Сетивата му долавяха жаждата й, осезаема като двете души в неговия меч.

Спря Хавок до един стар бивак в края на покрита със спечена сол низина. Склоновете отзад щяха да осигурят последната храна и вода за коня му чак до Стената на Вихъра, така че щеше да се задържи тук, за да напълни торбите с трева за пътя, а и меховете с прясна вода от извора на десетина крачки от бивака.

Напали огън с последните парчета суха тор от бедерин от Джаг Одан — нещо, което правеше много рядко — и след като се нахрани, отвори торбата с останките от Т’лан Имасс и за първи път ги извади.

— Нямаш търпение да се отървеш от мене ли? — попита ’Сибалле със сух хриплив глас.

Той изсумтя и изгледа съществото отгоре.

— Пътувахме дълго, Ненамерена. Много време изтече, откак те видях за последен път.

— Защо тогава реши да ме видиш точно сега, Карса Орлонг?

— Не знам. И вече съжалявам.

— Виждах слънцето през нишките на тъканта. За предпочитане е пред тъмнината.

— Защо трябва да ме интересува какво предпочиташ?

— Защото, Карса Орлонг, ние с теб сме от един и същи Дом. Домът на Вериги. Господарят ни…

— Аз нямам господар — изръмжа теблорът.

— Точно както той го иска — отвърна ’Сибалле. — Сакатият бог не очаква да коленичиш пред него. Той не заповядва на своя Смъртен меч, на своя Рицар на Вериги — защото точно това си ти, това е ролята, за която си оформен от самото начало.

— Аз не съм в този Дом на Вериги, Т’лан Имасс. Нито ще приема поредния фалшив бог.

— Той не е фалшив, Карса Орлонг.

— Фалшив е, също като теб — отвърна озъбен воинът. — Само да се вдигне срещу мен, и мечът ми ще заговори вместо мене. Оформен съм, казваш. Значи има много, за което да отговаря.

— Боговете го оковаха.

— Какво искаш да кажеш?

— Оковаха го, Карса Орлонг. Към мъртвата земя. Той е сломен. Страда във вечна болка. Пленничеството го е извратило и вече познава само страданието.

— Значи ще счупя веригите му…

— Радвам се…

— И тогава ще го убия.

Карса сграбчи натрошената Т’лан Имасс за единствената ръка и я натика обратно в торбата. И се изправи.

Чакаха го велики дела. Тази мисъл го зарадва.

„Всеки Дом е поредният затвор. А имах вече достатъчно затвори. Вдигнете стени около мен и ще ги разбия.“

„Усъмниш ли се в думите ми, ще съжалиш, Сакати боже.“

22.

Убеден съм, че отатарал е породен от магия. След като твърдим, че магията се подхранва от скрити енергии, от това следва, че тези енергии имат граници. Достатъчно отприщване на сила, което впоследствие да ескалира извън контрол, би могло да пресуши въпросните източници на живот.

По-нататък, твърди се, че Древните лабиринти се съпротивляват на умъртвяващия ефект на отатарал, което предполага, че световните енергийни нива са многопластови. Достатъчно е човек само да си представи жизнената енергия на телесната плът, сравнена с неотречимата енергия в един неодухотворен обект, например камък. Повърхностното наблюдение би могло да приеме, че първото е живо, а второто — не. Така може би ще се окаже, че отатарал не е толкова обезсилващ, колкото изглежда на пръв поглед…

„Разсъждения за физическите свойства на света“

Трирсан от Мот

Девето, Единадесето и Дванадесето отделение бяха прикрепени към морската пехота на девета рота. Имаше слухове също така, че Първо, Второ и Трето отделение — тежката пехота — скоро ще се прехвърлят към тях, за да се сформира самостоятелна бойна част.

Никое от новите отделения не бе съвсем непознато за Стрингс. Беше си направил труда да научи имена и да запомни лица из цялата Девета рота.

С подути крака и изтощени от често прекъсвания сън нощем, сержантът и отделението му се бяха проснали около лагерния огън, приспивани от несекващия рев на Стената на Вихъра на хиляда разтега от спрялата се на стан армия. Изглежда, дори яростта можеше да притъпи ума.

Сержант Балм — на Девето отделение — се приближи, след като даде указания на войниците си къде да вдигнат бивака си. Висок и широкоплещест, далхониецът беше впечатлил Стрингс с хладното си безразличие към натиска, на който ги подлагаха. Отделението на Балм беше дало вече своя дял в съпътстващите похода битки и имената на ефрейтор Детсмел, Троутслитър, Уидършинс, Галт и Лоуб бяха на устата на всички в легиона. Същото беше в сила и за някои от другите две отделения. Моук, Бърнт и Стакър. Том Тиси, Тюлип, Рамп и Ейбъл.

Тежката пехота все още не беше накървавила мечовете, но Стрингс беше впечатлен от дисциплината им. „Кажеш им да стоят на място и пуснат корени чак до скалата.“ Забеляза, че няколко от тях обикалят наоколо. Флашуит, Боул, Шортноус и Уру Хела. Всички навъсени, до един.

Сержант Балм клекна до него.

— Ти си оня Стрингс, нали? Чух, че т’ва не ти е истинското име.

Стрингс вдигна вежди.

— А Балм[10] истинско ли е?

Тъмнокожият младеж се намръщи и дебелите му вежди се събраха над носа.

— Че що, истинско си е.

Стрингс се озърна към друг войник от Девето отделение, мъж застанал наблизо с вид все едно, че се кани да убие някого.

— А оня там? Какво му беше името, Троутслитър[11]? Мамчето ли го е избрала за бебче според тебе?

— Не знам — сви рамене Балм. — Дай му обаче нож в ръката и само гледай.

Стрингс го изгледа и изсумтя.

— Искаше да ме видиш за нещо ли?

Балм сви рамене.

— Горе-долу. Какво мислиш за новите части на капитана? Късничко е за такива промени май…

— Е, не е чак толкова ново. Легионите на Греймейн понякога ги сглобяват по същия начин. Все едно, новият ни Юмрук го одобри.

— Кенеб. Не ми вдъхва доверие.

— И си за нов капитан?

— Да, за нов. Благородник е тоя Ранал. Това стига.

— В смисъл?

Балм извърна очи и се загледа в зареялата се високо над главите им птица.

— В смисъл. В смисъл, че ще ни избие всичките.

„Аха.“

— Кажи го по-високо, не го чуха всички.

— Няма нужда, Стрингс. Споделят го.

— Да го споделят и да го кажат не е все едно.

Геслер, Бордюк и сержантите от Единадесето и Дванадесето се приближиха до огъня, заподаваха си ръце и си замърмориха имената за запознанство. Моук на Единадесето беше фалариец, с тъмножълта коса и брадясал като Стрингс. Беше го пронизала пика в гърба, от рамото до опашната кост, и въпреки усилията на лечителя явно страдаше от лошо срастване на мускулите. Сержантът на Дванадесето, Том Тиси, беше нисък, с лице, което можеше да мине за чаровно пред някоя женска жаба, с пъпчиви бузи и брадавици по ръцете. А като свали шлема си, всички видяха, че е съвсем плешив.

Моук примижа и изгледа продължително Стрингс, сякаш се чудеше откъде го познава, после извади от кесията на колана си рибешки гръбнак и почна да си чисти зъбите.

— Някой тук да е чувал за един войник убиец? Тежката пехота, не знам коя рота, и легиона не го знам. Викаме му Бред Нечестивеца. Чух че утрепал единайсет пустинни воини за една нощ.

— Ми аз чух, че били осемнайсет едната нощ и тринайсет — другата — рече Том Тиси. — Ще трябва да питаме ония с ниските чела, като дойдат.

— Ами тука има техен човек — подхвърли Стрингс и повиши глас: — Флашуит! Я ела за малко при нас, моля те.

Земята сякаш се разтърси под стъпките й. Беше напанка и Стрингс се зачуди дали знае, че е жена. Мускулите по ръцете й бяха по-дебели от неговите бедра. Беше си отрязала цялата коса и по кръглото й лице нямаше никакви украси освен бронзовата халка на носа. Но очите й бяха смайващо красиви, зелени като смарагди.

— Да си чувала за един от тежката, Флашуит? Бред Нечестивия?

Удивително красивите й очи се разшириха.

— Петдесет души убил, викат.

— Кой легион? — попита Моук.

Тя сви рамене.

— Знам ли.

— Не е нашият значи.

— Знам ли.

— Добре де, а ти какво направи? — сопна се Моук.

— Убих петдесет души. Сега мога ли да си вървя? Трябва да се изпикая.

Обърна се и си тръгна. Всички я изгледаха зяпнали.

— Права ли го прави? — подхвърли Том Тиси.

— Що не питаш нея? — изсумтя Моук.

— Не бързам толкова да ме убият. Що не я питаш ти, Моук?

— А, ето ги и сержовете на тежката — смени темата Балм.

Мозел, Соублоун и Тъг все едно че бяха близнаци. И тримата бяха от град Малаз, типични за преобладаващата на острова смесена раса, а заплахата, която лъхаше от тях, идваше не толкова от ръста, колкото от държането им. Соублоун беше най-старата от тримата, корава жена със сиви кичури в дългата до раменете черна коса, с небесносини очи. Мозел беше мършав, тесните му очи издаваха канска кръв някъде в семейното родословие. Косата му беше на плитки и подрязана на един пръст дължина, както я носеха пиратите на Джакатан. Тъг беше най-едрият от тримата, с къса брадва в ръка. Щитът, окачен на гърба му, беше огромен, от тежко дърво, обкован с калай и обшит с бронзов ръб.

— Кой от вас е Стрингс? — изръмжа Мозел.

— Аз съм, защо?

Мъжът сви рамене.

— Нищо. Просто се чудех. А ти — той кимна към Геслер, — ти трябва да си морският, Геслер.

Настъпи неловко мълчание. После заговори Тъг. С тънък глас, сигурно излизаше от повреден ларинкс, предположи Стрингс.

— Чухме, че адюнктата щяла да иде утре при стената. С оня меч. После какво? Мушка с него ли? То какво да му мушкаш, пясъчна буря. А и не сме ли вече в Рараку? Святата пустиня? Пустиня като пустиня, нито усещаш нещо по-така, нито изглежда по-различно. Защо просто не ги изчакаме. Или да ги оставим да си изгният в тая проклета пустош? Ша’ик иска империя от пясък, да си я има.

Накъсаният глас беше непоносим за ушите и късаше нервите, но Тъг като че ли не се канеше да млъкне скоро.

— Много въпроси — заговори Стрингс веднага щом Тъг спря замалко да си поеме хрипливо дъх. — Тази пясъчна империя не може да бъде оставена, Тъг, защото заразата ще се разпространи — ще загубим Седемте града, а толкова кръв се е проляла за завземането им, че не можем да се откажем току-така. А макар да сме в Рараку, още сме в самото й начало. Може да е Свята пустиня, но прилича на всяка друга, да. Само че ако има някаква сила, тя е в това, което ти прави, след време. Може би не точно какво ти прави, а какво ти дава. Не е лесно да се обясни. — Той сви рамене.

Геслер се окашля.

— Вихърът е магия, Тъг. Мечът на адюнктата е отатарал. Ще има сблъсък между двете. Ако мечът на адюнктата се издъни, всички се връщаме у дома… или обратно за Ейрън…

— А бе, аз не го чух така — заговори Моук и спря да се изплюе на пясъка, преди да продължи. — Ако не можем да я пробием тая стена, обръщаме на изток, и после на север. Към Г’данисбан или Ерлитан, да речем. Да изчакаме Дужек Едноръкия и Върховния маг Тайсхрен. Чух даже, че и Греймейн може да бъде отзован от кампанията в Корелри.

Стрингс го зяпна.

— В чия сянка си стоял, Моук?

— Ами, логично е, нали?

Стрингс въздъхна и се изправи.

— Всичко това са приказки на вятъра, момчета. Рано или късно ще тръгнем слепешката накъдето ни поведат. — Тръгна към шатрите на отделението си.

Войниците му, сред тях и Кътъл, се бяха струпали около Ботъл, който седеше на пясъка и като че ли си играеше с някакви клонки и пръчици.

Изведнъж сержантът се спря, смразен. „Богове на пъкъла, за миг ми се стори, че виждам Бързия Бен с отделението на Уискиджак, струпани около някакъв адски опасен ритуал…“ Някъде от пустинята извън лагера до ушите му достигнаха смътни звуци, като от песен, прерязала като острие на меч рева на Стената на Вихъра. Стрингс поклати глава и се приближи.

— Какво правиш, Ботъл?

Младежът го погледна гузно.

— Ъ, нищо особено, серж…

— Опитва предсказание — изръмжа Кътъл. — Ама като гледам, доникъде не стига.

Стрингс бавно се наведе срещу Ботъл.

— Интересен стил. Пръчки и клонки. Откъде го научи това, момче?

— От баба ми.

— Вещица ли беше?

— Повече или по-малко… Майка ми също.

— А баща ти? Той какъв беше?

— Не знам. Имаше разни слухове… — Младият войник наведе глава, явно смутен от въпроса.

— Все едно. Тази фигура тука, свързана е със земята. Това, дето държи силата, не стига, трябва ти повече…

Всички вече гледаха Стрингс.

Ботъл кимна и извади малка кукличка, изплетена от пурпурночервени стръкове трева, с увити около нея ивици черен плат. Сержантът се ококори.

— Кой, в името на Качулатия, трябва да е това?

— Ами, ръката на смъртта, един вид. Аз поне исках да е това. Знаеш го къде ходи, нали. Но не ще да съдейства.

— Извличаш от лабиринта на Гуглата?

— Малко…

„Хм, у това момче има повече, отколкото си мислех.“

— Качулатия го остави. Може да се навърта, но няма да се приближи, преди да е станала случката, а и тогава я кара слепешката кучият син. За тази фигурка, дето си я направил, пробвай с Патрона на убийците.

Ботъл се сепна.

— Какво, Въжето? Хм, и с него я стане, я не стане…

— В смисъл? Каза, че познаваш Мийнас. Сега излиза, че и Гуглата познаваш. И вещерство. Май просто си ги измисляш тия.

Младият маг се намръщи.

— Добре, добре. Стига си плямпал. Трябва да се съсредоточа.

Войниците наоколо се смълчаха отново. Стрингс заби поглед в пръчките и клонките, забити в пясъка пред Ботъл. След дълга пауза магът бавно постави между тях кукличката, натисна краката й в пясъка, докато тя не застана изправена, и внимателно отдръпна ръката си.

От едната страна на фигурата минаваше права линия от пръчки и Стрингс реши, че трябва да изобразяват Стената на Вихъра, защото започнаха да се полюшват като стръкове тръстика под вятъра.

Ботъл заломоти нещо под носа си, все по-настойчиво, после — отчаяно. Най-сетне дъхът му свърши, той се отпусна и отвори очи.

— Не става…

Пръчките бяха спрели да се движат.

— Безопасно ли е да се бръкне там? — попита Стрингс.

— Да, сержант.

Стрингс се пресегна и взе куклата. После я постави обратно… от другата страна на Стената на Вихъра.

— Опитай сега.

Ботъл го изгледа за миг, отново се наведе над фигурата и затвори очи.

Стената се разлюля отново. После няколко пръчки по редицата нападаха.

Няколко души в кръга ахнаха, но Ботъл се намръщи още повече.

— Не се движи. Куклата. Въжето го усещам. Близо, съвсем близо. Има сила, излива се в, или може би от куклата, само че тя не се движи…

— Прав си — рече Стрингс и на лицето му се плъзна широка усмивка. — Не се движи. Но сянката й — да…

Кътъл изпръхтя.

— Кралицата да ме вземе дано, прав е. Адски шантава работа… е, аз се нагледах. — Стана изведнъж, много изнервен. — Гадна работа е това магията. Аз си лягам.

Прорицанието изведнъж свърши. Ботъл отвори очи и огледа кръга, с лъснало от пот лице.

— Защо не се движеше? Защо само сянката му?

Стрингс също стана.

— Защото още не е готов, момче.

Смайлс го изгледа навъсено.

— И кой е той? Самото Въже ли?

— Не — отвърна Ботъл. — Не е той, сигурен съм.

Без нищо да каже, Стрингс се отдалечи от кръга. „Не е Въжето, разбира се. Някой още по-добър от него, мен ако питат. Тук е. И е от другата страна на Стената на Вихъра. И знам точно за кого си точи ножовете в този момент.“

„Само онова проклето пеене да можеше да спре…“

Стоеше сам в тъмното, обсаден от гласовете. Връхлитаха го от всички посоки, кънтяха в черепа му. Не стигаше това, че беше виновен за смъртта на войници; сега те не искаха да го оставят на мира. Сега духовете им му крещяха, призрачните им ръце се протягаха през Портата на Гуглата, пръстите дращеха в мозъка му.

Гамът искаше да умре. Беше повече от безполезен. Беше пречка, един от многото бездарни пълководци, оставили след себе си реки от кръв, поредното име в тази позорна, унизителна история, подклаждаща най-лошите страхове в сърцето на редовия войник.

И това го беше влудило. Вече го разбираше. Гласовете, парализиращата несигурност, как винаги беше изтръпнал от студ и разтреперан, колкото и горещо да беше слънцето денем и колкото и топли да бяха лагерните огньове нощем. И тази слабост, прокрадваща се в крайниците му, разреждаща кръвта в жилите му, докато сърцето му сякаш не започнеше да помпи разкаляна вода вместо кръв. „Прекърших се. Провалих адюнктата още с първото изпитание на куража ми.“

С Кенеб всичко щеше да е наред. Кенеб беше добър избор за нов Юмрук на легиона. Не беше чак толкова стар, а си имаше и семейство — хора, заради които да се сражава, при които да се завърне, хора, които осмисляха живота му. Това бяха важни неща. Нужният натиск, пламъкът, нужен за кръвта. Всичко това не съществуваше в живота на Гамът.

„Тя със сигурност изобщо не е имала нужда от мен, нали? Фамилията се разкъса сама и с нищо не можех да го предотвратя. Бях най-обикновен кастелан, почетен домашен гвардеец. Изпълнявах заповеди. И когато само една дума от устата ми можеше да промени съдбата на Фелисин, аз само отдадох чест и отвърнах: «Да, господарке.»“

Но той винаги си беше давал сметка за слабостта на своя дух. И беше получавал безброй възможности да прояви слабостите си. Безброй възможности, въпреки че тя гледаше на тези моменти като на проява на вярност, дисциплинирано приемане на заповеди, колкото и ужасни да бяха последствията им.

— Силно.

Нов глас. Той примига, зашари с очи наоколо, после погледна надолу и видя осиновеното от Кенеб хлапе, Гръб. Полуголо, с потъмняла от слънцето кожа, оцапана с кал, със сплъстена коса, с очи, блеснали на звездната светлина.

— Силно.

— Да, силни са. — Детето беше подивяло. Беше късно, скоро сигурно щеше да се съмне. Какво търсеше тук? Какво търсеше тук, извън лагерните постове, само. Да го заколи някой пустинен воин?

— Не те. Тя.

Гамът го изгледа намръщено.

— За какво говориш? Кое е силно? — „Аз чувам само гласовете. Ти не можеш да ги чуеш. Разбира се, че не можеш.“

— Пясъчната буря. Ревът. Много… много… много, много, много СИЛНО!

„Бурята?“ Гамът изтри пясъчните зрънца от очите си, озърна се… и разбра, че стои на по-малко от петдесет крачки от Стената на Вихъра. И звукът на пясъка, бушуващ между скалите по земята, съскащ нагоре на диви, вихрени кръгове, камъчетата, които издрънчаваха тук-там, свистенето на самата вихрушка през изваяните в пясъчника гънки — този звук беше като… „Като гласове. Пищящи, разгневени гласове.“

— Не съм полудял.

— Аз също. Щастлив съм. Тате си има нова гривна. На ръката. Лъскава. Цялата е на шарки. Уж трябва да дава повече заповеди, а дава по-малко. Но съм си щастлив. Много е лъскава. Ти обичаш ли лъскави неща? Дето блестят? Аз да, макар че ме заболяват очите. Сигурно защото ме заболяват очите. Ти как мислиш?

— Вече почти за нищо не мисля, момче.

— Според мен много мислиш.

— Нима?

— И тате така смята. Мислиш за неща, за които няма защо да се мисли. Все едно е. Но аз знам защо го правиш.

— Така ли?

Момчето кимна.

— Същото, заради което и аз обичам неща, дето блестят. Тате те търси. Ще ида да му кажа, че съм те намерил.

Гръб заситни към лагера и скоро се скри в тъмното.

Гамът се обърна и се загледа в Стената на Вихъра. Кипящата й ярост го блъсна в гърдите. Завихреният пясък дереше очите му, отнемаше дъха му. Беше гладна, гладна както винаги, но нещо ново се беше появило, променило бе пронизителния й писък. „Какво ли е?“ Настойчивост, тон, преизпълнен с… нещо.

„Какво търся тук?“

Едва сега си спомни. Беше дошъл, за да потърси смърт. Меча на някой пустинен воин, който да посече гърлото му. Бърза и внезапна смърт, макар и не съвсем случайна.

„И краят на всички тези мисли… от които така ме болят очите.“

Силният тропот на копита го накара да се съвземе, той се обърна и видя двамата конници, изникнали от сумрака. Водеха трети кон.

— Търсихме ви половината нощ — каза Юмрук Кенеб, щом дръпнаха юздите пред него. — Темъл изкара една трета от уикците си — всички ви търсят, сър.

„Сър? Това е неуместно.“

— Твоето дете ме намери лесно.

Кенеб се намръщи под рамката на шлема си.

— Гръб? Дошъл е тук?

— Каза, че отива да ти съобщи, че ме е намерил.

Мъжът изсумтя.

— Едва ли. Той още дума не ми е казвал. Дори в Ейрън. Чувал съм го да говори с други, когато е в настроение, но и това е рядко. Но не с мен. Не знам защо. Все едно. Докарахме ви кон. Адюнктата е готова.

— Готова за какво?

— Да извади меча си, сър. Да пробие Стената на Вихъра.

— Тя няма нужда от мен, Юмрук.

— Вярно, но все пак държи на това.

„Аз не го искам.“

— Тя заповяда, сър.

Гамът въздъхна и пристъпи до коня. Толкова беше отслабнал, че му беше трудно дори да се качи на седлото. Двамата го изчакаха с влудяващо търпение. С пламнало и от усилието, и от срама лице, Гамът най-сетне се качи на коня, краката му успяха да намерят стремената, пое юздите от ръката на Темъл и изръмжа на Кенеб:

— Води.

Подкараха на изток, на почтително разстояние от стената от побеснял пясък. След стотина разтега завиха към група от петима души, възседнали конете си и неподвижни. Адюнктата, Тене Баралта, Блистиг, Нил и Недер.

Внезапен страх стегна сърцето на Гамът.

— Адюнкта! Хиляда воини може да чакат от другата страна! Трябва да строим тук цялата армия! С тежката пехота на фланговете. С конен авангард, стрелци, морска пехота…

— Това ще стигне, Гамът. Тръгваме напред веднага — слънцето вече осветява стената. Освен това нима не го чуваш? Писъкът и е изпълнен със страх. Този звук е нов. Приятен звук.

Той се взря в завихрената пясъчна преграда. „Да, точно това чух преди малко.“

— Значи тя знае, че преградата й ще падне.

— Богинята го знае — потвърди Недер.

Гамът погледна през рамо двамата уикци. Изглеждаха окаяни, обичайното им състояние напоследък.

— Какво ще стане, когато Вихърът затихне?

Момичето само поклати глава, но брат й отговори:

— Стената на Вихъра обкръжава лабиринт. Унищожим ли стената, проникнали сме в лабиринта. Богинята става уязвима — да имахме един батальон Нокти и половин дузина Върховни магове, щяхме да я заловим и да я убием. Но това не можем да го постигнем. — После вдигна ръцете си в непривичен жест. — Армията на Апокалипсиса ще си остане подкрепена от силата й. Войниците им няма да се разколебаят, ще се бият до самия край. Особено при вероятността този край да е нашият, а не техният.

— Предричанията ти за погром не са от полза, Нил — измърмори адюнктата. — Придружете ме всички, докато не заповядам друго.

Подкараха конете си към Стената на Вихъра, приведени срещу свирепия вятър и пясъка. На петнадесет разтега от нея адюнктата вдигна ръка. Слезе от коня, стисна дръжката на меча и закрачи напред.

Ръждивото острие на меча отатарал излезе наполовина от ножницата… и се спусна внезапна тишина. Гръмовният бяс на пясъчната стена пред тях замря в сриващи се облаци от пясък и прах. Съсъкът на сипещия се пясък се надигна, надмогна глъхнещия вой на бурята. Премина в шепот. Лумна ярка светлина. И с нея — пълно безмълвие.

Адюнктата се обърна рязко, изумена и невярваща.

— Тя се отдръпна! — извика Нил и залитна напред. — Пътят ни е чист!

Тавори вдигна ръка да го спре.

— В отговор на моя меч ли, магьоснико? Или е стратегическа маневра?

— И двете, според мен. Не иска да понесе драговолно такава рана, мисля. Вече ще разчита на тленната си армия.

Прахта се сипеше като дъжд, на вълни, огрени в злато от изгряващото слънце. И лоното на Святата пустиня вече се виждаше ясно през пролуките на замиращата буря. С прилив на облекчение Гамът видя, че няма никаква чакаща орда. Само нова пустош, докъдето стигаше погледът му, с нещо като стръмнина на хоризонта на североизток, която се снишаваше на запад и продължаваше във верига от странно прорязани хълмове, като естествена преграда.

Адюнктата се качи на коня си.

— Темъл. Напред да се пратят съгледвачи. Не вярвам да има повече набези. Не, те ще ни изчакат на място, което сами ще изберат.

„И тогава ще дойде битката. Смъртта на стотици, навярно — на хиляди войници. Адюнктата, юмрукът на императрицата. И Ша’ик, Избраната слугиня на богинята. Сблъсък на воли, нищо повече. Но той ще реши съдбата на стотици хиляди.“

„Не искам да имам нищо общо с всичко това.“

Тене Баралта беше подкарал коня си до Гамът.

— Сега ни трябваш повече от всякога — промълви Червеният меч, докато адюнктата раздаваше с подновена енергия заповеди на прииждащите откъм лагера офицери.

— Изобщо не ви трябвам — отвърна Гамът.

— Грешиш. Трябва й предпазлив глас…

— Глас на страхливец, по-точно. Не, тя няма нужда от това.

— При всяка битка се спуска мъгла…

— Знам. Бил съм войник. И добре съм се справял. Изпълняваш заповеди, не командваш никого освен самия себе си. Най-много шепа хора, но не хиляди. През всички онези години бях на нивото на компетенцията си.

— Добре тогава, Гамът. Стани отново войник. Войник, който случайно е прикрепен към свитата на адюнктата. Предложи й гледната точка на редовия войник. Слабостта, която изпитваш, не е само твоя — разбери, тя се споделя от стотици и хиляди тук, в легионите ни.

Блистиг се беше приближил от другата страна и се намеси:

— Тя си остава много отчуждена от нас, Гамът. Лишена е от съветите ни, защото нямаме възможност да й ги дадем. Та ние дори не знаем каква е стратегията й…

— Ако изобщо има стратегия — измърмори Тене Баралта.

— Нито тактиката й за предстоящата битка — продължи Блистиг. — Това е опасно, противоречи на малазанската военна доктрина. Тя направи тази война лична, Гамът.

Гамът се загледа към нея. Беше подкарала напред, с Нил и Недер от двете й страни, и като че ли оглеждаше прорязаните хълмове, отвъд които, както знаеха, чакаше Армията на Апокалипсиса на Ша’ик. „Лична? Да, би могла да я направи точно това. Защото винаги е правила точно това.“

— Такава е, каквато е. Императрицата не може да не е познавала нрава й.

— Ще нагазим във внимателно заложен капан — изръмжа Тене Баралта. — Корболо Дом ще се погрижи за това. Ще държи всяко късче по-висок терен, всеки подстъп. Все едно да боядиса едно голямо червено петно, където иска да застанем, докато ни избива.

— Тя си дава сметка за тези възможности — отвърна Гамът. „Остави ме на мира, Тене Баралта. И ти също, Блистиг. Вече не сме трима. Вече сме двама и един. Говорете на Кенеб, не на мен. Той може да ви подкрепи. Аз не мога.“ — Трябва да тръгнем срещу тях. Какво друго искате да направи?

— Да ни изслуша, това — отвърна Блистиг. — Трябва да намерим друг подстъп. Да подходим от юг може би…

— И да похабим още седмици в поход? Не допускаш ли, че Корболо Дом си е помислил същото? Всеки извор и водоизточник ще бъде замърсен. Ще обикаляме, докато Рараку не ни убие всички, без нито един меч да е вдигнат срещу нас.

Зърна за миг как се спогледаха Блистиг и Тене Баралта и се намръщи.

— Разговори като този няма да закърпят счупеното, господа. Спестете си думите. Не се съмнявам, че адюнктата ще свика военен съвет в подходящия момент.

— Дано — изръмжа Тене Баралта, стисна юздите и обърна коня си.

Щом се отдалечи, Блистиг се наведе от седлото и се изплю.

— Гамът, когато свикат съвета, бъди там.

— А ако не дойда?

— Достатъчно грижи си имаме. С всичките знатни офицерчета и безкрайния им списък с оплаквания. Войници, издигнали се от редовите редици, са рядкост в тази армия. Признавам, в началото нямах много високо мнение за тебе. Смятах те за галеника на адюнктата. Но ти се справи с легиона си много добре…

— До първата нощ, в която се сразихме с врага.

— Където една „проклетия“ уби коня ти и за малко не ти откъсна главата.

— Бях се побъркал преди това, Блистиг.

— Само защото се набута в сражението. Един Юмрук не бива да прави това. Стоиш отзад, обкръжен от вестоносци и охрана. Може да се окаже, че няма да издадеш нито една заповед, но все пак си ядрото, непоклатимото ядро. Само това, че си там, е достатъчно. Те могат да ти съобщят нещо, ти на тях. Можеш да окажеш подкрепа, да облекчиш части, да реагираш на хода на събитията. Това прави офицерът с висш ранг. Озовеш ли се сред битката, ставаш безполезен, превръщаш се в пречка за своите войници, защото са длъжни да ти пазят кожата. Още по-лошо — не можеш да видиш нищо, вестоносците ти не могат да те намерят. Изгубил си перспективата. Ако ядрото се поколебае или изчезне, легионът пада.

Гамът помисли над думите му, после въздъхна и сви рамене.

— Всичко това вече е без значение. Не съм вече Юмрук. Кенеб е, и той знае какво да прави…

— Той е действащ Юмрук. Адюнктата го заяви ясно. Временно е Юмрук. На теб се пада да си върнеш званието и командването.

— Няма да го направя.

— Длъжен си, упорит кучи син такъв. Кенеб е адски добър капитан. Сега в тази роля го замества някакъв благородник. Адски тъп. Докато беше под петата на Кенеб, нямаше проблем. Трябва да върнеш нещата в подходящия им ред, Гамът. И трябва да го направиш още днес.

— Откъде разбра за този нов капитан? Та той дори не е в легиона ти.

— Кенеб ми каза. По-скоро би предпочел да повиши някой от сержантите си — има няколко с повече опит от всеки друг в тази армия. Покрили са се, но все пак си личи. Но офицерският корпус, от който адюнктата е длъжна да извлича кадри, е пълен с благородници — цялата система си е един частен бизнес, лични връзки и корупция. Въпреки чистката си съществува — тук, в тази армия.

— Сержантите ще са най-полезни там, където са.

— Точно така. Така че престани да ми се цупиш като последния сополанко, старче, и се върни в строя.

Опакото на тежкия му юмрук удари Блистиг през лицето толкова силно, че му счупи носа и го изхвърли през задницата на коня.

Чу как друг кон изцвили зад него, обърна се и видя адюнктата, сред облака прах, изригващ изпод копитата на животното. Беше го зяпнала.

Блистиг изплю кръв и бавно се изправи.

Гамът го изгледа кисело и подкара към нея.

— Готов съм да се върна на служба, адюнкта.

Едната й вежда леко се вдигна.

— Много добре. Чувствам се длъжна да те посъветвам обаче в бъдеще да даваш отдушник на разногласията си с твоите колеги Юмруци на по-усамотени места.

Гамът погледна през рамо. Блистиг отупваше прахта от себе си, на окървавеното му лице се бе изписала мрачна усмивка.

„Кучият му син. Все пак дължа му един юмрук, нали?“

— Уведоми Кенеб — рече адюнктата.

Гамът кимна.

— С ваше позволение, адюнкта, бих желал да разменя още една дума с Юмрук Блистиг.

— Дано този път да е по-малко драматично, Юмрук Гамът.

— Ще видим, адюнкта.

— О?

— Зависи колко ще е търпелив, предполагам.

— Действайте тогава, Юмрук.

— Слушам, адюнкта.

Докато другите прибираха лагера и се готвеха за поход, Стрингс и още няколко сержанти се изкатериха на един хълм, за по-добра гледка към рухващата Стена на Вихъра. Прашните пелени продължаваха да се сипят, но отривистият вятър бързо ги разкъсваше.

— Дори не изхленчи — въздъхна зад него Геслер.

— Богинята се отдръпна, според мен — рече Стрингс. — Бас слагам, че адюнктата дори не си е извадила меча.

— Защо тогава изобщо я вдигна тая стена? — зачуди се Бордюк.

Стрингс сви рамене.

— Кой може да каже? Тук в Рараку явно стават и други неща, работи, за които не знаем нищо. Светът не си е стоял на едно място през месеците, докато идвахме насам.

— Била е, за да задържи Нокътя — заяви Геслер. — И Ша’ик, както и богинята й, искат тази битка. Искат я чиста. Войник срещу войник, маг срещу маг, командир срещу командир.

— Толкова по-зле за тях — промърмори Стрингс.

— Пак нещо намекваш. Хайде, изплюй го, Фид.

— Само предчувствие, Геслер. Имам ги понякога. Проникнали са вътре. Това видях от прорицанието на Ботъл. В нощта преди битката оазисът ще настръхне. Да можех да съм там, да видя. Проклятие, да можех да съм там да помогна.

— Ние ще си име достатъчно работа, мисля — измърмори Геслер.

Последният придружил ги сержант въздъхна, след което изхъхри:

— Моук смята, че няма да ни се отвори работа. Освен ако новият капитан не направи нещо тъпо. Адюнктата щяла да направи нещо неочаквано. Може изобщо да не влезем в бой.

Стрингс се окашля.

— Моук откъде го знае всичко това, Тъг?

— Измисля го, докато клечи в нужника, според мене — изсумтя Бордюк.

Сержантът от тежката пехота сви рамене.

— Моук просто знае разни неща, това е.

— И колко често бърка? — попита Геслер и също се закашля.

— Трудно е да се каже. Толкова неща приказва, че не мога да ги запомня всичките. Много пъти е излизал прав, мисля. Всъщност сигурен съм. Почти. — Тъг се обърна към Стрингс. — Казва, че си бил от Воинството на Едноръкия. И императрицата искала главата ти набучена на пика, защото си бил изменник. — Погледна Геслер. — И казва, че ти и ефрейторът ти, Сторми, сте от Старата гвардия. Младите морски пехотинци, на служба при Дасем Ълтър, или Картерон Кръст, или Урко. Че вие сте тия, дето са докарали онзи стар кюонски дромон в залива на Ейрън, с всички ранени от Кучешката верига. А ти, Бордюк, веднъж си хвърлил някакъв благородник офицер от една скала, близо до Карашимеш, но не са могли да го докажат, разбира се.

Тримата го зяпнаха онемели.

Тъг се почеса по врата.

— Ами, това разправя.

— Удивително колко е объркал всичко — измърмори кисело Геслер.

— И доколкото схващам, тия неща ги плямпа наляво и надясно? — попита Стрингс.

— О, не. Само пред мен и Соублоун. Каза ни да си държим езика зад зъбите. — Тъг примига и добави: — Но не с вас, явно, след като вече ги знаете. Просто си говорехме. Приятелски, нали. Интересно, как рухна само тая Стена на Вихъра, а?

В далечината проехтяха рогове.

— Време е за поход — измърмори Геслер. — Слава на Гуглата и прочие…

Кенеб яздеше до Гамът. Легионът беше поставен в ариергарда на походната колона и горещият въздух бе натежал от прахта.

— Започвам да се съмнявам, че Стената изобщо е изчезнала — каза Кенеб.

— Мда, това, което вдигаме, е по-малко от сипещото се все още — отвърна Гамът. Поколеба се, след което добави: — Моите извинения, капитане…

— Не е нужно, сър. Всъщност съм облекчен — ще прощавате за каламбура. Не само от бремето да си Юмрук, но и затова, че повишението на Ранал бе отменено. Беше удоволствие да го уведомя за това. Знаете ли, че е преустроил частите? По стила на Греймейн? Но Греймейн водеше продължителна война на огромна територия, без определен фронт. Трябваха му самостоятелни бойни единици, готови за всякакво обстоятелство. Още по-дразнещото е, че не благоволи да уведоми никого.

— И вие връщате частите в първоначалния им вид, така ли, капитане?

— Още не, сър. Чаках мнението ви.

Гамът помисли.

— Ще уведомя адюнктата за новата организация на легиона ни.

— Сър?

— Може да се окаже от полза. По време на боя ще държим ариергарда, по насечен терен. Решението на Ранал безспорно е взето от невежество, но все пак е подходящо.

Кенеб въздъхна, но не отвърна нищо и Гамът го разбра. „Може да се върнах като Юмрук с нейно потвърждение, но решението й къде да ни постави в битката доказва, че е загубила доверието си в мен.“

Продължиха мълчаливо. Но тишината не беше приятна.

23.

Кого от пантеона Падналия би презрял, и от кого най-много би се побоял? Последното му оковаване например, в което участваха всички те — Гуглата, Финир, Кралицата на сънищата, Оссерк и Опонн, а отгоре на това Аномандър Рейк, Каладън Бруд и още цяла орда други асценденти. Не е изненадващо тогава, че Сакатият бог не можеше да предвиди, че най-опасният му враг не е сред гореизброените…

„Оковаванията“

Истан Хела

— Само защото съм жена — жена — още не значи, че мога и да готвя.

Кътър погледна към Апсалар и рече:

— Ама не, защо, много си е добро, наистина…

Но Могора не беше свършила, размахваше оплетения с трева дървен черпак и крачеше напред-назад.

— Нищо няма в килера, нищичко! И гости! Гости и гости! И да дойде да ни намери някаква храна? Никогаж! Мисля, че е умрял…

— Не е умрял — прекъсна я Апсалар и задържа лъжицата си над купата. — Видяхме го преди малко.

— Така казваш ти, с тая твоя блестяща коса и нацупени устнички — и гърди, виж я ти! — Чакай само да почнеш да ги тръскаш кутретата, до глезените ти ще са един ден, каквито са големи — не кутретата, гърдите. Кутретата ще са ти по косата — не, не тая блестяща коса на главата ти, добре де, да, тая коса, само така е думата. Та за какво говорех? Да, все аз трябва да излизам всеки ден, да се катеря по оная въжена стълба и да мъкна храна — да, троскотът става за ядене, стига да го сдъвчеш хубаво. Дъвчеш ли дъвчеш. Всеки ден наръчи троскот, барабонки, ризани, хлебарки, кръвничета…

Кътър и Апсалар оставиха лъжиците.

— … и да се препъвам в цицорите си. А после! — Размаха черпака и мократа трева се лепна в стената. — После проклетите бок’арала да ми бърникат и да ми крадат вкуснотийките — всяка хлебарчица и кръвниче! Забелязахте ли? В тая съборетина няма и една твар! Една мишка няма, една буболечка — хилядата паяка какво да правят, а?

Двамата гости продължиха да се хранят, като оглеждаха внимателно мътната течност в лъжиците, преди да я изсърбат.

— И колко дълго се каните да останете тука? Какво, това да не ви е хан? Как си я представяте, че ще си оправим с мъжа ми съпружеския живот? Ако не вие, или богове, или демони, или разни убийци ще се бъркат в спалните ни! Кога ще си отдъхна аз? — С тези думи старата закрачи към вратата и се отвя навън.

След малко Кътър примига и изправи гръб.

— Убийци?

— Калам Мекхар — отвърна Апсалар. — Оставил е следи. Старият навик на Подпалвачите на мостове.

— Върнал се е? Какво е станало?

Тя сви рамене.

— Изглежда, Сенкотрон и Котильон са намерили работа за всички ни. Предполагам, че Калам се кани да убие колкото може повече командири на Ша’ик.

— Хм, Могора всъщност повдигна интересен въпрос. Котильон е искал да се появим тук, но защо? Сега какво?

— Нямам отговори, Крокъс. Изглежда, Котильон залага повече на теб, отколкото на мен. Което не е изненадващо.

— Не е ли? Според мен е. Иначе защо го каза?

Тя го изгледа за миг, после извърна очи.

— Защото не държа да му слугувам. Притежавам твърде много негови спомени, още от смъртния му живот като Танцьора, за да може напълно да разчита на мен.

— Това твърдение не е окуражаващо, Апсалар…

От сенките засъска нов глас:

— Окуражаване ли ни трябвало? Просто, лесно, какво да му мислиш — защо не мога да измисля решение! Да кажа нещо тъпо, нещо, което няма да ми струва усилие. Дали? — След миг Искарал Пъст се изниза от тъмното и подуши във въздуха. — Тя е… готвила! — Очите му се спряха на купите на масата. — А вие го… ядете! Луди ли сте? Защо според вас се крия през всичките тия месеци? Защо според вас карам моите бок’арала да ровичкат из складовете й? Богове, глупаци такива! О, да, чудесна храна… ако си антилопа!

— Оправяме се — каза Кътър. — Искаш ли нещо от нас? Ако не, съгласен съм с Могора за едно — колкото по-малко те виждам, толкова по-добре…

— Тя иска да ме види, идиот с идиот! Защо според тебе все се опитва да ме излови?

— Да, колко е хубаво, нали? Но нека да сме реалисти, Пъст, тя е по-щастлива, че не й се буташ пред очите. Не си желан. Всъщност, Пъст, ти си напълно безполезен.

Върховният жрец се опули, озъби се, драсна обратно към ъгъла на стаята и изчезна в сенките.

Кътър се усмихна и се отпусна в стола си.

— Това подейства по-добре, отколкото се надявах.

— Намеси се между съпруг и съпруга, Крокъс. Не е разумно.

Той я изгледа с присвити очи.

— Накъде искаш да продължим оттук, Апсалар?

Тя не пожела да го погледне.

— Още не знам.

И Кътър разбра, че знае.

Копието беше от тежко дърво, но изненадващо гъвкаво.

— Късичко е за моя стил на бой, но ще свърши работа — каза Трул Сенгар. — Благодаря ти, Ибра Голан.

Т’лан Имасс се обърна и закрачи към чакащия Монок Очъм.

Трул Сенгар плю на ръцете си и ги избърса в опърпаните гамаши от еленова кожа. Огъна още веднъж копието, опря го на рамото си и погледна Онрак.

— Готов съм. Макар че малко кожи нямаше да ми дойдат зле — този лабиринт е студен, а вятърът мирише на лед — до вечерта ще завали.

— Ще тръгнем на юг — каза Онрак. — Скоро ще стигнем до края на леса и снегът ще обърне на дъжд.

— Звучи още по-неприятно.

— Пътят ни няма да е повече от няколко дни и нощи, Трул Сенгар. А през това време ще минем през тундра, савана и джунгла.

— Вярваш ли, че ще стигнем до Първия трон преди ренегатите?

Онрак сви рамене.

— Възможно е. Пътеката на Телланн няма да ни създаде пречки, докато тази на хаоса ще забави враговете ни, защото пътят през него никога не е прав.

— Не е прав, да. Това ме изнервя.

„Аха. Същото изпитвам и аз.“

— Повод за притеснение, вярно, Трул Сенгар. Все пак имаме повод за още по-голямо притеснение. Защото щом стигнем до Първия трон, ще трябва да го защитим.

Ибра Голан поведе, а Монок Очъм изчака Онрак и Тайст Едур да минат покрай него и закрачи след тях.

— Не ни се доверяват — измърмори Трул Сенгар.

— Така е — съгласи се Онрак. — Но все пак сме нужни.

— Най-крехкият съюз.

— И все пак може би най-сигурният, поне докато нуждата не отпадне. Да не го забравяме, Трул Сенгар.

Тайст Едур изсумтя в съгласие.

Продължиха напред мълчаливо; всяка крачка ги отвеждаше все по на юг.

Като по много други пътеки из лабиринта на Телланн, белезите от Омтоуз Феллак си оставаха видими и осезаеми за сетивата на Онрак. Реки от лед бяха прорязали този свят, проследили история на настъпване, а после — на отдръпване и оставили след себе си наноси глина, камъни и морени, грамади и сипеи, широки долини с корита, изровени чак до огладената основна скала. Постепенно вечната замръзналост отстъпи пред влажни торфени блата, из които на малки островчета, оформени от гнилите останки на стари дървета, изникваха криви, недорасли черни смърчове. Езера от черна вода обкръжаваха тези острови, обвити в гъсти мъгли и бълбукащи от газовете на гниенето.

Въздухът гъмжеше от насекоми — не намираха сред Т’лан Имасс и самотния им смъртен спътник нищо, което да им хареса, но все пак продължаваха да кръжат на гъсти, бръмчащи рояци. Скоро блатата отстъпиха пред изгърбени скални куполи, ниското между тях бе прорязано на стръмни скатове, обрасли с храсти и сухи пинии. След това морените започнаха да се сливат в лъкатушен, издигнат над ниското мост, по който четиримата продължиха с още по-голяма лекота.

Заваля дъжд и базалтовата скала стана черна и хлъзгава.

Онрак чуваше хрипливия дъх на Трул Сенгар — приятелят му бе уморен. Но от устата на Тайст Едур не излезе нито дума за отдих, макар все по-често да се подпираше на копието като на тояга, докато продължаваха да се тътрят напред.

Скоро лес смени голата скала и бавно премина от иглолистна в широколистна гора, а хълмовете отстъпиха на по-равен терен. После гората оредя и изведнъж, оттатък линията от заплетени сухи клонаци и изпопадали дървета, пред очите им се просна равнина, а дъждът спря. Онрак вдигна ръка.

— Ще спрем тук.

Ибра Голан, на десет крачки пред тях, се обърна.

— Защо?

— Храна и почивка, Ибра Голан. Може да си забравил, но тези неща са нужни на смъртните.

— Не съм забравил, Онрак Прекършени.

Трул Сенгар се смъкна на тревата и се усмихна кисело.

— Това се нарича безразличие, Онрак. Аз, в края на краищата, съм най-малоценният от тази бойна група.

— Ренегатите няма да се спират по пътя си — каза Ибра Голан. — И ние не бива да спираме.

— Продължавай тогава — подкани го Онрак.

— Не — заповяда Монок Очъм. — Ще вървим заедно. Ибра Голан, малко почивка няма чак толкова да ни попречи. А и ми се ще Тайст Едур да ни поговори.

— За кое, Гадателю на кости?

— За твоя народ, Трул Сенгар. Какво ги е накарало да коленичат пред Окования?

— Няма лесен отговор на този въпрос, Монок Очъм.

— Ще ида да хвана дивеч — заяви Ибра Голан и изчезна сред вихрушка прах.

Тайст Едур огледа за миг жлебовете по върха на новото си оръжие, после го остави на земята и въздъхна.

— Историята е дълга, уви. А и вече не съм най-добрият избор да ви я разнищя така, както сигурно ще ти е от полза…

— Защо?

— Защото съм Остриган, Монок Очъм. Не съществувам повече. За моите братя, за моя народ аз никога не съм съществувал.

— Подобни твърдения са безсмислени пред лицето на истината — каза Онрак. — Ти си тук, пред нас. Съществуваш. Както и твоите спомени.

— Имало е Имасс, които са претърпявали изгнание — изхриптя Монок Очъм. — Но ние все пак говорим за тях. Трябва да говорим за тях, като предупреждение за другите. Каква полза от един разказ, ако не носи поука?

— Много просветен възглед. Но моят народ не е просветен. Не правим нищо за поучение. Нито за истината всъщност. Нашите разкази служат, за да придадат величие на ежедневното. Или да му придадат драматизъм, значимост и чувство за неизбежност. Сигурно някой би могъл да нарече това „поучение“, но не това е тяхната цел. Всяко поражение оправдава бъдеща победа. Всяка победа е добра. Тайст Едур не правят грешни стъпки, защото танцът ни е танцът на предопределението.

— И теб вече те няма в този танц.

— Точно така, Онрак. Всъщност никога не ме е имало.

— Изгнанието ти те принуждава да лъжеш дори за самия себе си — отбеляза Онрак.

— В известен смисъл е така. Следователно, принуден съм да преоформя разказа, а това е трудно. По онова време имаше толкова неща, които в началото не разбрах — във всеки случай не и когато се случиха. Много от знанията ми ме споходиха доста по-късно…

— След Остригването ти.

Бадемовите очи на Трул Сенгар се присвиха към Онрак и той кимна.

— Да.

„Както знанието, разцъфнало пред вътрешния ми взор веднага след разбиването на Ритуала на Телланн. Добре, това го разбирам.“

— Приготви се да разкажеш историята си, Трул Сенгар. Ако в нея може да се намери поука, то разбирането й е отговорност за тези, на които се разказва. Освободен си от тази необходимост.

— Тези думи са лъжливи — изсумтя Монок Очъм. — Всеки разказ поучава. Разказвачът, пренебрегнал тази истина, е изложен на риск. Ако трябва, откъсни се от историята, която ще ни разкажеш, Трул Сенгар. Единственият урок тук е унижението.

Трул Сенгар го изгледа ухилен.

— Не се бой, Гадателю, никога не съм бил основна фигура между играчите. Колкото до откъсването, какво пък, това вече се случи, тъй че ще ви разправя историята на Тайст Едур, що обитаваха севера на Ледер тъй, както те самите биха ви я разказали. С едно изключение — което, признавам, се оказа най-проблематично за ума ми — и то е, че в моя разказ няма да има възвеличаване. Никакво опиянение от славата, никакви претенции за съдбовност или неизбежност. Ще се постарая да не бъда този Тайст Едур, който съм външно, да се откъсна от културната си идентичност и така да изчистя разказа…

— Плътта не лъже — каза Монок Очъм. — Така че не сме заблудени.

— Плътта може да не лъже, Гадателю на кости, но духът може. Наложете си слепота и безразличие — и аз на свой ред ще се опитам да сторя същото.

— Кога ще започнеш своя разказ?

— При Първия трон, Монок Очъм. Докато очакваме идването на ренегатите… и техните съюзници Тайст Едур.

Ибра Голан отново се появи със заек с прекършен врат. Одра го с едно дръпване на ръката, после хвърли кръвясалото телце на земята до Трул Сенгар.

— Яж — нареди воинът и запокити кожата на другата страна.

Докато Тайст Едур палеше огън, Онрак се отдръпна. Думите на Трул Сенгар го бяха обезпокоили. Остригването до голяма степен бе заличило физическите белези, които можеха да отличат Трул Сенгар като Тайст Едур. Голото теме, надрасканото от белези чело. Но тези физически промени бяха нищо, като че ли, в сравнение с наложените силом промени в неговия дух. Онрак си даде сметка, че е привикнал с тази своя удобна дружба с Трул Сенгар, залъган може би от твърдостта му, от лекотата, с която се справяше с всяка трудност. Но сега му се струваше, че това удобство е било измамно. Спокойствието на Трул Сенгар бе породено от рани, чието изцеряване те прави безчувствен. Сърцето му беше непълно. „Той е като Т’лан Имасс, ала облечен в тленна плът. Искаме да възкреси спомените си от един живот, а после се чудим защо му е трудно да задоволи искането ни. Грешката е у нас, не у него.“

„Да, ние говорим за онези, които сме прокудили, но не за да предупредим, както твърди Монок Очъм. Нищо толкова благородно. Говорим за тях, за да препотвърдим присъдите си. Но тъкмо тази наша безкомпромисност води най-жестоката война — със самото време, с променящия се около нас свят.“

— Ще започна разказа си с предисловие — заговори Трул Сенгар, докато печеше одрания заек. — С едно много предпазливо наблюдение.

— Кажи го това наблюдение — подкани го Монок Очъм.

— Ще го кажа, Гадателю. То засяга природата… и необходимостта да се поддържа равновесие.

Ако Онрак имаше душа, сигурно щеше да се смрази като лед. Но воинът само бавно се обърна и заслуша думите на Трул Сенгар.

— Всеки натиск и всяка сила винаги си имат противодействие — говореше едурът, докато въртеше нанизания на шиш заек над пламъците. — И стремежът винаги е към равновесие. Това е над боговете, разбира се — то е течението на самото съществувание — но не, дори и над това, защото на самото съществувание се противопоставя забвението. Тази борба обхваща всичко, очертава контурите на всеки остров в Бездната. Или така поне вярвам вече. Отговорът на живота е смъртта. На мрака — светлината. На грандиозния успех — катастрофалният провал. На ужасяващото проклятие — секващият дъха благослов. Като че ли всички хора са склонни да не съзират тази истина, особено когато са заслепени от триумф след триумф. Погледни този малък огън пред мен, ако щеш. Една скромна победа… но ако го подхраня, то моята жадна наслада ще се засища, докато не пламне цялата равнина, сетне гората, след нея — целият свят. И тук се налага благоразумието… да загасиш пламъците, след като заекът се опече. Та нали подпалването на света също така ще убие всичко в него, ако не пламъците — то гладът, който ще ги последва. Разбираш ли за какво говоря, Монок Очъм?

— Не, Трул Сенгар. Никакво предисловие не е това.

— Грешиш, Монок Очъм — намеси се Онрак. — Предисловие е… към всичко.

Трул Сенгар го погледна през рамо и отвърна с усмивка.

Усмивка на смазваща тъга. На пълно… отчаяние.

Немрящият воин остана потресен.

Верига от хълмове обрамчваше околността и бавно се стапяше под сипещия се от небесата пясък.

— Скоро тези крайбрежни хълмове отново ще изчезнат под дюните — промърмори Перла.

Лостара сви рамене.

— Губим си времето — заяви тя и закрачи към първата височина. Въздухът бе натежал от утаяващата се прах и пясък, щипеше очите и дереше гърлото й. Но непрогледната пелена стесняваше хоризонта и ставаше все по-трудно да ги открият. Внезапната смърт на Стената на Вихъра подсказваше, че адюнктата е стигнала до Рараку и че в този момент настъпва към оазиса. Лостара помисли, че съгледвачите, патрулиращи по североизточните подстъпи, ще са малко, ако изобщо ги имаше.

Перла бе заявил, че вече е безопасно да вървят денем. Богинята се била отдръпнала, съсредоточила била навярно силата си за последно, взривно изригване. За сблъсъка с адюнктата. Една-единствена цел, съсредоточена в ярост, слабост, която можеше да се използва.

Лостара се усмихна. „Слабости. Никак не липсваха напоследък покрай нас, нали?“ Мигът им на дива страст бе отминал, поне за нея. Отприщването на дълго сдържана енергия — след като това стана, можеха да се съсредоточат върху други неща. По-важни неща. Перла обаче като че ли гледаше другояче на нещата. Тази сутрин дори се беше опитал да я хване за ръката, жест, който тя отблъсна решително. Смъртно опасният убиец бе на ръба да се превърне в скимтящо пале — отвращението от това заплашваше да я смаже и тя побърза да отклони мислите си в друга посока.

Времето им се изчерпваше, да не говорим за храната и водата. Рараку беше враждебна земя, враждебна към всеки живот, който дръзне да я използва. „Изобщо не е свята, а прокълната. Гълтачка на мечти, унищожителка на амбиции. А и защо не? Тя е една проклета пустиня в крайна сметка.“

Закатериха се по камънаците и се добраха до първия хребет. Перла примижа и каза:

— Близо сме. Отвъд онази висока тераса би трябвало вече да видим оазиса.

— И после какво? — попита тя, докато изтупваше прахта от опърпаните си дрехи.

— Ами, би било пълно нехайство от моя страна да не се възползвам от положението ни — би трябвало да мога да проникна в лагера и да забъркам кашата. Освен това — добави той — една от дирите ми води точно в сърцето на бунтовническата армия.

„Ястребовите нокти. Повелителят на възродения култ.“

— Толкова ли си сигурен в това?

Той кимна и леко сви рамене.

— Умерено. Започвам да се убеждавам, че този бунт е бил компрометиран отдавна, може би в самото начало. Целта да се спечели независимост за Седемте града не е толкова главна за някои, колкото би трябвало да е, и съм убеден, че тези скрити мотиви скоро ще се разкрият.

— И за теб е немислимо разкриването им да стане, без да е намесена ръката ти.

Той я изгледа.

— Скъпа, забравяш, че съм агент на Малазанската империя. Имам определени отговорности…

Очите й за миг се спряха на някакъв предмет, лежащ сред камъните — разпозна го за миг, после погледът й бързо се отмести. Загледа се в навъсеното небе.

— Не ти ли е хрумвало, че появата ти може да осуети някои мисии, които вече са в ход в бунтовническия лагер? Императрицата не знае, че си тук. Всъщност дори адюнктата вероятно смята, че сме далече оттук.

— Поддържащата роля не ме удовлетворява…

Лостара изсумтя.

— Е, подобна роля не е и чак толкова укорима — поправи се той. — Бих могъл да я понеса.

Лъжец. Тя клекна да намести металните наколенници, стягащи увитите й с кожа прасци.

— Би трябвало да можем да изкатерим онази тераса, преди да е залязло слънцето.

— Съгласен.

Лостара се изправи.

Заслизаха по каменистия склон. Земята беше осеяна с малки съсухрени телца на безброй пустинни твари, засмукани от Вихъра и загивали в несекващата буря, която ги беше задържала в себе си, докато с внезапното стихване на вятъра не бяха започнали да падат по земята. Бяха се изсипвали през целия ден, съсухрените обвивки се пукаха и пръскаха на всички страни, чукаха по шлема й, хлъзгаха се и отскачаха от раменете й. Ризани, черни пеперуди и други още по-дребни същества, макар понякога на земята да тупваше и някое по-голямо мъртво животинче. Лостара беше благодарна, че този порой най-после бе свършил.

— Вихърът не беше дружелюбен към Рараку — подхвърли Перла и подритна на една страна трупчето на малък бок’арал.

— Стига пустинята изобщо да се интересува от това, а на нея й е все едно. Съмнявам се, че това ще се отрази в дългосрочен план. Животът на една земя е много по-дълъг от всичко, което ни е познато, далеч по-дълготраен от тези нещастни същества. Освен това Рараку общо взето е мъртва.

— Привидностите лъжат. В тази Свята пустиня има дълбоки духове, момиче. Заровени под скалите…

— И животът по тези скали, също като пясъка, не значи нищо за тези духове. Ако си въобразяваш друго, значи си глупак, Перла.

— Глупак съм, че си въобразявам много неща — измърмори той.

— Не очаквай, че ще възразя на това наблюдение.

— Изобщо не ми е хрумвало, Лостара Юил. Все едно, бих те посъветвал да храниш благоразумен респект към загадките на Рараку. Твърде лесно е да се заблуди човек в тази привидно безжизнена и празна пустиня.

— Вече го открих.

Той се намръщи и въздъхна.

— Жалко, че гледаш на… някои неща по този начин. Мога само да заключа, че извличаш някакво особено удоволствие от разногласието, а когато то не съществува — или по-точно няма причина да съществува, — се стараеш да го създадеш.

— Много мислиш, Перла. Това е най-дразнещата ти слабост. И нека да сме откровени, при огромния списък на големите ти недостатъци това говори нещо. А след като започнахме да си даваме съвети, бих те посъветвала изобщо да престанеш да мислиш.

— И как бих могъл да постигна това? Да взема пример от теб може би?

— Аз мисля нито прекалено много, нито прекалено малко. Напълно уравновесена съм — точно това те привлича толкова. Като нощна пеперуда, привлечена от пламъка.

— Значи съм застрашен да бъда изгорен?

— На черна съсухрена коричка.

— Значи ме отблъскваш за мое добро. Жест на състрадание един вид.

— Пламъците нито отблъскват, нито привличат. Те просто съществуват, безстрастни, безразлични към самоубийствените пориви на пърхащите наоколо буболечки. Това е поредният ти недостатък, Перла. Да приписваш чувство там, където такова не съществува.

— Бях готов да се закълна, че имаше чувство, преди две нощи…

— О, пламъкът се разгаря жадно, щом има гориво…

— А на заранта остава само изстинала пепел.

— Ето, че започваш да разбираш. Но ти, разбира се, ще видиш в това окуражаване и ще започнеш да ровиш, за да разбереш още повече. Само че ще е губене на време, тъй че те съветвам да се откажеш. Задоволи се с беглия поглед, Перла.

— Разбирам… смътно. Е, добре, ще приема списъка ти от съвети.

— Нима? Наивността е най-непривлекателният ти недостатък, Перла.

Очакваше да изкрещи, но самообладанието му я впечатли — той само изпусна дъха си през зъби като изпод капака на казан.

Започнаха да изкачват последния склон, Лостара — възможно най-доволна от себе си от началото на деня, Перла — като че ли в съвсем друго настроение.

Щом стигнаха билото, Нокътят заговори отново:

— Какво беше онова, дето го си го прибра на предишното било, скъпа?

„Видял си го значи, нали?“

— Лъскаво камъче. Привлече ми окото. Но го хвърлих.

— О? Значи вече не е в кесийката на колана ти?

Тя изръмжа, дръпна кожената кесийка от колана си и я хвърли на земята, после смъкна металните си ръкавици.

— Виж сам тогава.

Той я изгледа изненадано и се наведе да вдигне кесията. Докато се изправяше, Лостара пристъпи напред. Ръкавиците й се натресоха в слепоочието му. Перла изохка и рухна на земята в несвяст.

— Идиот! — измърмори тя и си прибра кесийката.

Надяна отново ръкавиците, надигна го с пъшкане и го метна на рамо.

На по-малко от две хиляди крачки напред се простираше оазисът, забулен от гъстата прах и пушеците от безбройните лагерни огньове. По окрайнините му, в сянката на дърветата, се мяркаха кози стада. В двете посоки на дъга се извиваха останките от защитна стена.

Лостара се запъти надолу по склона, понесла Перла на рамото си.

Вече приближаваше подножието, когато чу тропот на коне вдясно от себе си. Наведе се, пусна Перла на земята и загледа появилите се от северозапад десетина пустинни конници. Животните им изглеждаха изтощени от глад, навели глави. Тя видя, че карат двама пленници.

Въпреки прахта, която ги беше покрила, и сгъстяващия се вечерен сумрак, успя да различи останките от униформи по двамата. „Малазанци. От Ашокския полк. Мислех, че са ги избили до крак.“

Воините яздеха без съгледвачи и не спряха лекия си галоп, докато не стигнаха до оазиса, след което се скриха под широките листа на дърветата.

Лостара се огледа и реши, че мястото, плитка падина в подножието на склона, е идеално да остане тук за нощта. Ако лежаха, нямаше да ги видят отникъде, освен от самия склон, а и това едва ли щеше да е възможно предвид бързо падащия мрак. Огледа Перла и се намръщи, като видя червената цицина на слепоочието му. Но дишането му беше стабилно, сърцето биеше спокойно и равномерно. Тя просна наметалото му, уви го в него, след което го върза и му запуши устата.

Щом тъмнината се сгъсти, Лостара се отпусна и зачака.

Малко по-късно в сенките се очерта смътна фигура, постоя неподвижно за миг, след което закрачи право към Перла. Лостара чу как изсумтя приглушено.

— За малко си щяла да му спукаш черепа.

— По-трудно е, отколкото си мислиш — отвърна тя.

— Толкова ли наложително беше?

— Така прецених. Ако не ми вярваш, защо изобщо ме нае?

Котильон въздъхна.

— Не е лош човек, знаеш ли. Верен е на империята. Злоупотребила си със самообладанието му.

— Щеше да се намеси. Непредсказуемо. Реших, че искаш пътят да е чист.

— Първоначално — да. Но вече предвиждам известна полза от присъствието му, след като нещата се… разгънат. Гледай да го събудиш някъде утре вечер, ако дотогава не се е съвзел сам.

— Добре, щом настояваш. Макар че покоят и самотата, с които се сдобих, ме устройват.

Богът я изгледа за миг и каза:

— Е, ще те оставя тогава. Чакат ме други задачи тази нощ.

Лостара бръкна в кесията си и му подхвърли нещо. Той го улови във въздуха, примижа и го огледа.

— Предположих, че е твое.

— Не, но знам на кого е. И съм доволен. Мога ли да го задържа?

Тя сви рамене.

— За мен не значи нищо.

— И не би трябвало, Лостара Юил.

Тя долови суховатата насмешка в думите му и реши, че е сбъркала, като му го е дала; че всъщност то е важно за нея, въпреки че засега не знаеше с какво.

— Не каза ли, че си тръгваш?

Усети го как се наежи — след което изчезна сред вихрушка от сенки.

Лостара легна по гръб на каменистата земя и доволно притвори очи.

Нощният ветрец беше изненадващо топъл. Апсалар стоеше пред прозорчето, гледащо към стръмния овраг. Нито Могора, нито Искарал Пъст навестяваха често тези високи етажи, освен когато нуждата не ги принудеше да дойдат насам да търсят храна, тъй че единствената й компания бяха няколкото стари бок’арала с посивели мустачки, които пръхтяха, пъшкаха и щъкаха вдървено по осеяния с боклуци под. Разпръснатите кокали подсказваха, че този най-висок етаж на кулата е мястото, където дребните същества идват, за да умрат.

Тя се взираше в пустошта, а бок’арала щъкаха около нея. Пясъкът и варовиковите скали изглеждаха сребристи под звездната светлина. По изронените стени на кулата около прозореца кацаха с тих плясък ризани, привършили късната си вечеря, дращеха с нокти и се вмъкваха в цепнатините, за да се скрият за настъпващия ден.

Крокъс спеше някъде долу, а домакините им — съпругът и съпругата — се дебнеха някъде из тъмните коридори. Никога не се беше чувствала толкова сама — и толкова удобно в тази самота. Беше се променила. Коравите пластове, загърнали душата й, бяха омекнали, подирили бяха нова форма в ответ на неуловимия натиск отвътре.

Най-странното беше, че с времето бе започнала да презира своя талант, своите смъртоносни умения. Бяха й ги натрапили, силом ги бяха вложили в костите и мускулите й. Бяха я затворили в ледена броня. Тъй че въпреки отсъствието на бога тя продължаваше да се чувства като две жени, побрани в едно тяло, не като една.

Което я караше да се чуди в коя от тези две жени е влюбен Крокъс.

Но не, тук нямаше никаква загадка. Той си беше избрал маската на убиец, нали? Младият ококорен крадец от Даруджистан се беше преобразил в зло отражение — не на рибарското момиче Апсалар, а на Апсалар хладнокръвната убийца. С вярата, че тази прилика ще осигури възможно най-дълбоката връзка между тях. Навярно щеше да успее, ако тя харесваше професията си, ако не я намираше за мръсна и отвратителна. Ако не я усещаше като вериги, оковали душата й.

Компанията в този неин затвор не носеше утешение. Любовта му беше към друга жена, към друга Апсалар. А нейната беше към Крокъс, не към Кътър. Тъй че уж бяха заедно, а всъщност бяха разделени; близки и същевременно чужди; и като че ли нищо не можеше да се направи по този въпрос.

Убийцата в нея предпочиташе самотата, а рибарската щерка, макар и по съвсем различен път, бе стигнала до същото утешение. Първата не можеше да си позволи любов. Втората знаеше, че никога не е била обичана. Също като Крокъс, стоеше на пътя на един убиец.

Нямаше смисъл да негодува. Щерката на рибаря не притежаваше жизнени умения от такава величина, че да може да се опълчи на неумолимата воля на убийцата. Навярно Крокъс по същия начин беше отстъпил пред Кътър.

Усети присъствие до себе си и промълви:

— Да беше си взел всичко свое със себе си, когато се махна.

— Иска ти се да те бях оставил беззащитна?

— Беззащитна ли, Котильон? Не. Невинна.

— Невинността е добродетел само когато е временна, момичето ми. Трябва първо да я прекрачиш, за да можеш да погледнеш назад и да съзреш неопетнената й чистота. Да останеш невинен означава да се огъваш цял живот под невидими и невъобразими сили, докато един ден не разбереш, че повече не разбираш себе си, и ти хрумва, че невинността е била проклятие, което те е оковало, осакатило те е, отнело ти е всякаква възможност да заявиш, че си жив.

Тя се усмихна в тъмното.

— Но, Котильон, знанието е това, което ти помага да усетиш оковите си.

— Знанието само помага на очите да видят това, което го е имало винаги, Апсалар. Ти притежаваш страхотни умения. Те ти дават сила — истина, която няма смисъл да се отрича. Не можеш да се промениш.

— Но мога да престана да вървя по този път.

— Можеш — съгласи се той. — Можеш да избереш други пътища, но дори привилегията на избора е спечелена благодарение на това, което беше…

— Което ти беше.

— И това не може да се промени. Аз вървях в твоите кости и плът, Апсалар. Рибарското момиче, което стана жена — и двамата стояхме в сянката на другия.

— И приятно ли ти беше, Котильон?

— Не особено. Трудно ми беше да не забравям основната си цел. По онова време бяхме в достойна компания — Уискиджак, Малът, Фидлър, Калам — отделение, което, ако имаше избор, щеше да те приеме добре. Но аз го предотвратих. По необходимост, колкото и да беше нечестно и за теб, и за тях. — Той въздъхна и продължи: — Бих могъл да ти говоря безкрай за съжаленията си, момичето ми, но виждам, че утрото вече краде от мрака, а трябва да получа решението ти.

— Решението ми? За кое?

— За Кътър.

Тя се загледа в пустошта навън и примига да махне сълзите си.

— Искам да ти го отнема, Котильон. Иска ми се да ти попреча да направиш с него това, което направи с мен.

— Толкова важен ли е за теб?

— Да. Не за убийцата в мен, а за рибарската щерка… която той не обича.

— Нима?

— Той обича убийцата, затова реши да заприлича на нея.

— Вече разбирам вътрешната ти борба.

— Нима? Тогава разбираш защо няма да ти позволя да го имаш.

— Но ти грешиш, Апсалар. Кътър не обича убийцата в теб. Тя несъмнено го привлича, защото силата го прави това… с всички нас. Ти обаче притежаваш сила, а това безусловно включва възможността да не я използваш. Всичко това е много възбуждащо, блазнещо. Привлечен е да подражава на това, което вижда у теб като трудно извоювана свобода. Но любовта му? Възкреси общите ни спомени, момиче. От Даруджистан, от първото ни стълкновение с крадеца Крокъс. Той видя, че извършихме убийство, и разбра, че е обречен. Обикна ли те тогава? Не, това дойде по-късно, сред хълмовете източно от града — когато вече не те притежавах.

— Любовта се променя с времето…

— Да, променя се. Но не като хищна пеперуда, прелитаща от труп на труп на бойното поле. — Той се окашля. — Е, добре, аналогията беше лоша. Любовта се променя, да. Дотолкова, че избуява, за да обхване колкото може повече от своя обект. Добродетели, недостатъци, ограничения — всичко — любовта ще ги прегърне всички тях, с детска възхита.

Беше се прегърнала с ръце и попиваше думите му.

— У мен има две жени…

— Само две? Множество са, момичето ми. И Кътър ги обича всичките.

— Не искам той да умре!

— Това ли е решението ти?

Ти кимна мълчаливо. Небето изсветляваше, преобразяваше се в огромно празно пространство над мъртвия пейзаж. Птици разпериха криле и се понесоха във висините.

— Тогава знаеш ли какво трябва да направиш? — попита Котильон.

Апсалар кимна.

— Доволен съм.

Тя извърна рязко глава и се взря в лицето му, и за първи път го видя напълно. Бръчиците, обкръжили кротките му очи, гладкото лице, странните резки от белези под дясното му око.

— Доволен? Защо?

— Защото и аз харесвам това момче — отвърна й той с лека усмивка.

— Колко смела съм според теб?

— Толкова, колкото е нужно.

— Отново.

— Да. Отново.

— Ти изобщо не приличаш на бог, Котильон.

— Не съм бог в традиционния смисъл. Покровител съм. Покровителите си имат отговорности. Вярно, рядко имам възможността да ги упражнявам.

— Значи все още не са те обременили.

Той се усмихна широко, усмивката му беше мила.

— Още по-ценна си с това, че ти липсва невинност, Апсалар. Ще се видим скоро. — Той тръгна към сенките в килията.

— Котильон.

Той спря и вдигна ръце.

— Да.

— Благодаря ти. И се грижи за Кътър. Моля те.

— Ще го пазя като свой син, Апсалар. Обещавам.

Тя кимна. След миг вече го нямаше.

А скоро след това — и нея.

В тази каменна гора имаше змии. За щастие на Калам Мекхар, като че ли им липсваше присъщата за вида им войнственост. Той лежеше в сенките на едно паднало дърво, студен като влечугите, които пълзяха около и по него. Камъкът губеше хладината на току-що отминалата нощ, а от пустинята вече полъхваше горещ вятър.

Не беше забелязал нито патрули, нито кой знае колко пътеки насам. При все това долавяше присъствие в тази вкаменена гора, намекващо за сила, неприсъща за този свят. Не бе сигурен, но май долавяше нещо демонично в тази сила.

Достатъчен повод за безпокойство. Ша’ик като нищо можеше да е поставила стражи и той трябваше да се промъкне между тях.

Убиецът вдигна плъзналата се по гърдите му кобра, пусна я на земята и извади двата си ножа. Огледа грижливо ръкохватките да се увери, че кожените ивици са увити плътно. Острието на единия нож-отатарал беше нащърбено — отатарал не беше идеалният метал за оръжия. Разяждаше се и трябваше редовно да се точи, дори да не е използван, а с времето металът ставаше крехък. Преди малазанското завоевание отатаралът се влагаше най-вече в бронята на благородниците на Седемте града. Добивът му се регулираше строго, макар и не толкова, колкото под имперския контрол.

Малцина бяха наясно с всички негови свойства. Ако се поемеше през кожата или се вдишаше, въздействието му беше разнообразно и непредсказуемо. Често се оказваше безсилен пред Древната магия, а притежаваше и още една характеристика, за която Калам подозираше, че малцина са наясно — откритието бе направено съвсем случайно, по време на една битка извън Ю’Гатан. Само шепа свидетели бяха преживели инцидента, сред които самият Калам и Бързия Бен, а след това всички се бяха споразумели донесенията им пред офицерите да са преднамерено мъгляви, а на въпросите да отговарят със свиване на рамене и поклащане на глава.

Отатарал, изглежда, не се напасваше добре с морантски муниции, особено с огнемети и подпалвачки. „Или казано другояче, не понася топлината.“ Той знаеше, че оръжията се потапят в отатаралска прах в последната фаза на изковаването им. Когато желязото всъщност е изстинало. Ковачите навярно бяха стигнали до това заключение по трудния начин. Но дори не в това беше цялата тайна. „Въпросът е какво става с нагорещения отатарал… когато хвърлиш магия по него.“

Бавно прибра оръжието в канията и съсредоточи вниманието си върху другото. При него ръбът беше гладък, леко закривен, както често ставаше с ковани на пластове остриета. Ецът едва се забелязваше по лъскавата му черна повърхност, сребърната инкрустация беше тънка като конец. От двата си ножа той предпочиташе този, заради тежината и баланса.

Нещо тупна на земята до него, отскочи с бръмчене от дървения ствол, затъркаля се и спря до дясното му коляно.

Калам се вторачи за миг в жълъда, след което погледна надвисналите над него клони и се усмихна.

— Ах, дъб. Никой да не казва, че не ценя хумора в този жест. — Надигна се и посегна да вземе жълъда. После се отпусна отново. — Също като едно време… Радвам се, че вече не го правим това…

От равнини — през савана, а след нея, най-сетне — джунгла. Бяха навлезли във влажния сезон и утрото беше затънало в пороен дъжд преди, малко след пладне, слънцето да пробие и да насити въздуха с гъсти изпарения. Докато тримата Т’лан Имасс и Тайст Едур се тътреха през гъстата зеленина.

Невидими животни прибягваха встрани от пътя им и се мятаха в гъстите храсталаци. По някое време се натъкнаха на отъпкана от дивеч пътека, водеща в тяхната посока, и тръгнаха по нея.

— Това не родната ви територия, нали, Онрак? — попита Трул Сенгар, докато вдишвате влажния душен въздух. — Всичките тези кожи, които сте навлекли…

— Прав си — отвърна му Т’лан Имасс. — Ние сме народ на студения климат. Но този район съществува в спомените ни. Преди Имасс е имало друг народ — по-стар и по-примитивен. Обитавали са по-топли земи и са били високи, тъмните им кожи са били покрити с тънка козина. Знаем ги под името Ерес. В наше време са оцелели отделни анклави — времето, затворено в този лабиринт.

— И са живели в джунгли като тази?

— В окрайнините им понякога, но по-често из околните савани. Обработвали са камък, но са били по-неумели от нас.

— Имало ли е гадатели на кости между тях?

Отвърна му Монок Очъм, който вървеше зад тях:

— Всички Ерес са били гадатели, Трул Сенгар. Защото те първи са носили искрата на разума, първи са били надарени от духовете с този дар.

— Изчезнали ли са вече, Монок Очъм?

— Да.

Онрак не добави нищо. Щом Монок Очъм бе намерил причина да излъже, Онрак едва ли можеше да измисли друга, за да възрази на шамана. А и не беше толкова важно. Никой не беше откривал Ерес в Лабиринта на Телланн.

След малко Трул Сенгар попита:

— Близо ли сме вече, Онрак?

— Близо сме.

— И ще се върнем ли тогава в нашия свят?

— Да. Първият трон се намира в основата на един разлом под град…

— Тайст Едур няма защо да знае името на този град, Онрак Прекършени — прекъсна го Монок Очъм. — Той вече знае твърде много за нашия народ.

— Това, което знам за вас, Т’лан Имасс, едва ли може да мине за тайна — каза Трул Сенгар. — Вие предпочитате убийството пред преговорите. Не се колебаете да убивате богове, щом ви падне сгода. И предпочитате да разчиствате бъркотията, която създавате — виж, последното е похвално. За жалост точно тази бъркотия е твърде голяма, макар да подозирам, че сте твърде горди да го признаете. Колкото до вашия Първи трон, изобщо не държа да знам точното му местоположение. Освен това едва ли ще преживея сблъсъка с родствениците ви ренегати.

— Тук си прав — съгласи се Монок Очъм.

— Вероятно ще се погрижите за това — добави Трул Сенгар.

Гадателят не отвърна нищо.

Не беше и нужно, помисли си Онрак. „Но аз ще го защитя. Сигурно Монок и Ибра го разбират и затова ще нападнат първо мен. Точно така бих постъпил, ако бях на тяхно място. Най-странното е, че като че ли съм.“

Пътеката изведнъж излезе на поляна, отрупана с кости. Безброй зверове от джунглата и саваната бяха довлечени тук от леопарди и хиени, прецени Онрак. Забеляза, че всички дълги кости са сдъвкани и нацепени от мощни челюсти. Въздухът вонеше на гнило, прехвърчаха рояци мухи.

— Самите Ерес не са създавали свои свещени градове — заговори Монок Очъм, — но са разбирали, че има места, където се събира смърт, където животът е само спомени, объркани и изтлели. И често са донасяли мъртвите си на такива места. Силата се трупа на пластове… това е рожденото място на светостта.

— И вие сте го преобразили в портал — каза Трул Сенгар.

— Да — отвърна гадателят на кости.

— Много държиш да приписваш заслуги на Имасс, Монок Очъм — каза Онрак и се обърна към Тайст Едур. — Свещените градове на Ерес са се врязали в преградите на Телланн. Твърде стари са, за да ги надделее.

— Казахте, че светостта им е породена от смъртта. На Гуглата ли са тогава?

— Не. Гуглата не е съществувал, когато са били създадени, Трул Сенгар. А и не са изрично свързани със смъртта. Силата им, както каза Монок Очъм, идва от напластяването. Камък, оформен в сечива и оръжия. Въздух, оформен от гърла. Умове, които са откривали, смътно като примигващите пламъчета в небето, разбирането на забравата, на края… на живот, на любов. Очи, които са съзирали борбата за оцеляване и с почуда са виждали неизбежния й провал. Да узнаеш и да разбереш, че всички ние трябва да умрем, не означава да почиташ смъртта, Трул Сенгар. Да знаеш и да разбираш само по себе си е магия, защото кара всички ни да изправим гръб.

— В такъв случай, изглежда, че вие, Имасс, със своята Клетва сте нарушили най-древните закони — промълви Трул Сенгар.

— Нито Монок Очъм, нито Ибра Голан ще се съгласят с изречената от теб истина — каза Онрак. — Но си прав. Ние сме първите нарушители на закони и това, че сме преживели толкова дълго, е подобаващо и заслужено наказание. Остава ни единствено надеждата, че Призовникът ще ни дари с освобождение.

— Вярата е опасно нещо — въздъхна Трул Сенгар. — Е, ще го използваме ли този портал?

Монок Очъм махна с ръка и гледката около тях се промени, светлината помръкна.

Миг преди да се спусне абсолютният мрак, смътният вик на Тайст Едур привлече вниманието на Онрак. Воинът се обърна рязко и видя силуета, застанал на десетина крачки от тях — висока мускулеста фигура с тънка жълтеникава козина и дълга разрошена коса, спускаща се под раменете. Жена. Гърдите й бяха едри и издути, бедрата — широки. Изпъкнали скули, широка уста с пълни устни. Всичко това успя да го зърне само за миг, докато тъмнокафявите очи, засенчени под изпъкналото чело, огледаха тримата Т’лан Имасс, преди да се приковат в Трул Сенгар.

Тя пристъпи към Тайст Едур с изяществото на сърна…

И светлината изчезна напълно.

Онрак чу още един вик — изненадания вик на Трул Сенгар, и понечи да се втурне натам, но спря, мислите му изведнъж се разсипаха, образи засвяткаха в ума му. Времето сякаш се огъна навътре в себе си, потъна дълбоко, после отново се издигна…

Искри засвяткаха ниско по земята, замигаха пламъчета.

Бяха в разлома, застанали на осеяното му с камъни дъно. Онрак се огледа и видя Трул Сенгар — беше проснат по очи върху мократа скала.

Т’лан Имасс се приближи.

Смъртният беше в несвяст. Скутът му беше зацапан от кръв, изляла се между краката му. Онрак видя, че изстива бързо, и реши, че не е негова, а на жената Ерес, която бе… поела семето му.

„Първото му семе.“ Но нищо девствено нямаше у нея. Гърдите й бяха издути от мляко; зърната бяха смачкани от гладните устни на сучеща рожба. От какво беше тогава кръвта?

Онрак коленичи до Трул Сенгар.

И видя прясната рана от нарезите под пъпа му. Три успоредни резки, прокарани косо, и кървави отпечатъци от други три — сигурно онези, които жената беше прорязала през своя корем — в обратна посока.

— Вещицата Ерес е откраднала семето му — промълви Монок Очъм.

— Защо? — попита Онрак.

— Не знам. Умовете на Ерес са като на зверове…

— Без да се изключва всичко друго — отвърна Онрак. — Знаеш го много добре.

— Може би.

— Явно го е направила съзнателно. С цел.

Монок Очъм кимна.

— Така изглежда. Но защо Тайст Едур е в безсъзнание?

— Умът му е другаде.

Гадателят на кости килна насмешливо глава.

— Е, това е дефиницията за безсъзнателното…

— Не, той е другаде. Когато се приближих, влязох в досег с магия. Излъчвана от тази Ерес. По липса на по-добър термин, беше лабиринт, едва оформен, на самата граница на забвението. Беше… — Онрак замълча. — Беше като самите Ерес. Проблясък на светлина зад очите.

Чу как Ибра Голан извади меча си и се изправи.

Отвъд светлината на огъня се чуха звуци и Т’лан Имасс видя сиянието на тела от плът и кръв — десет, двайсет. И още нещо идваше насам, с неравни провлечени стъпки.

След миг демонът апториан се извиси пред тях, осветен от пламъците на огъня, разгъна се като черна коприна. А на единственото му изгърбено рамо яздеше младо същество. Тялото му бе като на човек, но на лик беше апториан — едно огромно око, блестящо и шестоъгълно, широка уста, която се разтвори и оголи два реда остри като игли зъби, които сякаш можеха да се прибират навътре и да се скрият. Ездачът бе облечен в черна люспеста броня. По сбруята, стегнала гърдите му, имаше поне десетина оръжия, от дълги ножове до ками за мятане. На колана му висяха два къси арбалета с дръжки от еленови рога.

Ездачът се наведе от изгърбеното рамо и заговори — тихо и хрипливо:

— Това ли е всичко, което могат да заделят Логрос?

— Не си желан тук — рече в отговор Монок Очъм.

— Колко лошо, Гадателю на кости. Защото сме тук. Да браним Първия трон.

— Кой си ти и кой те изпрати тук? — попита Онрак.

— Аз съм Панек, синът на Апт. Не ми е дадено да отговоря на другия ти въпрос, Т’лан Имасс. Аз браня само външната преграда. Залата, където е Първият трон, има вътрешна преграда — тя е тази, която командва нас. Тя навярно може да ви отговори. Може дори да пожелае.

Онрак вдигна Трул Сенгар на ръце и каза:

— Тогава ще поговорим с нея.

Панек се усмихна и отново оголи острите си зъби.

— Както казах, Тронната зала. — И добави с още по-широка усмивка: — Не се съмнявам, че знаете пътя.

24.

В най-старите, най-фрагментарни текстове ще се намерят смътни упоменавания на Ерес’ал, име, което, изглежда, е обозначавало онези най-древни духове, които представляват самата същност на физическия свят. Не съществува, разбира се, емпирично средство, с което да се определи дали придаването на смисъл — силата, свойствена на създаването на символи на неодухотвореното — е било каузативно, тоест творческата сила, стояща зад Ерес’ал; или е била намесена някаква друга, мистериозна сила, насърчаваща натрупването на смисъл и значение от страна на по-късни интелигентни форми на живот.

Така или иначе, неоспорим факт е рядко признаваната, но могъща сила, съществуваща като подземни пластове в някои забележителни особености на тази земя; нито може да се отрече, че тази сила се проявява с дискретна и в същото време — могъща ефикасност дотолкова, че да изкриви стъпките на боговете — и понякога се оказва достатъчна, за да ги надвие категорично…

Предговор към „Картографски компендиум“

Келарстелис Лихенгски

Огромните коралови хребети бяха изронени на хълмове с плоски била от хилядолетия навяван от вятъра пясък. Склоновете им бяха разядени и прогнили, надупчени и подровени, ниските проходи между тях — тесни, криволичещи и запълнени с остри парчета вкаменен корал. Според Гамът и боговете едва ли биха избрали по-неподходящо място за лагеруване на армия.

Но като че ли нямаха друг избор. Нищо друго не предлагаше подстъп към бойното поле и, както бързо се разбра, позицията, след като беше заета, бе защитима като най-непристъпната планинска цитадела — това бе единствената им спасителна утеха.

Стремглавият марш на Тавори във вражеската паст, към бойното поле, което бяха избрали, беше, както подозираше Юмрукът, основният източник на тревогата и смута, обзели легионите. Той гледаше как войниците се придвижват на стотни, за да заемат и задържат многобройните коралови острови, надвиснали над сухата падина. Щом заемеха позиции, щяха да започнат да вдигат отбранителни бариери и ниски валове от отломките, а след това — рампи на южните скатове.

Капитан Кенеб нервно се размърда в седлото. Пред очите им първите отделения на легиона се отправиха към един голям, бял като кост коралов остров в най-западния край на падината.

— Няма и да се опитват да ни изтласкат от тези острови — рече той. — Защо да си правят труда, след като е ясно, че адюнктата се кани да ни подкара направо в капана?

Гамът не остана глух за съмнението и скептицизма, полускрити под думите на Кенеб; съжаляваше, че не може да отвърне нещо, с което да го окуражи, да му вдъхне вяра в способността на Тавори да формулира и да приложи смислена тактика. Дори Юмрукът беше разколебан. По време на похода от Ейрън не беше видял нито една внезапна проява на гениалност. Всъщност през цялото време бяха вървели изпънати като пика на север. „Какво точно подсказва това? Целенасоченост, достойна за подражание, или липса на въображение? Дали двете са толкова различни, или просто са различни подходи към едно и също?“ А сега се подреждаха, с еднообразна както винаги рутина, за настъпление — вероятно по изгрев-слънце на другия ден — срещу врага и неговите отбранителни изкопи и валове. Враг достатъчно умен, за да направи подстъпите към позициите си изключително трудни за преодоляване.

— По онези рампи ще изгинем всички — измърмори Кенеб. — Корболо Дом се е подготвил за това, както би го направил всеки компетентен, обучен от Малазан командир. Иска да се скупчим и да започнем да напираме по склоновете под безкрайния порой от стрели на арбалети и балисти, да не говорим за магията. Погледнете само колко хубаво е огладил повърхностите на рампите, Юмрук. Камъните, щом станат хлъзгави от пролятата кръв, ще се превърнат в масло под краката ни. Няма да можем да стоим на…

— Не съм сляп — прекъсна го с ръмжене Гамът. — Нито адюнктата: длъжни сме да го приемем.

Кенеб го погледна накриво.

— Не би било зле да получим уверения за това, Юмрук.

— Тази нощ ще има офицерско заседание — отвърна Гамът. — Отново камбана преди разсъмване.

— Тя вече е решила разположението на легиона ни — процеди Кенеб през зъби, наведе се от седлото и се изплю по местния обичай.

— Да, капитане. — Щяха да пазят пътищата за отстъпление, не на собствените си сили, а онези, по които можеше да се опита да отстъпи врагът. Преждевременна увереност в победата, намекваща за безумие. Врагът ги превъзхождаше числено. Всички предимства бяха на страната на Ша’ик и въпреки това близо една трета от армията на адюнктата нямаше да вземе участие в самата битка. — И адюнктата очаква от нас да се подчиним на заповедите й, с професионална компетентност — добави Гамът.

— Както заповяда — изръмжа Кенеб.

От местата, където сапьори и инженерни се заловиха да вдигат укрепления и рампи, се надигнаха стълбове прах. Денят беше изпепеляващо горещ, вятърът едва полъхваше. Хундрилите, сетите и уикските конници бяха южно от кораловите острови, изчакваха да се построи пътят, който да им осигури излаз към падината. Но и тогава почти нямаше да им остане пространство за маневри. Гамът подозираше, че Тавори ще задържи повечето от тях отзад — падината не беше достатъчно широка за масирани конни атаки, и за двете страни. Пустинните воини на самата Ша’ик най-вероятно щяха да бъдат държани в резерва, като свежа сила, която да подгони малазанците в случай, че се прекършат. „А на свой ред хундрилите могат да прикрият такова отстъпление… или бягство.“ Доста унизителен завършек — останките от малазанската армия да се изтеглят на хундрилските коне. Юмрукът се намръщи, но заяви:

— Адюнктата знае какво прави.

Кенеб не отвърна нищо.

Към двамата дотича вестоносец.

— Юмрук Гамът, адюнктата моли да се явите при нея.

— Ще държа легиона под око — каза Кенеб.

Гамът кимна и обърна коня Главата му за миг се завъртя — все още се будеше с главоболие.

Тръгнаха бавно между безредните групи войници, щъкащи насам-натам под офицерските команди, към един нисък хълм — най-близкия до падината. Адюнктата беше спряла коня си на билото, Нил и Недер стояха до нея.

— Виждам ги — каза Гамът на вестовоя.

— Тъй вярно, сър. Ще ви оставя тогава.

След като се измъкна от войнишката гмеж, Гамът пришпори коня и след няколко мига дръпна юздите до адюнктата.

Хълмът предлагаше ясна видимост към вражеските позиции. И също както те наблюдаваха, на върха на централната рампа се виждаха няколко фигури, загледани към тях.

— Колко остър е погледът ти, Юмрук? — попита адюнктата.

— Недостатъчно — отвърна той.

— Корболо Дом. Камъст Релой. Шестима офицери. Камъст гледа насам, търси белези за наличие на магове. Висши магове, особено. Разбира се, след като Нил и Недер са с мен, магията на Камъст Релой не може да ги открие. Кажи ми, Юмрук Гамът, колко уверен според теб се чувства Корболо Дом в момента?

Той я изгледа. Беше вдигнала забралото на шлема и бе притворила очи срещу слънчевия блясък от лъскавата спечена глина на падината.

— Според мен голямата му самоувереност е попарена, адюнкта.

— Попарена ли? Защо?

— Защото всичко изглежда прекалено лесно. Само в негова полза изглежда всичко, адюнкта.

Тя не каза нищо.

„Само заради това ли ме повика? За да ми зададе един въпрос?“

Гамът спря погледа си на двамата уикци. Нил беше израснал по време на похода и можеше да се предположи, че след няколко години ще е висок мъж. Носеше само препаска около слабините и изглеждаше подивял с разрошената си коса и зелените и черни шарки боя по тялото си.

Недер, забеляза с изненада Гамът, бе напълняла под сърнешките кожи — закръгленост, обичайна за момичетата, преди да навлязат в пълнолетие. Почти неизменно строгото й изражение придаваше на лицето й, което иначе беше красиво, маска на обремененост и неприветливост. Късо подстриганата коса подсказваше за дълбока скръб.

— Огледът на Камъст приключи — изведнъж заяви адюнктата. — Сега ще трябва да си отдъхне. — Разкопча колана с меча и го подаде на Нил и Недер.

Двамата седнаха на каменистата земя.

— Юмрук Гамът, извадете камата си и пролейте няколко капки кръв от дланта си.

Без да каже нищо, той смъкна металната ръкавица, издърпа камата от канията и прокара острието през дланта си. Кръвта бликна и Гамът я загледа как капе по земята.

Изведнъж главата му се замая и той залитна в седлото. Недер изсъска изненадано и Гамът се обърна към нея.

Беше стиснала очи, дланите й бяха опрени в песъчливата пръст. По лицето на Нил — беше заел същата поза — пробяга вълна от диви чувства, после той се вкочани от страх.

Все още замаян, Юмрукът усети как черепът му се изпълни със смътен, едва доловим рев.

— Тук има духове — изръмжа Нил. — Надигат се с гняв…

— Песен — прекъсна го Недер. — За война и за воини…

— Нова и стара — продължи брат й. — Толкова нова… и така стара. Битки и смърт, отново и отново…

— Земята помни всяка битка, разиграла се на повърхността й, от самото начало. — Лицето на Недер се изкриви в гримаса, тя потръпна и стисна очи. — Богинята е нищо пред тази сила… и все пак иска да… краде.

— Да краде? — с рязък глас повтори адюнктата.

— Лабиринтът — отвърна й Нил. — Иска да задържи този къс и да го наложи като паразит над тази земя. Да пусне корени от сянка, да се всмуче надолу, за да черпи храна, да се храни от спомените на земята.

— Но духовете не ще го позволят — изшепна Недер.

— Съпротивляват се? — попита Тавори.

Двамата кимнаха, после Нил се озъби и изръмжа:

— Призраците не хвърлят сенки. Бяхте права, адюнкта. Богове, бяхте права!

„Права? — учуди се Гамът. — Права за какво?“

— А ще удържат ли? — попита Тавори.

Нил поклати глава.

— Не знам. Само ако Ястребовият нокът направи каквото мислите, че ще направи, адюнкта.

— Стига Ша’ик да не знае за пепелянката в пазвата й — добави Недер.

— Ако знаеше, отдавна щеше да му откъсне главата — каза Тавори.

— Може би — отвърна Недер и Гамът долови съмнението в гласа й. — Освен ако с богинята не са решили да изчакат, докато се съберат всичките им врагове.

Адюнктата отново се загледа към далечната група вражески офицери.

— Ще видим, нали?

Двамата младежи се изправиха и се спогледаха продължително зад гърба на Тавори.

Гамът прокара ръка по челото си под ръба на шлема и пръстите му се намокриха от потта. Нещо го беше използвало, осъзна той с боязън. През потока на кръвта му. Още чуваше далечната мелодия, песен, с гласове и музика, натискът в черепа му се усилваше.

— Ако сте приключили с мен, адюнкта…

Тя кимна, без да обръща глава.

— Върнете се при легиона си, Юмрук. И моля, предайте на офицерите си следното. По време на утрешната битка може да се появят части, които няма да разпознаете. Може да потърсят заповеди от вас и вие трябва да ги дадете, все едно че са под ваше командване.

— Разбрано, адюнкта.

— Накарайте някой резач да се погрижи за ръката ви, Юмрук Гамът.

— Слушам. — Той обърна коня и заслиза по склона.

Главоболието започна да спада, ала самата песен сякаш беше отровила жилите му — музика на плътта и костите, намекваща за лудост. „Оставете ме на мира, проклети да сте. Аз съм само един обикновен войник. Войник…“

Стрингс седеше на скалата, стиснал главата си с ръце. Беше смъкнал шлема, но нямаше спомен да го е правил, и сега той лежеше в краката му, замъглен зад вълните от болка, издигащи се и спадащи като подмятано от бурята море. Наоколо шепнеха гласове, искаха да стигнат до ума му, ала не можеше да разбере какво му казват. Песента бе закънтяла изведнъж и гръмко в черепа му, стичаше се по крайниците му като огън.

Нечия ръка го стисна за рамото и той усети просмукващата се в жилите му търсеща и опипваща магия, колеблива в началото, после съвсем се присви и се отдръпна, за да се върне с още по-голяма сила… а с нея — и тишината. Блажен покой, хладен и утешителен.

Най-сетне сержантът можа да вдигне глава.

Видя, че отделението се е струпало около него. Ръката на рамото му беше на Ботъл — лицето на момъка бе пребледняло, по челото му бяха избили капчици пот. Очите им се срещнаха, Ботъл кимна и бавно отдръпна ръката си.

— Чуваш ли ме, сержант?

— Смътно. Като от трийсет крачки.

— Болката махна ли се?

— Да. Какво направи?

Ботъл извърна глава. Сержантът се намръщи.

— Всички останали, на работа. Ботъл, ти остани.

Кътъл дръпна Тар за ръкава, капралът се изправи и изломоти:

— Хайде, войници. Дупки ни чакат за копаене.

Сержантът и Ботъл ги изчакаха да се отдалечат. Отделението беше заело позиция на най-югозападния остров с изглед към дюните, проснали се до хоризонта. Право на север водеше достатъчно широк коридор, през който щеше да се изтегли врагът — стига да побегнеше. Зад него се издигаше неголяма могила с плоско било, на която се бе разположил ескадрон пустинни воини. По билото се мяркаха съгледвачи.

— Хайде Ботъл, казвай.

— Духове, сержант. Те се… пробуждат.

— И какво общо, в името на Гуглата, има това с мен?

— Смъртната кръв, мисля. Тя си има своя песен. Помнят я. Дойдоха при теб, сержант, жадни да влеят гласовете си в нея. В… ъъъ… в теб.

— Защо точно в мен?

— Не знам.

Стрингс изгледа за миг младия маг, смутен от горчилката на тази лъжа, и кисело промълви:

— Мислиш, че е защото съм обречен да умра тук — в този бой.

Ботъл отново извърна очи.

— Не съм сигурен, сержант. Тази земя е непонятна за мен. И духовете й. И какво общо има с теб всичко това…

— Аз съм Подпалвач на мостове, момче. Подпалвачите на мостове се родиха тук. В пещта на Рараку.

Ботъл огледа с присвити очи пустинята на запад.

— Но… те бяха пометени.

— Да. Бяха.

Замълчаха. Корик беше счупил лопатата си в един камък и нижеше възхитителен списък сетски ругатни. Другите се бяха спрели да послушат. На северния край на острова отделението на Геслер енергично трупаше стена от парчета корал и камъни — тя изведнъж се катурна и камънаците се затъркаляха по склона. От могилата отсреща се разнесоха дюдюкания и дивашко „ууу!“.

— Няма да е обичайната битка, нали? — попита Ботъл.

Стрингс сви рамене.

— Няма такова нещо като обичайна битка, момче. Нищо обичайно няма в клането и в смъртта, в болката и ужаса.

— Нямах предвид това.

— Знам, Ботъл. Но войните напоследък гъмжат от магии и муниции, тъй че те чакат изненади.

Двете псета на Геслер притичаха покрай тях — грамадният браничар подтичваше след Роуч, все едно че рошавото пале го водеше за каишка.

— Това място е… сложно — въздъхна Ботъл. Пресегна се и вдигна от земята един каменен диск. — Ерес’ал. Топор — падината долу е осеяна с тях. Някогашното езеро ги е огладило. Правили са всяко от тях дни наред, а дори не са ги използвали — просто са ги захвърляли в езерото. Безсмислено, нали? Защо ще правиш сечиво, щом няма да го използваш?

Стрингс го зяпна.

— За какво говориш, Ботъл? Кои са тези Ерес’ал?

— Били са, сержант. Отдавна са изчезнали.

— Духовете?

— Не, те са от всички времена, от всеки век, преживян от тази земя. Баба ми разказваше за Ерес, Обитателите, живели във времена преди Имасс, първите създатели на сечива, първите, които са оформяли своя свят. — Младият маг поклати глава, за да надвие трепета си. — Не бях очаквал, че ще срещна някого от тях — беше тук, тя беше тук, в онази песен в теб.

— И тя ли ти каза за тези сечива?

— Не пряко. По-скоро… хъм, слях се с нейния ум. Тя беше тази, която ти дари тишината. Не бях аз — нямах толкова сила, — но я помолих и тя прояви милост. Поне така ми се струва — че беше милост.

— Беше, момче. Можеш ли все още да… говориш с тази Ерес?

— Не. Исках само да се махнат от… кръвта…

— Моята кръв.

— Е, най-вече твоята кръв, сержант.

— А другото?

— Другото е на песента. Песента на, ъъъ, Подпалвачите на мостове.

Стрингс затвори очи и отпусна глава на скалата. „Кимлок, проклетият Сънебродник на Танно в Ерлитан. Казах му «не», но той все пак го направи. Открадна ми историята — не само моята, но на Подпалвачите на мостове — и я превърна в песен. Кучият син е дошъл и я е дал на Рараку…“

— Иди да помогнеш на другите, Ботъл.

— Слушам, сержант.

— А, и… благодаря.

— Като се срещна следващия път с вещицата Ерес, ще й го предам, сержант.

Стрингс се загледа след мага. „Значи и следващ път ще има, а? Интересно, колко неща не ти е казала, момче?“ Замисли се дали наистина утрешният ден ще се окаже свидетел на последната му битка. Навярно беше призован тук, за да се присъедини към падналите Мостоваци. „Какво пък, не е толкова зле. Не бих могъл и да моля за по-добра компания. Проклятие, колко ми липсват. Всички ми липсват. Дори Хедж.“

Отвори очи, надигна се, взе шлема и си го нахлузи на главата. Обърна се и се загледа над падината на североизток, към вражеските укрепления и прахта и дима над града, скрит сред оазиса. „Ти също, Калам Мекхар. Чудя се знаеш ли защо си тук…“

Шаманът беше изпаднал в бяс. Потръпваше, съскаше и подскачаше като рак в прашните кръгове около плоското парче кокал, чернеещо върху огнището. Коураб, напълнил устата си с черупки от пустинни скарабеи, нанизани на връв около врата му да го пазят от зло, примижа, щом зъбите му спукаха една и устата му се напълни с горчиво. Дръпна наниза от устата си и започна да плюе черните парчета.

Леоман закрачи към шамана, сграбчи го за телабата, вдигна го от земята и го разтърси. Разхвърчаха се дрипи, косми и слюнка. Леоман го пусна и изръмжа:

— Какво видя?

— Армии! — изврещя старчето и заопипва носа си, все едно че току-що се бе залепил на лицето му.

Леоман се навъси.

— Да де, тях и ние ги виждаме, проклет шарлатан…

— Не! Още армии! — Изниза се покрай него и затича към южния край на могилата, заподскача и взе да сочи към малазанците, които се окопаваха на острова срещу древния отводнителен канал.

Леоман не го последва, а се върна при Коураб и другите трима воини, присвити зад ниската стена.

— Коураб, изпрати нов ездач при Ша’ик — не, я по-добре иди сам. Дори да не одобри това, че сме се върнали, искам да знам как ще са подредени племената на Маток утре рано. Разбери го, след като говориш с Ша’ик — и се постарай да се срещнеш с нея лично. После се върни тук.

— Ще направя каквото заповядваш — заяви Коураб и се изправи.

На двайсетина крачки от тях шаманът подскачаше в кръг и врещеше:

— Те са тук! Кучетата, Леоман! Кучетата! Уикските псета!

Леоман се намръщи.

— Глупакът се е побъркал…

Коураб затича към коня си. Нямаше да губи време с оседлаването му, особено ако това означаваше да слуша безумните брътвежи на шамана. Метна се на гърба му, стегна каишките, придържащи пиката на гърба му, стисна юздите и го пришпори.

Пътят към оазиса се извиваше между нащърбените скали и той остави животното само да пробира стъпките си през теснините.

Денят вече гаснеше и сенките се удължаваха. Щом конят изгази през порутените зидове и сви по острия завой, воня на гнило изведнъж удари в ноздрите и животното, и ездача.

Пътеката беше блокирана. Мъртъв кон, а зад него — човешки труп.

Коураб скочи на земята с разтуптяно сърце и предпазливо тръгна напред.

Беше вестоносецът на Леоман — онзи, когото беше изпратил още с пристигането на отряда. Една стрела от арбалет го бе поразила в слепоочието, беше пронизала костта и бе изригнала от другата страна с кръв и късчета мозък.

Коураб огледа скалистите брегове от двете страни. Ако тук имаше убийци в засада, вече щеше да е мъртъв. Сигурно не бяха очаквали други вестоносци.

Върна се при коня си, преведе го през двата трупа и отново се метна на гърба му. Продължи напред, очите му шареха наляво и надясно.

След още шейсет крачки пътеката го изведе на песъчлив скат, отвъд който вече се виждаше загърнатата в прах ивица на дърветата гулдинда.

Коураб въздъхна облекчено и смуши коня.

Двата смазващи удара в гърба го отхвърлиха напред. Без стремена и седло, Коураб успя да се задържи, като прегърна врата на коня. Животното изцвили от болка и хукна.

Коураб се смъкна надолу под корема му, притиснал гърди между двата му предни крака.

Още една метална стрела издрънча по камънаците и изхвърча настрана. Конят спря по средата на склона.

Коураб се завъртя и се метна отново на гърба му. Беше изгубил юздите, но пръстите му се вкопчиха в гривата и той заби пети в хълбоците на животното.

Нова стрела дрънна по камъните, после копитата заудряха по пясък и изведнъж ги окъпа слънчева светлина. Точно пред тях бе оазисът и прикритието на дърветата. Коураб се приведе над главата на коня и препусна още по-бързо.

Влязоха между дърветата. Коураб се наведе и видя дълбокия разрез в левия хълбок на коня. Зърна и част от пиката си, която вече се клатеше разхлабена на гърба му. В дървото се бяха забили две стрели от арбалет. Всяка беше ударила под различен ъгъл, но ударите трябваше да са били едновременни, защото отцепените парчета се бяха заковали едно в друго, спирайки инерцията на стрелите.

Коураб смъкна счупеното оръжие, захвърли го и продължи устремно по пътеката.

— Тигрови шарки върху жабок — измърмори тя. Очите й бяха замъглени от пушека на ръждивеца. — Така като че ли изглеждаш още по-опасен.

— Чиста отрова съм си, я — отвърна Хеборик. Взираше се в нея в сумрака. В погледа й отново имаше живец, острота, надвишаваща подхвърляните язвителни шеги и намекваща, че умът й най-сетне се е прочистил от затъпяващата мъгла на дъранга. Още кашляше, сякаш дробовете й бяха пълни с течност, но пелинът и ръждивецът донякъде я бяха пооблекчили.

Върнала си беше любопитното — макар и малко сурово — изражение, докато дърпаше силно от наргилето и димът излизаше на валма от ноздрите й.

— Ако можех да те видя, щях да реша, че си се пооправила донякъде — промърмори Хеборик.

— Така е, дестраянте на Трийч. Макар че с тези котешки очи човек би си помислил, че можеш да пронижеш всяко було.

Той изсумтя.

— Не само не размазваш вече думите си, Сцилара.

— Какво правим сега? — попита тя след малко.

— Скоро ще се стъмни. Мисля да ида да намеря Л’орик и да го помоля да ме придружи.

— И после?

— После мисля да те заведа при Фелисин Младата.

— Осиновената дъщеря на Ша’ик?

— Да.

Сцилара извърна замислено глава и дръпна от ръждивеца.

— На колко години си, момиче?

Тя сви рамене.

— На колкото трябва. Ако Фелисин Младата ще ми заповядва, така да бъде. Няма смисъл да негодувам.

Странен разговор — вървеше на отскоци, които объркваха Хеборик. Ша’ик беше същата. Сигурно, помисли той с гримаса, талантът за интуитивно мислене бе присъщ само на жените — нямаше достатъчно опит с тях, от който да може да извлече, въпреки напредналите си години. Храмът на Финир беше предимно мъжки, доколкото се отнасяше до самия орден, а животът му като престъпник по необходимост включваше само шепа близки познанства. Отново бе попаднал не в свои води.

— Фелисин Младата не държи да командва никого според мен. Това не е смяна на един култ с друг, Сцилара — във всеки случай не и по начина, по който го виждаш. Тук никой няма да се опитва да те манипулира.

— Вече ми го обясни. — Тя въздъхна тежко, поизправи гръб и остави мундщука на наргилето на пода. — Е, добре. Хайде, поводи ме в тъмното.

Той я изгледа с присвити очи.

— Ще те поведа… щом дойде времето…

Сенките се удължиха и погълнаха цялата падина под позицията им. Ша’ик стоеше на върха на най-северната рампа и оглеждаше струпаното малазанско воинство по отсрещните хълмове. Продължаваха да се окопават. Методична беше сестра й, както винаги.

Извърна очи наляво и огледа позициите на Корболо Дом. Всичко беше в готовност за утрешното сражение, виждаше се и напанецът — пълководец, обкръжен от адютантите и охраната си, застанали в края на централната рампа. Правеха същото като нея: наблюдаваха армията на Тавори.

„Всички сме на мястото си.“ Изведнъж цялата работа й се стори безсмислена. Цялата тази игра на убийствени тирани, тласкащи армиите си към неизбежния сблъсък. Хладното безразличие, с което щеше да бъде погубен толкова живот, за да бъде утолена жестоката им страст. „Каква е ползата от тази безумна жажда за власт? Какво искаш от нас, императрице Ласийн? Седемте града никога не ще се усмирят под игото ти. Ще трябва да ги поробиш, и какво ще спечелиш с това?“ А собствената й богиня? По-различна ли беше тя от Ласийн? Изпънала хищно ноктите си, жадна да разкъсва и съдира, да напои пясъците с червена кръв.

„Но Рараку не е твоя, Дрижна, колкото и упорити да са домогванията ти. Вече го разбирам. Тази пустиня е свята сама по себе си. И сега роптае — чувствам го, богиньо! Роптае! Срещу всичко.“

Маток — беше стоял мълчаливо до нея и също бе наблюдавал малазанските позиции — проговори:

— Адюнктата се появи, Избрана.

Ша’ик откъсна погледа си от Корболо Дом и се загледа натам, където й сочеше бойният главатар.

Яздеше кон от конюшните на Паран. „Как иначе.“ Двама уикци до нея, спешени. Сестра й беше в пълна броня, шлемът й блестеше в пурпур под лъчите на гаснещото слънце.

Погледът й рязко се върна към позицията на Корболо.

— Камъст Релой е дошъл… разтворил е лабиринта си и насочва силата към врага. Но отатаралът на Тавори го спира… затова претърсва из самата армия. Търси Висши магове… неподозирани съюзници… — Въздъхна. — И не намира нищо освен няколко шамана и отдельонни магове.

— Ония двама уикци с адюнктата — избоботи Маток. — Те са въпросните Нил и Недер.

— Да. За които ни съобщиха, че са със сломен дух — вече не притежават силата, с която са ги дарили техните кланове, защото самите кланове са унищожени.

— И все пак, Избрана — замърмори намръщен Маток, — това, че тя ги държи в мъглата на отатарала, подсказва, че не са толкова слаби, колкото си мислим.

— Или че не иска слабостта им да се разкрие.

— Защо ще си прави труда, щом вече го знаем?

— За да задълбочи съмнението ни, Маток.

Той махна ядосано и изръмжа:

— Тази тиня е без дъно, Избрана…

— Чакай! — Ша’ик отново се взря към Тавори. — Тя си даде меча да го отнесат — Камъст Релой е престанал да сондира — и сега… ах! — Последното го извика стъписано, щом усети приглушеното разбулване на сила от Нил и Недер — сила много по-мощна, отколкото можеше да се очаква.

После изохка, щом богинята в нея се дръпна уплашено — като ужилена — и писъкът й изпълни черепа на Ша’ик.

Рараку отвръщаше на призива с множество гласове, извисили се в песен, със сурова и неумолима страст — песен на безброй души, изпънали веригите, които ги държаха.

„Вериги от сянка. Вериги като корени. От този откъснат и чужд фрагмент от лабиринт. Сянка, надвиснала да окове душите им и да се храни от жизнената сила.“

— Къде е Леоман, Маток? — „Трябва ни Леоман.“

— Не знам, Избрана.

Тя се обърна и се загледа в Корболо Дом. Стоеше най-отпред на рампата, разкрачен и изпъчил гърди, с пъхнати в колана палци, оглеждаше врага със свръхсамоувереност, от която на Ша’ик й се искаше да запищи.

Нищо — нищичко — не беше така, както изглеждаше.

На запад слънцето бе превърнало хоризонта в пурпурен пожар. Денят се давеше в море от пламъци. Сенките запълзяха по земята и сърцето й започна да изстива.

Уличката пред шатрата на Хеборик беше пуста и в двете посоки. Внезапният залез сякаш бе донесъл със сумрака и странна тишина.

Дестраянтът на Трийч спря.

— Къде са всички? — промълви зад него Сцилара.

И той се чудеше за същото. После изведнъж настръхна.

— Чуваш ли го, момиче?

— Само вятъра…

Но нямаше никакъв вятър.

— Не, не е вятър — промълви Сцилара. — Песен е. Някъде от много далече — малазанската армия ли е?

Той поклати мълчаливо глава.

След миг й даде знак да го последва и тръгна по уличката. Песента сякаш се беше просмукала в самия въздух, вдигаше прашна мъгла, която потръпваше пред очите му. Пот потече по гърба му. „Страх. Страх е прогонил целия град от улиците. Тези гласове пеят за война.“

— Трябваше да има деца — каза Сцилара. — Момичета…

— Защо пък момичета?

— Шпионите на Бидитал. Избраните му слуги.

Той я погледна през рамо.

— Онези, които е… белязал?

— Да. Трябваше да са навсякъде. Без тях…

— Бидитал е сляп. Възможно е да ги е изпратил другаде или да ги е оттеглил напълно. Тази нощ ще има… събития, Сцилара. Кръв ще се лее. Не се съмнявам, че точно в този момент играчите заемат местата си.

— Той говореше за тази нощ — отвърна тя. — За часовете на мрак преди битката. Казваше, че светът ще се промени тази нощ.

— Глупакът е паднал на дъното на Бездната и сега разбърква черната кал — изръмжа Хеборик.

— Той сънува как се разгръща истинският Мрак, дестраянт. Сянката била само начало, свят на компромиси и пълен с натрапници. Парчетата трябвало да се върнат на Първата майка.

— Значи не е просто глупак, а луд. Да говори за най-древната от всички битки все едно че е сила, достойна за нея — Бидитал си е изгубил ума.

— Той твърди, че наближавало нещо — отвърна Сцилара и сви рамене. — Било неподозирано от никого и само той имал някаква надежда да го контролира, защото единствен той помнел Мрака.

Хеборик спря.

— Гуглата да му вземе душата дано. Трябва да ида при него. Веднага.

— Ще го намерим в…

— В проклетия му храм, да. Хайде.

Двамата се обърнаха.

И в този миг от тъмната уличка се появиха две фигури, блеснаха две остриета.

Хеборик изръмжа и закрачи към тях. Ноктестата му ръка излетя напред, впи се под брадичката на убиеца, дръпна рязко нагоре и вдигна откъснатата от раменете глава.

Другият се хвърли към него да забие ножа в лявото му око. Дестраянтът го улови за китката и костта изпращя. Другата ръка посече и червата на убиеца се изсипаха на земята.

Хеборик захвърли трупа и се огледа побеснял. Сцилара стоеше няколко крачки по-назад, ококорила очи. Без да й обръща внимание, дестраянтът се наведе над разпраното тяло.

— Хората на Корболо Дом. Бързат…

Трите метални стрели го поразиха едновременно. Едната се заби дълбоко в дясното му бедро и костта се пръсна. Другата го прониза под дясната плешка и спря на един пръст от гръбнака. Третата дойде от противоположната посока, удари го високо в лявото рамо с такава сила, че го завъртя и той падна по гръб върху трупа.

Сцилара се наведе до него.

— Старче? Жив ли си?

— Кучи синове — изръмжа той. — Боли!

— Идват…

— Да ме довършат, да. Бягай, момичето ми. Към каменната гора. Хайде!

Усети как се отдръпна от него и чу леките й забързани стъпки.

Хеборик се опита да се надигне, но болката изригна от счупеното ребро и го смъкна, останал без дъх и заслепен.

Чуха се стъпки — на трима души, двама отдясно и един — отляво. Ножовете изсвистяха от каниите. Приближиха се още… и спряха.

Някой стоеше над Хеборик. Успя да различи като в мъгла два прашни ботуша и подуши вонята от тях — на мухлясала пръст. Други два ботуша изскърцаха по земята зад краката му.

— Махнете се оттук, духове! — изсъска нечий глас на няколко крачки встрани.

— Много е късно за това, убиецо — измърмори фигурата над Хеборик. — А и току-що дойдохме.

— В името на Гуглата, Пастиря на души, пропъждам ви от този свят.

На властния тон на убиеца отвърнаха с тих смях.

— На Гуглата се кланяш, а? О, да, долових силата в думите ти. Уви, тук Качулатият е безсилен. Не съм ли прав, скъпа?

Стоящата при краката на Хеборик фигура изсумтя в съгласие.

— Последно предупреждение — изръмжа убиецът. — Оръжията ни са осветени — ще изпият душите ви…

— Несъмнено. Стига изобщо да стигнат до нас.

— Само двама сте… а ние сме трима.

— Двама ли?

Ново скърцане на ботуши. След това — много рязко и близо по земята — плисна кръв. Паднаха тела, чуха се последни хрипливи дихания, и всичко затихна.

— Трябваше да оставим един жив — рече женски глас.

— Защо?

— За да го пратим при онова надуто напанско копеле с обещание за утре.

— Така е по-добре, мила. Никой вече не харесва изненадите — това му е сбърканото на света, мене ако питате…

— Не те питаме. Този старец ще се оправи ли според теб?

Сумтене.

— Съмнявам се, че Трийч ще се откаже от новия си дестраянт с едно жалко „мяуу“. Освен това онази сладурана се връща.

— Значи е време да се махаме.

— Да.

— И отсега нататък никакви изненади повече. По никого, до съмване. Разбрано?

— Изкушението ни надви. Няма да се повтори.

Тишина. После — нови стъпки. Една малка ръка се опря на челото му.

— Сцилара?

— Да, аз съм. Тези май бяха войници. Не изглеждаха много добри…

— Все едно. Издърпай стрелите от мен. Плътта иска да зарасте, костта — да се срасне. Издърпай ги, момиче!

— А след това?

— Извлечи ме обратно в храма ми… ако можеш.

— Добре.

Усети как ръката й стисна металната пръчка в лявото му рамо. Болката го заслепи. След нея — нищо.

Бронята на Старата Ша’ик беше положена на масата. Един от воините на Маток бе подменил изхабените връзки и стеги, след това беше излъскал бронзовите пластини и шлема. Дългият меч беше смазан и наточен. Обшитият с кожа и поръбен с желязо щит беше опрян на един от краката на масата.

Тя стоеше сама и гледаше доспехите, оставени от предшественицата й. Разправяха, че Старата умеела да борави с меча. Шлемът изглеждаше странно несъразмерен, с издути дълги набузници, прикрепени към тежкия начелник. Тънко черно метално було надвисваше като паяжина над цепките за очите. От задния ръб се изпъваше дългият и широк тилен предпазител.

Ша’ик пристъпи към ватираната подплънка на бронята. Беше тежка, зацапана от пот, връзките й тръгваха под мишниците и надолу по хълбоците. Парчета щавена кожа покриваха горната част на бедрата, раменете, ръцете над лактите и китките. Започна методично да стяга всяка връзка и да намества равномерно тежестта по тялото си, преди да са заеме със самата броня.

По-голямата част от нощта все още предстоеше, изпъната пред нея като безкраен тъмен път, но тя искаше да усети стегналия тялото й метал. Искаше да усети масивната му тежест и започна да сглобява по себе си наколенниците, металните пластини на стъпалата и предпазителите на китките, след това провря главата си през нагръдника. Бронзът беше олекотен с помощта на магия и кънтеше като тънък калай. Бронята беше направена така, че да може сама да затвори закопчалките. След няколко мига тя хлъзна меча в ножницата, после закопча тежкия колан на кръста си и намести куките, които го придържаха към кирасата, за да не може тежестта му да го смъкне на бедрата й.

Оставаха само двете метални ръкавици, подложката на шлема и самият шлем. Тя се поколеба. „Имам ли някакъв избор във всичко това?“ Присъствието на богинята оставаше надвиснало в ума й, вкоренено във всеки мускул и фибра, гласът й шепнеше в потока на кръвта в жилите й. Сила на асцендент държеше в ръцете си Ша’ик и тя знаеше, че ще я използва, щом настъпи мигът. Или по-скоро силата щеше да използва Ша’ик.

„За да убие сестра ми.“

Усети приближаването му и се обърна към входа.

— Можеш да влезеш, Л’орик.

Върховният маг пристъпи вътре.

Ша’ик примига. Беше облечен в броня. Бяла, емайлирана, одраскана и зацапана от употреба. На бедрото му висеше дълъг меч с тясно острие.

— Е, значи всички се подготвяме…

— Както отбелязахте преди, Маток е поставил над триста воини да пазят този палат, Избрана. Да пазят… вас.

— Той надценява риска. Малазанците са прекалено заети…

— Рискът, който иска да предотврати, не идва от малазанците, Избрана.

Тя го изгледа.

— Изглеждаш уморен, Л’орик. Съветвам те да се прибереш в шатрата си и да отдъхнеш. Утре ще ми трябваш.

— Няма ли да се вслушате в предупреждението ми?

— Богинята ме пази. Няма от какво да се боя. Освен това — усмихна се тя — нали Маток е поставил триста воини да пазят този палат.

— Ша’ик, тази нощ ще има съсредоточаване. Сред твоите съветници има гадатели на Колодата. Заповядай им да подредят картите си и всичко, което казвам, ще се потвърди. Тук се събират сили на асценденти. Въздухът вони на измяна.

Тя махна с ръка.

— Всичко това е без значение, Л’орик. Не мога да бъда докосната. А и волята на богинята е ясна.

Той пристъпи към нея, ококорил очи.

— Избрана! Рараку се пробужда.

— За какво ми говориш?

— Не можеш ли да го чуеш?

— Гневът на богинята поглъща всичко, Л’орик. Ако чуваш гласа на Святата пустиня, то това е предсмъртният вик на Рараку. Вихърът ще я погълне тази нощ. И всяка асцендентска сила, оказала се толкова глупава, че да се доближи, ще бъде унищожена. Богинята, Л’орик, е непобедима.

Тоя я зяпна, после сякаш се сви под тежката броня. Ръката му пробяга пред очите, все едно че искаше да махне някакво кошмарно видение. Кимна, обърна се и тръгна към изхода.

— Чакай! — Ша’ик го подмина и се спря.

Зад платнените стени се чуха възбудени гласове.

— Пуснете го! — извика Ша’ик.

Вътре нахлуха двама от охраната, влачеха някакъв мъж. Беше оцапан с прах и пот, не можеше дори да стои прав, толкова беше изтощен. Един от стражите изръмжа:

— Това е Коураб Билан Тену’алас. От командирите на Леоман.

— Избрана! — изохка Коураб. — Аз съм третият ездач, когото Леоман праща при теб! Намерих телата на другите — убийците ме преследваха почти дотук!

Лицето на Ша’ик потъмня от гняв.

— Доведи Маток! — сопна се тя на един от стражите. — Л’орик, дай му от цяра, да се съвземе по-бързо!

Върховният маг се приближи и отпусна длан на рамото на Коураб.

Пустинният воин задиша по-леко, после бавно изправи рамене.

— Леоман ви изпраща поздравите си, Избрана. Иска да знае разположението на воините на Маток…

— Коураб — прекъсна го Ша’ик. — Ти ще се върнеш при Леоман — с ескорт. Заповедите ми към него са следните… слушаш ли ме?

Той кимна.

— Леоман да се върне незабавно при мен. Ще поеме командването на армиите ми.

Коураб примига.

— Избрана?

— Леоман от Флейлс ще поеме командването на армиите ми. Преди да се съмне. Л’орик, иди при Корболо Дом и му предай, че го викам. Да се яви незабавно при мен.

Л’орик се поколеба, после кимна.

— Както заповядате, Избрана. Тръгвам веднага.

Излезе от залата, тръгна през стаички и коридори, подминаваше пазач след пазач, виждаше извадените мечове и усещаше коравите им погледи зад гърба си. Корболо Дом щеше да е глупак, ако се опиташе да се добере до нея със своите убийци. Ала нощта едва започваше и в оазиса навън звездната светлина танцуваше по извадените остриета.

Щом излезе пред палата, Л’орик се спря. Беше разтворил лабиринта си и го направи видим, с искрящ ореол около себе си. Не искаше никой да направи фатална грешка. Колкото и уязвим да го правеше това, тръгна към командната шатра на Корболо Дом.

Убийците на кучета стояха готови в окопите си, подрънкваше оръжие, стържеше броня и се чуваха приглушени разговори, които затихваха, щом подминеше, и отново се усилваха зад гърба му. Л’орик знаеше много добре, че тези войници — по свой избор, както и по силата на обстоятелствата — се бяха превърнали в отделна сила. „Белязана с кървавите им деяния. С фокуса на малазанския гняв. Знаят, че никакво отстъпление няма да им се позволи.“ Кипежът, който ги беше обзел, издаваше неувереност, в прословутата им свирепост вече се долавяха проблясъци на страх. И животът им беше в опетнените ръце на Корболо Дом. Изцяло. „Тази нощ няма да спят.“

Зачуди се какво ли ще последва, когато Леоман изтръгне командването от напанеца ренегат. Щеше ли да има бунт? Напълно възможно. Ша’ик, разбира се, разполагаше със закрилата на богинята Вихър и нямаше да се поколебае да сломи тази сила в случай, че позицията на Леоман бъде оспорена. Все пак не това беше най-добрият начин да подготвиш армията си в нощта преди битката.

„Твърде дълго изчакваше. Но пък всичко това може да е било съзнателно. Да извади Корболо от равновесие, да не му остави време да подготви каквито и да било контраходове. Ако е така, то това е най-опасният риск тази нощ.“

Тръгна нагоре по пътеката. Двама стражи го спряха пред входа.

— Уведомете Корболо Дом, че му нося вест от Ша’ик.

Двамата войници се спогледаха, единият кимна и влезе в шатрата.

Скоро след това излезе магьосницата Хенарас. Лицето й беше навъсено.

— Върховен маг Л’орик. Трябва да освободите лабиринта си, за да получите аудиенция от Главнокомандващия на Апокалипсиса.

Веждата му се вдигна учудено, щом чу титлата, но той само сви рамене и отслаби магическата си защита.

— Значи съм под твоята закрила тогава.

— От кого се пазиш, Върховен маг? Малазанците са оттатък падината.

Л’орик се усмихна.

Хенарас му махна с ръка, обърна се и влезе в командната шатра. Л’орик я последва.

По-голямата част от помещението беше заета от висок подиум, срещу входа, а на подиума беше поставен масивен дървен стол. Във високия му гръб бяха врязани символи — хенгийски, с изненада ги разпозна Л’орик — от древния град Ли Хенг, в ядрото на Малазанската империя. Над резбованите символи стърчаха изваяни от дърво нокти на хищна птица, изпънати напред и надвиснали над главата на напанеца, който седеше отпуснат, премрежил очи срещу Върховния маг.

— Л’орик — провлече той. — Ти си глупак. Скоро ще разбереш какво сполетява прекалено наивните души. Вярно — добави с усмивка, — може би си допускал, че сме съюзници. В края на краищата толкова дълго обитавахме един и същи оазис, нали?

— Ша’ик настоява да се явиш при нея, Корболо Дом. Незабавно.

— За да ме освободи от командването, да. С наивното убеждение, че моите Убийци на кучета ще приемат Леоман от Флейлс — видя ли ги добре докато идваше насам, Л’орик? Готовността им видя ли? Моята армия, Върховен маг, е обкръжена от врагове. Разбираш ли? Да заповяда ако ще с всичките пустинни воини, които той и Маток могат да съберат…

— Искаш да предадеш Апокалипсиса? Да се обърнеш срещу своите съюзници и да спечелиш битката за адюнктата, това ли искаш, Корболо Дом? Само за да съхраниш драгоценния си пост?

— Ако Ша’ик настои.

— Уви, не Ша’ик е проблемът — каза Л’орик. — Богинята на Вихъра обаче е, и съм убеден, че търпението й към теб е на изчерпване, Корболо Дом.

— Така ли мислиш, Л’орик? А дали ще приеме и унищожението на Убийците на кучета? Защото ако иска да наложи контрол над мен, ще трябва да унищожи и тях. Да избие прехвалената си Армия на Апокалипсиса. Наистина, дали богинята ще избере това?

Л’орик бавно въздъхна.

— А, вече разбирам грешката. Подходил си тактически към това, както би постъпил всеки войник. Но това, което явно не разбираш, е, че богинята на Вихъра е безразлична към тактиките, към грандиозните стратегии. Разчиташ на здравия й разум, но, Корболо, тя няма такъв. Утрешната битка? Победа или поражение? На богинята й е все едно. Тя жадува за унищожение. Малазанците — изклани на бойното поле, Убийците на кучета — избити в окопите им. Магия, която да превърне пясъците на Рараку в кървави руини. За това жадува богинята на Вихъра.

— Е, и какво? — изхриптя напанецът и Л’орик видя потта, избила по набръчканото му чело. — Дори богинята не може да ме достигне, не и тук, не и в това осветено място…

— И ти наричаш мен глупак? Богинята ще се погрижи да бъдеш убит още тази нощ, но си твърде дребен за нея, за да си прави труда сама да те смаже с палеца си.

Корболо Дом скочи от стола си и изкрещя:

— Кой тогава? Ти ли, Л’орик?

Върховният маг разпери ръце и поклати глава.

— Аз съм по-нищожен и от пратеник във всичко това, Корболо Дом. Нищо повече не мога да бъда освен гласа на… здравия разум. Въпросът не е в това кого ще прати тя срещу теб, велики пълководецо. Въпросът, убеден съм, е в това на кого ще позволи да мине през защитите й. Не мислиш ли?

Корболо се вторачи за миг към Върховния маг, после се обърна рязко и махна с ръка.

Ножът, който се заби в гърба му, не можеше да нанесе смъртоносна рана. Стегнатата защита на Л’орик, най-вътрешните му пластове на Куралд Тирлан, надвиха забиващото се желязно острие. При все това ударът го повали на колене и той се просна върху дебелите килими пред ботушите на напанеца.

Оставиха го да лежи там забравен, плувнал в кръв, а Корболо зарева заповеди. И никой не беше достатъчно близо, за да чуе как Върховният маг промълви: „Кръвта е пътят, глупако. И ти го отвори. Ти, жалък кучи сине…“

„Мрачно твърдение. Сивожаб трябва да остави приятната ти компания.“

Фелисин погледна демона. Четирите му очи бяха блеснали от глад.

— Какво се е случило?

„Злокобно. Покана от брат ми.“

— Л’орик в беда ли е?

„Мрак има тази нощ. Но лицето на Майката е извърнато. Идващото не може да се окове. Предупреждение. Внимание. Остани тук, мило дете. Моят брат не може повече да пострада, но пътят ми е чист. Радост. Ще ям човешка плът тази нощ.“

Тя придърпа телабата около себе си и надви трепета си.

— Ъъъ… радвам се за теб, Сивожаб.

„Колебливо твърдение. Тревожни сенки — път не съвсем чист, макар и очертан от кръв. Да се огъвам трябва, да подскачам насам-натам, да се смирявам пред злия поглед и да се надявам на най-доброто.“

— Колко да те чакам, Сивожаб?

„Не напускай тази поляна до изгрев-слънце, о, прескъпа, за която ще се оженя, колкото и малка да е възможността за добра челяд. Влюбен. Внезапен порив да тръгна.“

— Хайде, върви тогава.

„Някой се приближава. Потенциален съюзник. Бъди мила.“

След тези думи демонът се скри в сенките.

„Потенциален съюзник? Кой ли може да е?“

Най-сетне чу стъпки по пътеката. Боси крака, които сякаш се тътреха от умора. След миг жената излезе на поляната, спря се в сумрака и се огледа.

— Тук — промълви Фелисин и се показа от укритието си.

— Фелисин Младата?

— Да. Само един ме нарича така. Хеборик ли те изпрати?

— Да. — Жената се приближи и Фелисин видя, че е оцапана с кръв, челюстта й се беше подула. — Опитаха се да го убият. Имаше призраци. Опазиха го от убийците…

— Чакай малко. Поеми си дъх. Тук си в безопасност. Хеборик жив ли е?

Тя кимна.

— Изцерява се… в храма си. Изцерява се…

— Успокой се, моля те. Ето, пийни вино. Не говори… щом се оправиш, ще ми разкажеш всичко.

Сенки изпълваха кухините, осеяли хълмовете в северозападния край на оазиса. Прашната пелена затулваше звездите в небето. Нощта, както винаги, бързо се беше спуснала над Рараку и дневната горещина изчезваше. Мразовита щеше да е тази нощ.

В една такава хлътнатина четирима ездачи седяха неподвижно на конете си. От телата на запотените животни се вдигаше пара. Бронята на ездачите лъщеше бяла като кост, лицата им бяха мъртвешки сиви.

Бяха забелязали отдалече приближаващия се конен воин, достатъчно, за да успеят да се оттеглят тихо, тъй като самотният ездач не беше тяхна плячка, и макар никой да не го изрече на глас, всички се радваха, че е така.

Огромен беше този странник. И конят, който беше яхнал, му беше по мярката. А зад него се точеха хиляди съкрушени души, оковани в невидими вериги, които той влачеше без видимо усилие. На гърба му висеше каменен меч, обладан от два духа, зажаднели за кръв.

Кошмарно видение.

Вслушаха се в заглъхващия тропот на копитата, изчакаха, докато се стопят съвсем сред каменния лес в края на оазиса.

Едва тогава Джоруд се окашля.

— Пътят ни вече е чист, братя. Нарушителите са близо, сред армията, която дойде да се срази с обитателите на този оазис. Ще ги ударим призори.

— Що за кошмар прекоси пътя ни преди малко, братко Джоруд? — избоботи Иниас.

— Не знам, братко Иниас. Но беше закана за смърт.

— Вярно — изръмжа Малачар.

— Конете ни отдъхнаха достатъчно — заяви Джоруд.

Четиримата Тайст Лиосан подкараха нагоре по склона, излязоха на билото и свърнаха на юг. Джоруд погледна през рамо, за да се увери, че странникът не се връща — че не ги е зърнал, докато се криеха. „Криехме се. Да, това е истината, колкото и унизителна да е за нас.“ Надви трепета си и примижа в тъмното към каменната гора.

Но привидението не се появи повече.

— Слава на Озрик, Небесния бог — каза Джоруд и поведе братята си по хребета. — Благодарим ти за това…

В края на поляната Карса Орлонг се взираше към далечните конници.

Видял ги беше много преди те да го забележат и се беше усмихнал на боязливото им отдръпване от пътя му.

Толкова по-добре. В оазиса го очакваха предостатъчно врагове. А никоя нощ не траеше вечно.

Уви.

25.

Чуй как дрънчат

веригите на живите,

обвързани със всеки миг отминал,

докато рухнат оглушително

отломките след тях

и всяка тътреща се стъпка

запее химна траурен

за мъртвите.

„Дом на Вериги“

Фишър кел Тат

Седеше в тъмното на обичайното си място на най-източния хребет, притворил очи и с усмивка на сбръчканото лице. Беше разтворил лабиринта си по най-неуловимия начин и паяжината се бе изпънала над целия оазис. Знаеше, че скоро ще бъде разкъсана, но засега можеше да долови всякоя стъпка и всякое движение. Силите наистина се сбираха и в нощта шепнеше закана за кръв и разруха.

Фебрил беше доволен. Ша’ик бе напълно изолирана. В този момент армията убийци на напанеца се изливаше от скривалищата си и паниката стискаше за гърлото Корболо Дом. Камъст Релой се връщаше от тайната си обиколка през лабиринтите. А на отсрещния край на сухото морско корито малазанската армия се окопаваше, адюнктата точеше своя отатаралски меч в очакване на утрешната битка.

Имаше само една смущаваща подробност. Странната, едва доловима, ала все по-усилваща се песен. Гласът на самата Рараку. Чудеше се какво ли ще донесе тя в тази обречена нощ. Качулатият беше близо — „Да, лично самият бог“ — и това до голяма степен прикриваше други… присъствия. Но пясъците се раздвижваха, пробудени навярно от появата на Бога на смъртта. Духове и призраци, явно дошли да видят многото смърти, обещани в следващите часове. Странно, но това не го безпокоеше кой знае колко.

„Ще има клане. Поредният апокалипсис сред неспокойните пясъци на Рараку. Както трябва да бъде.“

Според всички външни признаци Л’орик трябваше да е мъртъв. Бяха го издърпали грубо до една от стените на командната шатра и го оставиха там. Бяха изтръгнали ножа от гърба му и сега той лежеше с лице към грубото платно на стената с отворени и като че ли незрящи очи.

Зад него говореше Върховният главнокомандващ на Апокалипсиса.

— Удари по всички, Хенарас, освен по телохранителите ми. Искам всички хубави малки шпиончета да бъдат ударени и избити… И намери Сцилара. Тази кучка изигра последната си игра. Ти, Дърил, вземи още някой и препуснете веднага към адюнктата. Предай й посланието ми — и се постарай никой да не те види. Маток е изкарал воините си. Файил ще направи заклинание да ти помогне. Постарай се да убедиш Тавори да изтегли убийците си, да не й свършат работа за богинята на Вихъра.

— А Леоман от Флейлс? — попита някой.

— Четвърта рота с Файил ще тръгне тихомълком след една камбана. Леоман няма да се добере до нас, нито до армията. Ефрейтор Етюми, искам те на един хвърлей от Фебрил — кучият му син се крие на обичайното място. Е, нещо да пропускам?

— Страхът ми се усилва — промърмори Хенарас. — Става нещо… в Святата пустиня. Усещам и че насам идат ужасни сили…

— Нали точно затова ни трябва адюнктата с проклетия й меч. В достатъчна безопасност ли сме тук, Хенарас?

— Така мисля. Преградите, които изтъкахме с Камъст и Файил около шатрата, могат да спрат и бог.

— Това твърдение може и да бъде оспорено — изръмжа Корболо Дом.

Добави и още нещо, но странният къркорещ звук точно зад стената на шатрата пред Л’орик заглуши гласа му. От другата страна в платното плисна нещо влажно и последва въздишка — чу я само Л’орик. След това в основата на стената задраха нокти. От отвора надникна четириоко и неописуемо грозно лице.

„Братко, не изглеждаш добре.“

„Външността лъже, Сивожаб. Ти например никога не си изглеждал по-хубав.“

Демонът се пресегна и сграбчи Л’орик под мишницата. После започна да го тегли навън на пресекулки. „Увереност. Разсеяни са. Разочарование. Изядох само двама пазачи, преградите спят и пътят ни назад е чист. Идват неща. Доста злокобни. Откровеност. Признавам страх и съветвам… двамата да се скрием.“

„За известно време — да, ще направим точно това. Намери ни скривалище, Сивожаб.“

„Разбира се. Намирам.“

„След това ме оставяш там, а ти се връщаш при Фелисин. Убийци са излезли на лов…“

„Радост.“

Касанал беше някогашен шаман на племето Семк, но сега убиваше по заповед на своя господар. И това му доставяше удоволствие, макар да си признаваше, че предпочита да убива малазанци вместо местни. Добре поне че жертвите му тази нощ нямаше да са Семк — трудно щеше да е за него да избива свои съплеменници. Но това не изглеждаше вероятно. Корболо Дом едва ли не беше осиновил последните оцелели от клановете, които се бяха сражавали с него и Камъст Релой в Кучешката верига.

А и тези двете бяха само жени, и двете — слугини на онзи касапин Бидитал.

В момента лежеше неподвижно в края на поляната и ги наблюдаваше. Едната беше Сцилара и Касанал знаеше, че господарят му ще остане доволен, като се върне с отрязаната й глава. Другата също му беше позната — беше я виждал с Ша’ик и Леоман.

Също така беше ясно, че двете се крият и че най-вероятно са главните агенти в кроежите на Бидитал.

Той бавно вдигна дясната си ръка и с два бързи жеста отпрати четиримата си подчинени по фланговете, за да обкръжат двете жени. След това замърмори тихо заклинанието, плетеница от древни слова, която заглушаваше звуците, вливаше умора в жертвите и затъпяваше всичките им сетива. И се усмихна, щом видя как главите им клюмнаха едновременно.

Касанал се надигна от скривалището си. Необходимостта да се крие беше отминала. Пристъпи на поляната и четиримата му събратя от Семк го последваха.

Запристъпваха с извадени ножове.

Касанал така и не видя огромното острие, което го посече на две, от лявата страна на врата чак до дясното бедро. За миг само усети, че рухва в две посоки, после забравата го погълна, тъй че не чу виковете на четиримата си събратя, щом каменният меч затанцува сред тях.

Когато Касанал най-сетне отвори призрачните си очи, видя, че прекрачва Портата на Гуглата, и остана доволен, че четиримата му събратя са с него.

Карса Орлонг изтри кръвта от меча и се обърна към двете жени.

— Фелисин. Раните са изгорили душата ти. Бидитал реши да пренебрегне предупреждението ми. Тъй да бъде. Къде е той?

Все още замаяна от странна сънливост, Фелисин успя само да кимне.

Карса я изгледа навъсено, после погледът му се отмести към другата жена.

— Да не би нощта да е отнела и твоя език?

— Не. Да. Не, явно, че не е. Мисля, че ни поразиха с магия. Но вече се съвземаме, Тоблакай. Дълго те нямаше.

— Но се върнах. Къде е Леоман? Бидитал? Фебрил? Корболо Дом? Камъст Релой? Хеборик Призрачни ръце?

— Впечатляващ списък… Изглежда, тази нощ те чака доста работа. Търси ги където поискаш, Тоблакай. Нощта те очаква.

Фелисин вдиша треперливо, обгърна раменете си с ръце и зяпна ужасния воин. Току-що беше убил петима убийци с пет плавни, почти небрежни замаха на огромния си меч. Самата лекота на това я ужасяваше. Вярно, убийците се канеха да направят същото с нея и със Сцилара, но все пак…

Карса сви рамене и закрачи по пътеката към града. Скоро се скри от очите им.

Сцилара сложи ръка на рамото й.

— Смъртта винаги стъписва. Ще ти мине. Повярвай ми.

Фелисин поклати глава и прошепна:

— Освен Леоман.

— Какво?

— Онези, които изброи. Ще ги избие всичките. Освен Леоман.

Сцилара бавно се извърна към пътеката и се загледа в тъмното — присвила очи и замислена.

Последните двама бяха убили четирима воини и бяха успели да се доближат едва на трийсет крачки от шатрата му, преди най-сетне да паднат. Навъсен, Маток гледаше пронизаните от стрели и посечени от мечове трупове. Шест опита за убийство само тази нощ, а първата камбана още не беше отекнала.

„Стига.“

— Т’морол, събирай клана ми.

Едрият воин изсумтя и тръгна да изпълни заповедта. Маток придърпа коженото наметало около себе си и се върна в шатрата.

Спря и се замисли. После тръсна глава и пристъпи до покритото с кожа сандъче до нара. Наведе се, дръпна покривалото и вдигна резбования капак.

Вътре лежеше Книгата на Дрижна.

Ша’ик му я беше дала да я пази.

Да я съхрани.

Пусна капака и го заключи, после вдигна сандъчето и излезе навън. Воините вдигаха стана си в тъмното.

— Т’морол.

— Главатарю.

— Тръгваме да се присъединим към Леоман. Останалите кланове да пазят Ша’ик, макар да съм сигурен, че не е изложена на риск — но утре сутринта може да й дотрябват.

Тъмните очи на Т’морол се приковаха в Маток, хладни и неподатливи на изненада.

— Бягаме ли се от тази битка, главатарю?

— За да се съхрани Свещената книга, такова бягство може да се наложи, стари приятелю. Призори ще се задържим… на самия връх.

— И накъдето задуха вятърът.

— Накъдето задуха вятърът.

Хеборик се вслуша в тишината. Усещаше с костите си смътното жужене на магическата паяжина, обхванала целия оазис и развалините на древния град. Изопнати и тръпнещи, нишките се огъваха под натиска на газещите през тях неведоми сили, които се напрягаха с ярост, късаха и продължаваха напред.

Той се размърда в постелята си, простена от рязката болка в изцерените с чародейство рани и се изправи. Въглените в мангалите бяха загаснали. Мракът, плътен и неподатлив, вече отстъпваше. Хеборик изръмжа и изпънатите му ноктести ръце потръпнаха.

Призраци дебнеха в мъртвия град. Самите богове дори витаеха близо, привлечени да видят какво предстои. „Да видят — или да се вкопчат в мига и да действат пряко. Да подръпнат тук, да подбутнат там, макар и само за да утолят егоизма си… макар и само за да видят какво ще последва.“ Презираше той тези игри: през всичките тези години бяха предизвиквали най-яростното му презрение. Това бе обликът на престъплението му, ако изобщо беше престъпление.

„И затова ми отнеха ръцете.“

Докато друг бог не му ги върна.

Съзнаваше, че е равнодушен към Трийч. Дестраянт, равнодушен към новия бог на войната, въпреки даровете му. Желанията му също не се бяха променили. „Остров Отатарал и нефритеният гигант — това е, което ме очаква. Връщането на силата.“ И докато тези думи се прокрадваха в ума му, той осъзна, че са изпълнени със заблуда. Тайна, която разбираше, ала не можеше да й придаде форма. Все още не, и може би щеше да си остане така, докато не се озовеше сред пустошта.

„Но най-напред трябва да се справя с по-непосредственото предизвикателство — да се измъкна жив от този стан.“

Поколеба се за миг при входа, опипа с всичките си сетива мрака отвън. Разбра, че пътят е чист — поне следващите му петдесет крачки, — и затича.

Повъртя за сетен път жълъда между пръстите си, пъхна го в гънките на пояса си и изпълзя като змия на открито.

— О, бездушните ръце на Гуглата да…

Песента прокънтя като далечен тътен през костите му и никак не му хареса. Още по-лошото бе, че там, в оазиса пред него, се бяха пробудили такива сили, че дори той, непрактикуващият магия, ги усещаше в кръвта си като огън.

Калам Мекхар отново огледа двата си дълги ножа и ги прибра в каниите. Изкушението да задържи изваден ножа отатарал беше голямо — щеше да надвие всяка магия, хвърлена срещу него. „Но ефектът е двупосочен, нали?“

Огледа се. Звездната светлина бе някак странно приглушена. Заизмъква от паметта си всичко, което можеше, от видяното от укритието му през деня. Палми, с призрачни стволове, израснали над спечената кал и срязаната отвесно скала. Останки от корали, кошари и пастирски колиби. Ивици песъчлива земя, осеяна със сухи листа и черупки. Същите си бяха.

Тръгна напред.

Не беше трудно да различи ъгловатите очертания на постройките, ниски и схлупени, което намекваше, че не са нищо повече от кирпичени основи, с издигнати над тях стени от платнища, тръстика и плет. Обитавани значи.

Далече вдясно като сиво петно се открояваше странната гора от каменни дървета. Беше помислил в началото дали да не подходи през нея, но там витаеше нещо злокобно и враждебно и той подозираше, че гората не е толкова пуста, колкото изглежда.

Приближи се крадешком към добре отъпкания път между колибите и за миг зърна мълниеносно движение — нещо прелетя отляво надясно през пътя. Калам залегна. Появи се втора фигура, след нея — трета, четвърта и пета.

„Ръка. Е, кой в този лагер ще организира убийците си в Ръце?“ Изчака още няколко мига, след което продължи. Стигна до мястото, където бяха минали убийците, и крадешком тръгна след тях. Петимата се придвижваха на седем крачки един от друг. С две повече, отколкото щеше да е при Ръка на Нокътя. „Проклятие, нима Котильон го е подозирал? Това ли искаше да му потвърдя?“

„Ястребови нокти.“

Седем или пет, за Калам беше без значение.

Силуетът на последния се открои пред него. Носеше по себе си неща с вложено в тях заклинание, от което фигурата му бе замъглена и смътна. Беше облечен в тъмносиви, плътно прилепнали по тялото дрехи, с мокасини, ръкавици и придърпана качулка на главата. В ръцете му лъщяха две черни ками.

Не просто патрул значи. Тръгнали бяха на лов.

Калам пристъпи безшумно на пет крачки от мъжа и скочи напред.

Дясната му ръка рязко замахна и го сграбчи за устата и челюстта; в същото време лявата се лепна от другата страна на главата. Рязко извиване и вратът изпращя.

В кожената му ръкавица плисна бълвоч, но Калам не отпусна хватката, докато смъкваше тялото. Прекрачи го, избърса ръката си в сивата риза и продължи напред.

След двеста секунди бяха останали само двама. Пътят им ги беше отвел през криволичещите пътеки из стана към руините на някогашен квартал с величествени храмове. Бяха спрели в единия край на големия площад, явно за да изчакат приятелите си.

Калам се приближи към тях, все едно че беше третият ловец в групата. Не му обърнаха никакво внимание — бяха приковали погледи в една от сградите от другата страна на площада. В последния миг Калам извади двата дълги ножа и ги заби в гърбовете на убийците.

Те изпъшкаха тихо и рухнаха на прашните плочи. Ударът по водача на Ръката бе смъртоносен, но Калам беше извил леко втория нож, наведе се над издъхващия и прошепна:

— В случай, че господарите ти слушат, а би трябвало. Поздрави от Нокътя. Ще се видим скоро.

Изтръгна двата ножа, почисти ги и ги прибра в каниите.

Прецени, че целта на ловците е била порутената сграда. Все едно. Нямаше приятели в проклетия стан.

Закрачи крадешком около площада.

В началото на друга задънена уличка се натъкна на три трупа — все млади момичета. Кръвта и раните от нож показваха, че са се съпротивлявали яростно, а двете кървави дири отвеждаха към същия храм.

Калам тръгна по тях, докато не се увери, че продължават през зейналия вход на сградата, и спря.

От широкия вход го лъхна горчивата воня на магия. „Проклятие, това място е било осветено наскоро.“

Отвътре не се чуваше никакъв звук. Той пристъпи още напред и застина до прага.

Вътре лежеше труп, облечен в сиво, вкочанен и със сгърчени крайници — явно поразен от магическа вълна. Зад него в тъмното плуваха сенки.

Калам извади ножа отатарал и пристъпи през прага.

Сенчестите призраци потръпнаха и се свиха.

Подът беше рухнал преди много време и на негово място зееше яма. На пет крачки, до купчина срутили се в ямата отломки, седеше момиченце — сред съсирена кръв и червата на други три трупа. Беше оплискано с кръв. Черните му очи лъснаха, щом вдигна глава и се вторачи в Калам.

— Помниш ли мрака? — попита детето.

Без да обръща внимание на въпроса, той се дръпна назад, на безопасно разстояние, и изръмжа:

— Стой на място, детенце. Ако искаш да оцелееш.

Някъде от тъмното, от другия край на ямата, се чу писклив смях.

— Умът й си е отишъл, Нокът. Уви, така и не ми остана време да закаля поданиците си за ужасите на днешния живот, колкото и да се опитвах. Все едно, трябва да знаеш, че аз не съм твой враг. Всъщност този, който се опитва да ме убие тази нощ, не е никой друг, а малазанският ренегат Корболо Дом. И Камъст Релой, разбира се. Да ти кажа ли къде можеш да ги намериш?

— Ще го разбера, като му дойде времето — измърмори Калам.

— Мислиш ли, че отатаралският ти нож ще е достатъчен, Нокът? Тук, в моя храм? Разбираш ли какво е естеството на това място? Сигурно вярваш, че си се досетил, но се боя, че грешиш. Робовладелецо, предложи на госта ни вино от онази делва.

Някакъв нещастник се загърчи през руините вляво от Калам. Без ръце и стъпала. Гноясали отоци и разкъсана, изгнила от проказа плът. С ужасяваща нелепост, на гърба на нещастното същество беше вързан сребърен поднос с поставена върху него трътлеста глинена делва.

— Много е бавен, за жалост. Но те уверявам, виното е толкова великолепно, че ще се съгласиш — струва си да се изчака. Убиецо, ти си гост на Бидитал, архижрец на всичко, което е унизено, сломено, ранено и страдащо. Моето собствено… пробуждане се оказа дълго и мъчително, признавам. Сътворих в ума си всеки най-дребен детайл от култа, който ще оглавя. Без да съзнавам, че това сътворяване е било… насочвано.

— Слепота, преднамерена и злостна — продължи той. — Дори когато ми бе разкрит предреченият нов Дом, не осъзнах истината. Това откъснато парче от Куралд Емурлан, Нокът, няма да бъде играчка на пустинната богиня. Нито на императрицата. Никой от вас не ще го има, защото то ще се превърне в ядрото на новия Дом на Вериги. Кажи на своята императрица да стои настрана, убиецо. Ние сме безразлични кой ще управлява земята извън Святата пустиня. Може да си я има.

— А Ша’ик?

— Може да си я вземете и нея. Да я върнете в Унта окована във вериги — това ще е много по-поетично, отколкото изобщо би могъл да си представиш.

Сенките-призраци — откъснатите от Куралд Емурлан души — се приближаваха около Калам и той вледенен осъзна, че ножът отатарал наистина може да се окаже недостатъчен.

— Интересно предложение. Но нещо ми подсказва, че в него има повече лъжи, отколкото истини, Бидитал.

— Май си прав — въздъхна архижрецът. — Ша’ик ми трябва поне за тази нощ и за утре. Фебрил и Корболо Дом трябва да бъдат спрени, но те уверявам, двамата с теб можем да се потрудим заедно за тази цел, тъй като е изгодно и за двама ни. Корболо Дом се нарича Повелителят на Ястребовия нокът. Да, той иска да се върне в прегръдката на Ласийн повече или по-малко и да използва Ша’ик, за да спазари поста си. Колкото до Фебрил, уверявам те, само безумец като него може да пожелае това, което очаква той.

— Защо си хабиш времето с всичко това, Бидитал? Нямаш никакво намерение да ме пуснеш да изляза жив оттук. А има и още нещо. Насам идат два звяра — хрътки, но не на Сянката, а нещо друго. Ти ли ги призова, Бидитал? Нима ти или твоят Сакат бог наистина вярвате, че можете да ги държите под контрол? Ако е тъй, то лудите сте вие двамата.

Бидитал се наведе към него и изсъска:

— Те си търсят господар!

„А, значи Котильон беше прав за Окования.“

— Достоен за тях — отвърна Калам. — С други думи — по-зъл и по-корав от тях. А в този оазис няма да намерят такъв индивид. Така че, боя се, ще избият всички.

— Нищо не знаеш за това, убиецо — промърмори Бидитал и се отпусна. — Нито за силата, която вече владея. Колкото до това дали ще позволя да напуснеш жив… май си прав. Показа, че знаеш твърде много, и не прояви толкова ентусиазъм към предложенията ми, колкото се надявах. Жалко, но все едно. Виждаш ли, слугите ми се бяха разпръснали, трябваше да пазят всеки достъп, време ми трябваше да ги върна, да ги подредя между нас. А, робовладелецът най-сетне дойде при тебе. Моля, опитай виното, на всяка цена. Готов съм да изчакам. Но щом приключиш, ще трябва да се сбогуваме. Все пак дадох обещание на Ша’ик и смятам да го изпълня. А ти, ако по някакво чудо успееш да се измъкнеш жив, знай, че няма да се противопоставя на усилията ти срещу Корболо Дом и неговия кадър. Смятам, че това поне го заслужаваш.

— Тогава по-добре си тръгвай, Бидитал. Тази нощ не ми се пие вино.

— Както искаш.

Мракът погълна архижреца и Калам потръпна.

Духовете връхлетяха.

Двата ножа в ръцете му засвистяха и залата се изпълни с нечовешки писъци. Оказа се все пак, че отатаралското острие е достатъчно. И то, а и навременното пристигане на един бог…

Корболо Дом като че ли беше развихрил цяла армия срещу собствените си съюзници. Пътят на Карса Орлонг непрекъснато се оказваше преграден от жадните за кръв убийци. Труповете им се стелеха след него. Беше получил няколко дребни рани от ножове с вложена магия, но повечето кръв, стичаща се от воина, беше от жертвите му.

Сега той крачеше, стиснал меча с двете си ръце. Пред обиталището на Хеборик Призрачни ръце беше заварил четирима криещи се убийци. След като ги изби, отвори в стената на шатрата нов вход, ала я завари празна. Ядосан, той се отправи към храмовия площад. Ямата на Леоман също се оказа празна и сякаш бе изоставена от дълго време.

Щом се приближи до храма на Бидитал, забави стъпките си — чу шума от свиреп бой вътре и пронизителни писъци. Тоблакаят вдигна оръжието си и запристъпва напред.

От входа по корем пълзеше някакво същество и ломотеше несвързано. След миг Карса го позна. Изчака, докато отчаяните усилия на робовладелеца не го довлякоха в краката му. Обезобразеното от проказата лице го зяпна отдолу.

— Бие се като демон! — изхриптя нещастникът. — Двата му ножа посичат духовете и те се гърчат накълцани! Бог стои до рамото му. Убий ги, Теблор! Убий ги и двамата!

— Не приемам заповеди от теб, робовладелецо! — изръмжа Карса. — Забрави ли?

— Глупак! — изсъска Силгар. — Вече сме братя в Дома двамата с теб. Ти си Рицарят на Вериги, аз съм Прокаженият. Сакатият бог ни е избрал! А Бидитал, той стана Мага…

— Бидитал, да. Вътре ли се крие?

— Не… избяга благоразумно, както правя и аз. Нокътят и неговият бог-покровител избиват последните му слуги-сенки. Ти си Рицарят — ти имаш своя покровител, Карса Орлонг от Теблор. Убий враговете — това си длъжен да направиш…

Карса се усмихна.

— И ще го направя.

И заби меча между плешките на Силгар, разцепи гръбнака и го заби надолу през гърдите, за да се зарови на цяла длан в каменните плочи.

Жлъч и кръв бликна от Силгар. Главата му рухна върху камъните и животът му секна. „Леоман беше прав, преди толкова време — бързата смърт щеше да е по-добрият избор.“

Карса изтръгна меча и изръмжа:

— Пред бог-покровител глава не свеждам.

Обърна се към входа на храма. Бидитал сигурно бе използвал магия, за да избяга, привлякъл бе около себе си сенки, за да остане невидим. Но беше оставил стъпките си в прахта.

Тоблакаят прекрачи тялото на Силгар — онзи, който се бе опитал да го превърне в свой роб — и тръгна по следата.

Двайсетима воини на Маток придружиха Коураб Билан Тену’алас на връщане към стана на Леоман. Никой не се изпречи на пътя им, макар Коураб да беше сигурен, че нечии очи ги дебнат.

Продължиха по склона към билото на хълма и часовите ги спряха. По-желан звук Коураб не можеше и да си представи. Познати гласове, воини, с които се беше сражавал срещу малазанците.

— Аз съм Коураб! — Бяха му дали ятаган от оръжейната на Избраната и сега той го вдигна високо за поздрав, щом часовите се показаха от скривалищата си. — Трябва да говоря с Леоман! Къде е той?

— Спи — изръмжа един от стражите. — Но с тия викове сигурно го събуди, Билан. Върви при него… но ескортът ти да остане тука.

Това го изненада.

— Но тия са на Маток…

— Заповед на Леоман. Никой от оазиса не може да влезе в лагера.

Коураб се намръщи, кимна и махна на спътниците си.

— Не се засягайте, приятели. Моля ви.

И без да дочака реакцията им, скочи от коня и забърза към шатрата на Леоман.

Бойният главатар стоеше пред входа на шатрата и пиеше от един мях. Беше без броня, облечен само в тънка ленена риза. Коураб спря пред него.

— Много имам да ти разправям, Леоман от Флейлс.

— Давай — отвърна Леоман и обърса уста.

— От всичките ти вестоносци само аз се добрах до Ша’ик. Чувствата й са се променили — сега заповядва ти да поведеш утре Армията на Апокалипсиса. Иска ти, а не Корболо Дом да ни поведе към победата.

— Виж ти — изръмжа главатарят и извърна очи. — Убийците на напанеца са между нас и Ша’ик, нали?

— Да, но няма да посмеят да посегнат на цялата ни сила — ще са луди, ако опитат.

— Вярно. И Корболо Дом го знае…

— Той още не е уведомен за смяната — във всеки случай не беше, когато тръгнах. Макар че Ша’ик нареди да се яви при нея…

— И той ще пренебрегне заповедта й. Колкото до останалото, напанецът знае. Кажи ми, Коураб, мислиш ли, че Убийците на кучета ще тръгнат след друг командващ?

— Няма да имат избор! Избраната е заповядала така!

Леоман кимна замислено. После се обърна към шатрата.

— Вдигайте стана. Тръгваме към Ша’ик.

Гърдите на Коураб се изпълниха с ликуване. Утрешният ден щеше да принадлежи на Леоман от Флейлс.

— Както трябва да бъде — прошепна той.

Калам пристъпи навън. Дрехите му висяха на дрипи, но беше невредим. Винаги се беше смятал за един от най-способните професионални убийци и през годините бе поразявал не един опасен враг. Но Котильон го беше посрамил.

„Нищо чудно, че е станал бог кучият му син. Гуглата да ме вземе дано, такава ловкост не бях виждал досега. И онова проклето въже!“

Калам вдиша дълбоко. Беше направил това, за което го бе помолил Покровителят на убийците. Беше намерил източника на заплахата за Царството на Сянка. „Или поне потвърдих куп подозрения. Този съдран от Куралд Емурлан къс ще е пътят към узурпацията… не от кого да е, а от Сакатия бог.“ Домът на Вериги беше влязъл в играта и светът наистина бе застрашен.

Но всичко това беше за Котильон и Амманас. Тази нощ го чакаха по-непосредствени задачи. А и Покровителят на убийците бе така добър да му даде две от любимите му оръжия…

Погледът му се спря на трупа на прокажения, на няколко крачки встрани от пътеката, Калам присви очи и се приближи. „Богове на пъкъла, на това му се вика рана. Човек би помислил, че мечът е на някой Т’лан Имасс.“ Кръвта вече засъхваше в прахта по камъните.

Калам спря да помисли. Корболо Дом едва ли щеше да е вдигнал лагера на войската си сред руините на града. Нито в каменната гора на запад. Напанецът щеше да е заел чист и равен терен, с достатъчно пространство за насипи и окопи и с ясен изглед.

„Значи на изток. При някогашните полета с напоителни канали.“

Обърна се натам и тръгна.

От едно тъмно петно към друго, покрай странно опустелите улици и улички. Пластове магия бяха загърнали оазиса, стичаха се сякаш на потоци — някои се оказваха толкова плътни, че Калам трябваше да се напрегне, за да ги преодолее. Вонящи потоци и течения, омесени до неузнаваемост. Костите му пращяха, главата го заболя, очите го щипеха, все едно че някой хвърляше в тях нажежен пясък.

Излезе на добре отъпкана пътека, водеща право на север, и тръгна покрай нея, в дълбоките сенки от едната страна. Най-сетне, на двеста крачки напред, видя укрепленията.

„Малазанска подредба. Грешка, напанецо.“

Тъкмо се канеше да приближи, когато портата се отвори и ротният авангард излезе навън. Последваха ги пешаци и пиконосци по фланговете.

Калам залегна в близката уличка.

Войниците притичаха покрай него — за да не вдигат шум, оръжията и копитата на конете бяха увити в кожа. Любопитно, но доколкото го засягаше, колкото по-малко войници в лагера — толкова по-добре. Вероятно само резервните роти щяха да са на позиции срещу бойното поле. Разбира се, Корболо Дом нямаше да прояви нехайство в личната си охрана.

„Нали се нарича Повелителя на Ястребовия нокът, в края на краищата. Не че Котильон, някогашния Танцьор, знае нещо за тях. Само изръмжа, като му го казах.“

Отмина и последният войник. Калам изчака още петдесет мига, излезе и продължи към лагера на Убийците на кучета.

Пред отбранителния вал имаше стръмен изкоп — достатъчно препятствие за щурмуваща войска, но само дребно неудобство за самотен убиец. Той се спусна в него, изкатери се по другия бряг и спря малко под ръба.

Портата се падаше на трийсет стъпки вляво, осветена с фенери. Той се придвижи безшумно на ръба на светлото петно и се изкатери по насипа. Вдясно имаше часови, но не толкова близо, че да го зърне, когато запълзя безшумно по спечената пръст.

Още един изкоп, този път по-плитък, а зад него се изпъваха правите редици на палатките, с голямата командна шатра в центъра. Калам тръгна натам.

Както подозираше, повечето палатки се оказаха празни и скоро вече се беше присвил срещу широката улица, опасваща командната шатра.

Беше заобиколена със стражи, на пет крачки един от друг, със заредени тежки арбалети. На всеки десет крачки имаше стълбове, на които горяха факли и къпеха празната улица с мигащата си светлина. Още трима души пазеха на входа — облечени в сиво и наглед без оръжия.

„Кордон от плът и кръв… след това — магическите прегради. Добре, едно по едно.“

Извади двата си арбалета. Оръжия на Нокът — малки, от черен метал. Грижливо зареди и двата и постави металните стрели в жлебовете. След това залегна, за да обмисли положението.

Въздухът пред входа на командната шатра се завихри и се разтвори портал. Блесна ослепителнобяла светлина, блъвна огън и се появи Камъст Релой. Порталът зад него се сви и се стопи.

Магът изглеждаше уморен, но в същото време — странно тържествуващ. Махна с ръка на охраната и влезе вътре. Тримата убийци в сиво го последваха.

Ръка, лека като перце, се отпусна на рамото на Калам и в ухото му изхриптя тих дрезгав глас:

— Очите напред, боец.

Познаваше този глас — от повече години, отколкото му се щеше да мисли. „Но кучият син е мъртъв. Мъртъв още преди Въслата да вземе трона.“

— Вярно — продължи гласът и Калам знаеше, че обгореното от киселина лице се усмихва, — но не сме се разобичали с компанията, с която съм… отново. Мислех, че виждам за последно всеки проклетник от тях… и теб. Е, все едно. Трябва ни достъп вътре, нали? Значи ще ги поразсеем малко. Дай ни петдесет секунди… до толкова и ти можеш да броиш, капрал.

Ръката се отдръпна и Калам Мекхар вдиша дълбоко. „Какво, в името на Гуглата, става тук? Проклетият капитан отиде с ренегатите. Намериха тялото му в град Малаз на заранта след убийствата… или нещо, което поне приличаше на неговото тяло…“

Погледът му отново се съсредоточи върху командната шатра.

После зад нея в нощта прокънтя писък, последван от яркия блясък и грохота на морантски муниции.

Стражите се разбягаха.

Калам напъха единия арбалет в колана си и извади дългия нож отатарал. Изчака, докато останаха само двама от Убийците на кучета, вдясно от входа и обърнати към атаката — където крясъците деряха въздуха, предизвикани толкова от болка, колкото и от ужас — и затича напред.

Вдигна арбалета в лявата си ръка. Откатът разтърси костите му до рамото. Стрелата се заби в гърба на по-далечния страж. Дългият нож се заби в по-близкия, между бронзовите пластини на бронята, разкъса мускулите, хлъзна се между ребрата и прониза сърцето.

Калам измъкна ножа и се втурна към входа.

Преградите наоколо се сринаха.

На самия праг презареди арбалета и го намести в китката си, под широкия ръкав. Същото направи и с другия.

В залата пред него имаше само един човек — убиец със сив халат и два извити ножа кетра в ръцете. Извъртя се към него и приклекна. Лицето му под качулката беше безизразно, смугло и татуирано по обичая на Пардю, спиралите на татуировката — прекъснати от много по-тежкия знак, дамгосан на челото му — Ястребовия нокът.

Убиецът в сиво изведнъж се усмихна.

— Калам Мекхар. Вярвам, че ме помниш.

В отговор Калам извади втория си нож и атакува.

Остриетата издрънчаха едно в друго и засъскаха, разлетяха се искри и Пардю отстъпи две крачки, после отскочи надясно и запристъпва на една страна, за да спечели пространство. Калам продължи натиска и принуди Ястребовия нокът да остане в защита.

Противникът му боравеше добре с тежките ножове, а и притежаваше и бързина и сила. Остриетата на Калам посрещаха ударите. Сивият убиец явно искаше да прекърши по-тънките му оръжия и колкото и здрави да бяха, острите ръбове се нащърбиха.

Освен това Калам разбираше, че времето му изтича. Разсейващата атака отвън не беше спряла, но наред с пукота, който цепеше въздуха, в обратна посока вече изригваха оглушителни вълни магия. Каквито и да бяха отделенията, нападнали Убийците на кучета — живи хора или призраци, — маговете отвръщаха.

„Още по-лошото е, че този Ястребов нокът не влезе тук сам.“

Изведнъж Калам промени стойката си, изпъна ножа в лявата си ръка, а дясната прибра назад. Поведе с острието напред, избягвайки париранията, и започна постепенно да прибира лявата ръка, от рамото надолу. Съвсем леко извъртане, така че да прибере предния крак…

И Пардю скъси разстоянието с една стъпка.

Дясната ръка на Калам се стрелна светкавично напред, покрай двата ножа кетра; едновременно той замахна високо и с лявата.

Пардю изпъна напред двата ножа, за да парира и да прихване забиването.

Калам пристъпи още крачка напред, удари с дългия нож в дясната си ръка отстрани и прободе мъжа в корема.

Острието се вряза до гръбнака, плиснаха черва и мръсна течност. Острието излезе от другата страна.

От парирането ножът в лявата му ръка изхвърча настрани.

Ястребовият нокът се преви.

Калам се наведе над него и изръмжа:

— Не. Не те помня.

Изтръгна ножа и остави противника си да се свлече на чергите на пода.

— Какъв срам — чу се глас откъм задната стена.

Калам бавно се обърна.

— Камъст Релой. Тебе търсех.

Висшият маг се усмихна. Другите двама Ястреби стояха от двете му страни, единият държеше втория нож на Калам и го оглеждаше с любопитство.

— Очаквахме удар на Нокти — каза замислено Камъст Релой. — Макар да признавам, че атаката на отдавна мъртви духове не влизаше в очакванията ни. Тук е Рараку, нали разбираш. Тази проклета земя се… пробужда. Е, все едно. Скоро ще настъпи… тишина.

— Тоя държи отатаралско оръжие — рече убиецът вдясно на Камъст.

Калам погледна оцапания с кръв нож в дясната си ръка.

— А, това ли? Ами, да.

Висшият маг въздъхна.

— Тогава се оправете с него по, ъъъ, обичайния начин. Двамата ще стигнете ли?

Онзи, който беше взел ножа, го хвърли зад себе си и кимна.

— Видяхме. Има стил. Срещу всеки от нас поотделно ще я закъсаме. Но срещу двамата?

Калам беше съгласен с преценката му. Отстъпи назад и прибра оръжието.

— Май е прав.

С другата си ръка извади жълъда и го хвърли на пода. Тримата се присвиха, щом той подскочи и се затъркаля към тях. Безвредното топче спря в краката им.

Единият Ястребов нокът изсумтя и го подритна.

После двамата убийци пристъпиха напред и ножовете им блеснаха.

Калам вдигна ръце и завъртя китките си.

Двамата изпъшкаха и рухнаха, пронизани от стрелите.

— Много нехайно — измърмори Калам.

Камъст изкрещя и отприщи лабиринта си.

Вълната магия, която порази Висшия маг, го завари съвсем неподготвен, връхлетя го отстрани. Гибелната й мощ се стегна около него като кипнала паяжина от черни пламъци.

Викът му се усили. След това Камъст Релой се просна на пода и се загърчи, а магията заоблизва обгореното му тяло.

Оттам, където преди няколко мига Ястребовият нокът беше изритал жълъда, изникна фигура и се надвеси над Камъст Релой.

— Най-много ни дразни измяната — прошепна непознатият над издъхващия маг. — Винаги й отвръщаме. Винаги.

Калам прибра втория си нож, без да откъсва очи от спуснатото платнище на задната стена.

— Той е там. — Замълча и се ухили широко. — Радвам се, че те виждам, Бързак.

Бързия Бен го погледна през рамо и кимна.

Чародеят се бе състарил, забеляза Калам. Беше се съсухрил. „Белези, врязани не по кожата, а в сърцето. Подозирам, че няма да ми разкаже приятни неща, когато всичко това свърши.“

— Имаш ли нещо общо с отвличащата атака отвън? — попита той.

— Не. И Гуглата няма, макар че е тука кучият му син. От Рараку е всичко това.

— Така каза и Камъст, не че ви разбирам.

— Ще ти обясня по-късно, приятелю — рече Бързия Бен и се изправи. Обърна се към черното платнище на входа. — Мисля, че оная вещица Хенарас е с него. Зад по-силните прегради, издигнати от Камъст Релой.

Калам пристъпи към входа, вдигна ножа отатарал и изръмжа:

— Тях ги остави на мен.

Стаята отзад беше малка, заета от маса за карти, върху която лежеше проснат трупът на Хенарас. От масата се стичаха вадички кръв.

Калам погледна през рамо Бързия Бен и повдигна учудено вежди.

Чародеят поклати глава.

Убиецът пристъпи предпазливо и очите му се спряха на нещо сребристобяло, което проблясваше на гърдите й.

Перла.

— Пътят, изглежда, е чист — прошепна Калам.

Отсрещното платнище също беше разцепено. Калам го разтвори с върховете на ножовете.

Стаята беше запълнена от огромен стол с висок гръб, на който седеше Корболо Дом.

Синкавата му кожа бе посивяла грозно, ръцете му трепереха на широките резбовани облегалки.

— Изпратих емисар при адюнктата — Гласът му беше писклив и разтреперан от страх. — С покана. Готов съм да атакувам Ша’ик и племената й — с моите Убийци на кучета.

— Ако си мислиш, че сме дошли с отговора, грешиш, Корболо — изсумтя Калам.

Очите на напанеца пробягаха към Бързия Бен.

— Мислехме, че или си мъртъв с другите Подпалвачи на мостове, или че още си в Дженабакъз.

Чародеят сви рамене.

— Тайсхрен ме изпрати напред. Все пак успя да прехвърли флотата на тласкани с магия ветрове. Дужек Едноръкия и легионите му пристигнаха в Ерлитан преди седмица…

— Това, което е останало от легионите му…

— Предостатъчно, за да попълни силите на адюнктата, според мен.

Калам ги зяпна. „Подпалвачите на мостове… мъртви? Уискиджак? Воинството на Едноръкия… Богове на пъкъла, какво се е случило там?“

— Това можем да го спасим — рече Корболо Дом и се наведе напред. — Връщаме Седемте града на империята. Ша’ик я пращаме в окови пред императрицата…

— И прошка за теб и войниците ти? — попита Бързия Бен. — Корболо Дом, ти май наистина си си изгубил ума…

— Мри тогава! — изкрещя напанецът, скочи и изпъна ръце към гърлото на чародея.

Калам пристъпи, замахна и го удари по темето с тъпия ръб на ножа.

Напанецът се олюля.

Втори юмрук разби носа му и го просна на пода.

Бързия Бен го изгледа отгоре.

— Вържи го, Калам. Отвличането е свършило, всичко затихна отвън — ще потърся изхода.

Калам започна да връзва ръцете на изпадналия в несвяст Корболо Дом.

— Къде ще го отнесем?

— Помислил съм за това.

Убиецът го погледна.

— Бързак? Мостоваците? Уискиджак?

Тъмните корави очи омекнаха.

— Мъртви са. Освен Пикър и шепа други. Дълга история. Обещавам, ще ти я разкажа цялата… по-късно.

Калам изгледа Корболо Дом.

— Иска ми се да режа гърла.

— Не неговото. Не сега.

„Задръж си чувствата, Калам Мекхар. Всичко задръж. Бързака е прав. Всичко с времето си. С времето си…“

„О, Уискиджак…“

Време имаше за… всичко. В тази нощ и в идващия ден. Бидитал имаше нужда от Ша’ик. И богинята на Вихъра. И може би, стига всичко да свършеше добре, щеше да успее да се спазари. „След като гневът на богинята се охлади, омекнал от сладостта на победата — все още можем да постигнем това.“

„Но вече знам какво е направил Фебрил. Знам какво готвят Корболо Дом и Камъст Релой за утрото.“

Можеха да ги спрат. Ножовете можеше да се обърнат.

Закуцука колкото може по-бързо към палата на Ша’ик. Наоколо му пробягваха призраци, но сенките го пазеха. Чуваше писъци в далечината, взривове и магия — идеха от лагера на Убийците на кучета. „Нокътят все пак е проникнал там. И добро, и… тревожно. Е, поне ще отвори работа на Камъст.“

Опасността от развилнелите се убийци все пак съществуваше, разбира се, макар да ставаше все по-малка, колкото повече се приближаваше до палата на Ша’ик.

Все пак улиците бяха обезпокоително пусти.

Най-сетне палатът изникна пред очите му и той с облекчение видя светлите петна от горящите около него факли.

„Парирам хода на напанеца — пробуждам богинята за заплахата, която я дебне. После спипвам оня бок’арал Фебрил и му съдирам гърчавата кожа. Дори богинята — да, дори богинята ще трябва да ме признае. Силата ми. Щом новите ми паленца застанат от двете ми страни…“

Една ръка се стрелна от тъмното и го стисна за врата. Надигна го във въздуха — той зарита, — после го хвърли на земята. Заслепен. Задавен.

Слугите-сенки връхлетяха от всички страни да го защитят.

Ръмжене, после нещо грамадно изсъска и помете във въздуха… и духовете изчезнаха.

Опуленият Бидитал позна кой се е надвесил над него.

„Тоблакай…“

— Трябваше да я оставиш на мира — каза кротко Карса Орлонг, без никаква страст в гласа. Зад и около великана се трупаха призраци. Оковани души.

„И двамата сме слуги на един и същи бог! Глупак! Остави ме да говоря! Искам да спася Ша’ик!“

— Но ти не я остави. Знам откъде идат болните ти страсти, Бидитал. Знам къде се крие насладата ти — насладата, която отнемаш на други. Това ти се пада.

Карса Орлонг бавно остави на земята каменния меч и бръкна между краката на Бидитал.

Ръката му стисна всичко, което намери там.

И дръпна.

Късане на жили и плът, швирнала кръв и пикня… Ръката се вдигна с кървавата си плячка.

Болката беше непоносима. Болката раздираше душата му. Поглъщаше го.

Причерня му. Остана само безстрастното, грубо лице на тоблакая — Карса гледаше спокойно смъртта на Бидитал.

„Смърт? Да. Ти си глупак, Тоблакай…“

Ръката около врата му се отпусна, отдръпна се.

Бидитал вдиша болезнено и понечи да изкрещи…

Нещо меко и кърваво се натика в устата му.

— За теб, Бидитал. За всяко безименно момиче, което си унищожил. На. Задави се в собствената си наслада.

И той се задави. Докато не зейна Портата на Гуглата…

А там, сбрани от Бога на смъртта, чакаха демони като самия Бидитал, и обкръжиха с ликуване новата си жертва.

Цял живот — извратена и злостна наслада. В отговор — цяла вечност агония.

Балансът. Дори Гуглата разбираше колко е нужен.

Лостара Юил се надигна от укритието си и примижа в усилие да прониже с очите си мрака. Зад нея огряната от звездната светлина пустиня блестеше призрачно. Но напред тъмнината беше загърнала оазиса и разрушения град. Преди малко Лостара беше чула далечен тътен и смътни викове, но тишината отново се бе възцарила.

Въздухът беше станал хапливо студен. Лостара се намръщи, опипа оръжията си и понечи да тръгне.

— Не мърдай — измърмори глас вдясно от нея.

Тя извърна рязко глава и се намръщи още повече.

— Ако си дошъл да гледаш, Котильон, няма нищо за гледане. Събудих Перла и той даже не изруга, въпреки главоболието си. Тука е някъде…

— Да, тук е, момиче. Но вече се връща… защото усеща какво иде.

— Какво толкова иде? Толкова ли е страшно, че да се свиваш тук до мен?

Загърнатият в сянка бог сякаш сви рамене.

— Има моменти, в които е разумно да отстъпиш… и да изчакаш. Самата Свята пустиня усеща приближаването на древен враг и ако се наложи, ще се надигне срещу него. Още по-опасното е, че късът от Куралд Емурлан, който богинята Вихър иска да си присвои, вече се проявява. Богинята оформя портал — достатъчно могъщ, за да глътне целия този оазис. Така тя също се намесва в играта за безсмъртното сърце на Рараку. Иронията е в това, че самата тя е манипулирана от много по-умен бог, който иска да вземе този къс за себе си и да го назове своя Дом на Вериги. Вече разбираш, Танцуваща в Сянката Лостара. Най-добре е да си останеш точно където си сега. Защото тази нощ, тук, световете воюват.

— За мен и за Перла това е без значение — настоя тя и примижа в сумрака. — Ние сме тук за Фелисин…

— И я намерихте. Но тя е недостижима за теб. И за Перла. Засега…

— Значи трябва на всяка цена да изчакаме. Докато пътят се изчисти.

— Да. Търпение. Както посъветвах.

Сенките се завихриха, изсъскаха над пясъка и богът изчезна. Лостара изсумтя.

— Сбогом и на теб.

Загърна се в наметалото си и зачака.

Въоръжените с арбалети убийци се бяха промъквали зад него и Фебрил ги беше избивал един след друг още при появата им с гъмжило от най-болезнени заклинания. Магическата паяжина вече му казваше, че повече няма да има. Корболо Дом и Камъст Релой бяха заклещени в кошарата си. От призраци и още по-лошо — от агенти на Малазанската империя.

Широки кървави пътеки бяха прорязали паяжината му и не можеше да следи всичко, но нито една нишка вече не се изопваше около скривалището му… засега. А скоро оазисът зад него щеше да се превърне в кошмар, събудил се в още по-ужасна реалност, и самият Фебрил щеше да изчезне от умовете на своите врагове, изправени пред по-неизбежни заплахи.

Още само две камбани до утрото. Макар тъмнината зад него да беше погълнала оазиса, небето отгоре и на изток бе светло от звездния блясък. Всъщност всичко се подреждаше съвършено.

Звездната светлина се оказа достатъчна, за да види сянката, паднала над него.

— Никога не си ми харесвал много — избоботи един глас зад него.

Фебрил изпищя и понечи да побегне.

Но го вдигнаха без усилие от земята.

Гръбнакът му изпращя като сух клон в студения нощен въздух.

Карса Орлонг захвърли трупа на Фебрил, погледна гневно за миг звездите, напълни дробовете си с въздух и се помъчи да проясни ума си.

Хрипливият глас на Уругал крещеше в черепа му. Тъкмо този глас и тази воля стъпка по стъпка го бяха извлекли от оазиса.

Уругал, лъжливият бог на племето, бе поискал Карса Орлонг… да го няма.

Тикал го беше с все сила… по-далече от онова, което идеше, от онова, което щеше да се случи в оазиса.

Ала Карса не обичаше да го тикат.

Извади меча си, стисна го с две ръце, сниши върха малко над земята и се обърна към оазиса.

Хиляда призрачни вериги се изпънаха зад него и задърпаха.

Теблорът изръмжа и се наведе напред. „Аз съм господарят на тези вериги. Аз, Карса Орлонг, не се огъвам пред никого. Нито пред богове, нито пред душите на избитите от мен. Сега ще тръгна напред. И съпротивата или ще секне, или веригите ще се разкъсат.“

„А и коня си оставих вързан в каменната гора.“

Два воя раздраха нощта над оазиса, внезапни и силни като гръмотевици.

Карса Орлонг се усмихна. „А, дойдоха!“

Вдигна върха на меча малко по-нависоко и задърпа напред.

Не се наложи да къса веригите. Напрежението изведнъж спря и за първи път тази нощ нищо вече не го спираше.

Той се спусна надолу по склона и отново потъна в мрака.

Юмрук Гамът лежеше на нара и се мъчеше да вдиша. Главата му кънтеше, вълните от болка изригваха от петното малко над и зад дясното му око.

Никога не беше изпитвал такава болка. Извъртя се на една страна, нарът изскърца под него, стомахът му се надигна и бълвочът плисна от устата му на пода. Но от това непоносимата агония в черепа му не секна.

Очите му бяха отворени, но беше сляп.

И преди беше имал главоболия. Всеки ден след падането от коня. Но никога като сега.

Едва зарасналата рана от среза с ножа на дланта му се беше отворила отново при гърчовете му; зацапа лицето и челото му с капките лепкава кръв, щом посегна да издращи с нокти болката в главата.

Той простена, смъкна се от нара и спря на четири крака, увесил глава. Отново затрепери.

„Трябва да се раздвижа. Да действам. Да направя нещо. Каквото и да е.“

„Трябва да…“

Пълен мрак. След това осъзна, че стои до входа на шатрата. В пълна броня, с металните ръкавици на ръцете, с шлема на главата. Болката заглъхваше, сменена от хладна пустота.

Трябваше да излезе навън. Да намери коня си.

Пристъпи през процепа. Стражът го приближи, но той махна да го оставят на мира и закрачи към коневръзите.

„Да тръгна. Да препусна. Време е.“

След това наместваше седлото. Изчака животното да издиша и стегна подпругата още по-здраво. Умен кон. От конюшните на Паран, разбира се. Бърз и с почти легендарна издръжливост. Не търпеше неопитност, винаги подлагаше на изпитание желанието на ездача да бъде господарят — но това всъщност трябваше и да се очаква от такава чудесна порода.

Гамът се метна на седлото. Хубаво беше, че ще язди пак. Смуши коня и земята зашепна от двете му страни. Надолу по черната рампа, след това — покрай назъбения коралов остров и към падината.

Видя пред себе си три фигури, застанали на ръба. Присъствието им не го изненада. „Те са това, което иде. Тези тримата.“

Нил. Недер. Хлапето — Гръб.

Щом Гамът спря до тях, Гръб се обърна. И кимна.

— Воините на Уик и малазанците са на фланговете, Юмрук. Но твоят щурм ще е право нагоре по главната рампа на Убийците на кучета. — И посочи.

В падината се спускаха пехотинци и конница, придвижваха се на групи в тъмното. Гамът чуваше шепота на бронята, усещаше тътена на безброй конски копита. Виждаше знамена и стягове, опърпани и провиснали на прътите.

— Тръгни към тях, Юмрук — каза Гръб.

Той отдаде чест на детето и смуши коня.

Черни и ръждивочервени ризници, шлемове със спуснати забрала, къси копия и кожени щитове, грохот на безброй стегнати в ботуши нозе — той яздеше покрай една от колоните и оглеждаше с радост ротите пехота.

След това едно конно крило се понесе от двете му страни и го погълна. Един от ездачите го приближи. Шлемът с драконовите криле се извърна към него.

— С нас ли тръгваш, войнико?

— Не мога — отвърна Гамът. — Аз съм Юмрукът. Трябва да командвам.

— Не и тази нощ — отвърна му воинът. — Бий се редом до нас като войник, какъвто си. Помниш ли старите битки? Когато трябваше само да браниш другарите си до теб. Такава ще е тази нощ. Командването го остави на господарите. Тръгни с нас свободен. Към славата.

Душата на Гамът се изпълни с тържество. Болката в главата му беше изчезнала. Усети как кръвта му кипна като огън. Това искаше. Да, искаше точно това.

Гамът извади меча от ножницата и свисъкът му отекна в студения въздух.

Мъжът до него се усмихна.

— Е, с нас ли си, войнико?

— Да, приятелю.

Стигнаха до подножието на каменистата рампа и забавиха, за да стегнат плътно формацията — широкия клин, плъзнал нагоре по склона. Копитата мятаха искри по камъните.

Убийците на кучета все още не бяха подали сигнал за тревога.

„Глупци. Проспали са всичко това. А може би магия е притъпила звуците от подготовката ни. Ах, да. Нил и Недер. Те все още са там, на хребета оттатък падината.“

Ескадронният знаменосец беше на няколко коня вляво от Гамът. Той примижа към знамето учуден, че не го е виждал досега. В символите му имаше нещо хундрилско, колкото и да беше опърпано. Клан на Изгорените сълзи — което обясняваше древната броня, в която бяха облечени другарите му. Древна и полуизгнила. „Твърде дълго е стояла в сандъците — молци и други твари са я опоскали, но бронзът изглежда съвсем здрав, макар и поочукан и потъмнял. Ще си поговорим след това с командира им…“

Хладнокръвни преценки, докато конят му гордо биеше с копита редом до другите. Гамът погледна нагоре и видя билото. Вдигна високо дългия си меч и нададе дивашки вик.

Клинът се изсипа на билото и помете още неразбудилите се Убийци на кучета, свити в окопите си.

Крясъци от всички страни, странно приглушени и смътни. Шумове от битка, но изглеждаха сякаш цяла левга далече, понесени сякаш от вятъра. Гамът въртеше меча си, очите му срещаха очите на Убийците на кучета, виждаха ужаса, изписан в тях. Той виждаше как отварят уста да изреват, но звук не излизаше, все едно че пясъците поглъщаха всичко, попиваха звука така жадно, както кръвта.

Войнишките маси връхлитаха през окопите, черните мечове свистяха и посичаха. Рампата на изток беше завзета от конниците на Уик. Гамът зърна разветите знамена и се усмихна. „Враната. Мармота. Невестулката.“

От непроницаемо черното небе се спуснаха рояци пеперуди, запърхаха над труповете в окопите.

По рампата на запад засвяткаха морантски муниции и земята затътна от взривовете. Гамът видя сред блясъците им и тамошното клане — все едно че гледаше фреска: древни армии, вкопчени във вечната си битка.

Дошли бяха за Убийците на кучета. За онези, които бяха изклали невъоръжени малазанци, войници и граждани, упоритите и бягащите, отчаяните и безпомощните. Убийците на кучета, отдали душите си на измяната.

Битката продължаваше да кипи, но убийствено еднопосочна. Враговете не можеха да окажат никаква съпротива. Просто мряха в окопите или се опитваха да побегнат, но ги настигаха едва след няколко крачки. Пронизани от пики и копия. Отъпкани под тежките копита.

Гамът разбираше ужаса им. Виждаше със задоволство паническия страх по лицата им, докато сееше смърт редом с другарите си.

Вече чуваше песента на битката: издигаше се и пропадаше като вълни в каменист бряг, ала още не беше достигнала върха си — е, скоро щеше да дойде и той. „Скоро. Да, трябваше ни тази песен. Дълго я чакахме тази песен. Да почете делата ни. Нашата борба. Животът и смъртта ни. Трябваше ни този наш глас, за да могат духовете ни да тръгнат, все напред и напред.“

„Към битка.“

„Към война.“

„За да се вдигнат отново тези стени от изронени тухли и пясък. Да се опазят пресъхналите заливи и мъртвите градове, доскоро сияли с древните си сънища, мятали някога отражението на живота над топлото плитко море.“

„Дори и спомените трябва да се бранят.“

„Дори и спомените.“

Продължаваше да се бие рамо до рамо с мрачните воини около себе си — и започваше да ги обиква, тези силни и непоколебими мъже и жени, а когато най-сетне конникът с шлема на дракона дръпна юздите пред него, Гамът вдигна меча си за поздрав.

Ездачът отново се засмя. Вдигна облечената си в метал и оплискана с кръв ръка, забралото щракна — и се видя лицето на смугла жена, със смайващо сини очи, обкръжени от паяжината на пустинните бръчици.

— Още има! — извика Гамът, въпреки че и в неговите уши викът прозвуча някак далечен. — Има още врагове! Трябва да продължим!

Белите й зъби лъснаха и тя отново се засмя.

— Не и племената, приятелю! Те са ни Ближни. Тази битка приключи — утре призори други ще леят кръв. Ние тръгваме към брега, войнико — ще дойдеш ли с нас?

Долови в очите й нещо повече от любопитство.

— Да.

— Готов ли си да изоставиш приятелите си, Гамът Ул’Паран?

— За теб — да.

Усмивката й и смехът след нея пронизаха старческото му сърце.

Погледна за сетен път към другите две рампи. Всичко беше затихнало. Уикците на изток бяха продължили напред и над колоната им кръжеше самотна врана. Малазанците на запад се бяха оттеглили. И пеперудите ги нямаше. Час преди разсъмване в окопите на Убийците на кучета бяха останали само мъртъвците.

„Възмездие. Тя ще е доволна. Ще разбере и ще е доволна.“

„Както съм доволен аз.“

„Сбогом, адюнкта Тавори.“

Корик приседна бавно до него и погледна на северозапад, сякаш искаше да разбере какво е приковало вниманието му.

— Какво става? Какво гледаш, сержант?

Фидлър изтри очите си.

— Нищо… Нищо, което бих могъл да обясня.

— Утре заран май няма да видим бой, а?

Той извърна глава и погледна суровото лице на младия сети. Искаше му се да види нещо в него, макар и сам да не знаеше точно какво. След малко въздъхна и сви рамене.

— Славата на битката е само в гласа на барда, Корик, в словата на разказвача. Славата е за призраците и поетите. Това, което слушаш и за което мечтаеш, не е същото като живота, който живееш — замъглиш ли тази разлика, лошо те чака, момче.

— Ти си бил войник цял живот, сержант. Ако това не утолява някаква жажда у тебе, за какво си тук?

— Нямам отговор на това — призна Фидлър. — Може би бях призован.

— Оная песен, за която Ботъл каза, че чуваш ли?

— Да.

— Какво означава? Песента?

— Бързия Бен ще ти даде по-добър отговор, мисля. Но нещо отвътре непрекъснато ми шепне едно. Подпалвачите на мостове, момче, са се възнесли.

Корик направи мълчаливия жест „да пази зло“ и се поотдръпна.

— Или мъртвите поне. Останалите от нас… само се скатаваме. Тук, в света на смъртните.

— Значи очакваш скоро да умреш?

— Не бързам чак толкова — изсумтя Фидлър.

— Добре. Щото си ни харесваш, сержант.

Младежът стана и се отдалечи, а Фидлър отново се загледа към далечния оазис. „Благодаря за това, младок.“ Присви очи, но тъмнината си остана непроницаема. Нещо ставаше там. „Все едно, че… все едно, че се бият приятели. Почти дочувам шумове от битка. Почти.“

Изведнъж два воя раздраха нощта.

Фидлър скочи.

— Дъх на Гуглата!

— Богове, какво беше това?! — извика Смайлс.

„Не. Не е възможно. Но…“

И мракът над оазиса се раздвижи.

Редицата конници спря пред тях сред вихрушки от прах, конете тъпчеха на място и мятаха глави, разтреперани от страх.

Леоман вдигна ръка да спре отряда си, после даде знак на Коураб да го последва.

Маток кимна за поздрав.

— Липсваше ни, Леоман…

— Шаманът ми изпадна в несвяст — прекъсна го Леоман. — Предпочете забравата пред ужаса. Какво става в оазиса, Маток?

— Рараку се пробуди. Вдигнали са се духове. Спомените на самата Свята пустиня.

— И кой е техният враг?

Маток поклати глава.

— Измяна след измяна, Леоман. Изтеглих воините си от оазиса и ги поставих между Ша’ик и малазанците. Всичко останало е потънало в хаос…

— Не ми отговори.

— Боя се, че битката вече е изгубена…

— Ша’ик?

— Книгата е с мен. Заклел съм се да я опазя.

Леоман се намръщи.

Коураб погледна на североизток. Оазисът беше потънал в свръхестествен мрак и този мрак сякаш кипеше от живот, пълен бе сякаш с живи същества, крилати сенки и призрачни демони. Стори му се, че вижда по земята пълчища от воини, и потръпна.

— Към Ю’Гатан ли? — попита Леоман.

Маток кимна.

— С моето племе за ескорт. Оставям близо девет хиляди пустинни воини на твое разположение. Командвай ги…

Но Леоман поклати глава.

— Тази битка да остане за Убийците на кучета, Маток. За мен не остана избор. Нямам време да променя тактиката ни. Позициите са установени — много изчака тя. Не ми отговори, Маток. Какво става с Ша’ик?

— Богинята още я държи — отвърна бойният главатар. — Дори убийците на Корболо Дом не могат да се доберат до нея.

— Напанецът трябва да е знаел какво може да се случи — измърмори Леоман. — И затова е замислил… нещо друго.

Маток поклати глава.

— Сърцето ми се скъса тази нощ, приятелю.

Леоман погледа мълчаливо стария воин и кимна.

— Ще се видим в Ю’Гатан, Маток.

— Отиваш при Ша’ик?

— Трябва.

— Кажи й…

— Да.

Маток кимна, без да трие сълзите, лъснали по набръчканото му лице. Изведнъж вдигна глава.

— Дрижна някога беше наш, Леоман. На племената на тази пустиня. Пророчествата на Книгата са съшити върху много по-стара кожа. Книгата всъщност не е нищо повече от история, разказ за преживени апокалиптични събития — не за бъдещи…

— Знам, приятелю. Пази добре Книгата и върви в мир.

Маток обърна коня си на запад, махна сърдито с ръка и конниците му поеха след него в сумрака.

Леоман дълго гледа след тях.

Два воя раздраха нощта.

Коураб видя как командирът му изведнъж оголи зъби и се взря в тъмното. „Също като двата звяра, които скоро ще срещнем. Духове на пъкъла, какво ли ни чака?“

— На оръжие! — изръмжа Леоман.

Ескадронът тръгна с грохот по черния път, по който Коураб бе преминал вече безброй пъти.

Колкото повече се приближаваха към оазиса, толкова по-приглушен ставаше тропотът на копитата, сякаш тъмнината поглъщаше всички звуци. Двата воя не се повториха и Коураб взе да се чуди дали не им се бяха причули. „Може пък да не е било от гърло на живо същество. Илюзия. Вик, който да накара всички да замръзнат…“

Авангардът навлезе в дефилето и изведнъж от ездачите и конете щръкнаха метални стрели. Крясъци, падащи войници, залитащи коне. Някъде назад по колоната закънтяха мечове и щитове.

„Убийците на кучета!“

Коураб успя някак да се измъкне с коня си на чисто. Някой затича към него отляво, той изкрещя и вдигна меча си.

— Аз съм, проклет да си!

— Леоман!

Конят на командира му беше рухнал под него. Леоман протегна ръка.

Коураб я сграбчи и го дръпна на задницата на коня.

„Бягай, Билан! Бягай!“

През ниския зид се спуснаха конници в черна броня, размахали тежки брадви.

Бързия Бен извика изненадано и залегна по очи.

Калам изруга и го последва — вързаният Корболо Дом се тръсна върху раменете му. Калам се присви до чародея, а копитата над тях засвяткаха и засипаха дъжд от пясък и хоросан.

След няколко мига тежката конница ги подмина.

Калам избута напанеца от гърба си, обърна се настрана и изгледа сърдито Бързия Бен.

— Кои бяха тия кучи синове, в името на Гуглата?

— Я дай да полежим още малко тук — измърмори магьосникът и избърса пясъка от очите си. — Рараку е отприщила духовете си…

— Тия ли пеят? Гласовете още кънтят в главата ми…

— И в моята, приятел. Я ми кажи, да си разговарял наскоро със Сънебродника на Танно?

— Какво? Не. Защо?

— Защото чуваш точно това. Ако беше песен, създадена за тия древни духове, дето ги виждаме, нямаше да я чуваме. Всъщност нямаше да чуваме нищо май. И щяхме да сме накълцани на кайма. Калам, песента на Танно е за Подпалвачите на мостове.

„Какво?“

— Чудиш се за причината и следствието, нали? Един Сънебродник на Танно е откраднал нашата история и я е превърнал в песен — но за да има тази песен ефект, трябваше Подпалвачите на мостове да умрат. Като рота. И тя е мъртва. Освен теб и мен…

— И Фидлър. Чакай! Фид спомена за някакъв Сънебродник в Ерлитан.

— Трябвало е да има пряк контакт. Стискане на ръце, прегръдка или целувка…

— Онова копеле сапьорът — нещо много мълчалив беше. Целувка, викаш? Напомни ми да му дам аз една целувка, като го видя другия път, така ще го цуна, че няма да го забрави…

— Който и да е бил, и както и да е станало, Подпалвачите на мостове вече са се възнесли.

— Възнесли? И какво, в името на Кралицата, означава пък това?

— Проклет да съм, ако знам, Калам. Не съм чувал за такова нещо досега. Цяла рота — такъв прецедент няма и не е имало никога.

— Освен Т’лан Имасс може би.

Чародеят го изгледа, присвил очи.

— Интересна мисъл. — После въздъхна. — Тъй или иначе, духовете на Рараку се надигнаха на тая песен. Надигнаха се… за бой. Но има и още нещо — готов съм да се закълна, че видях уикско знаме близо до окопите на Убийците на кучета, докато се измъквахме оттам.

— Ами, може Тавори да се е възползвала от всичко това…

— Тавори не знае нищо за това, което става тук, Калам. Тя носи отатаралски меч в края на краищата. Е, маговете, дето води със себе си, може и да долавят нещо, но тъмнината над оазиса скрива всичко.

Калам изсумтя.

— Някоя друга добра новина да ми кажеш, Бързак?

— Тъмнината е магия. Помниш ли, когато Аномандър Рейк се появи някъде и разтвори лабиринта си? Онази тежест, тресящата се земя, неимоверният натиск?

— Само не ми казвай, че и Синът на Тъмата идва…

— Надявам се, че не. В смисъл, не допускам. Той е зает — ще ти обясня по-късно. Не, мисля, че това е, ъъъ, по-първично.

— Онзи вой — изръмжа Калам. — Две хрътки са, Бързак. Лично им се набутах в краката. Като Хрътките на Сянка са, само че някак… по-лоши.

Чародеят го беше зяпнал.

— Престани, Бързак. Не ми харесва тоя поглед. Измъкнах се, защото хвърлих по тях шепа демони азалан. Не че спряха хрътките, но ми остана достатъчно време да се скатая.

Веждите на Бързия Бен бавно се повдигнаха.

— Шепа демони азалан? Калам, ти къде си бил напоследък?

— И аз имам да ти разправям едно-друго.

Магьосникът се надигна предпазливо и огледа от другата страна на порутения зид.

— Две Хрътки на Мрака, казваш. Дераготите значи. Интересно, кой е счупил техните вериги?

— Точно в твоя стил! — сопна се Калам. — Какво не знаеш, Бързак?

— Няколко неща — измърмори под нос чародеят. — Например какво търсят тези хрътки тук?

— Докато стоим по-настрана от тях, все ми е едно…

— Не ме разбра. — Бързия Бен кимна към площада зад зида, накъдето се беше вторачил. — Какво търсят те тук?

Калам простена.

Козината над странно изгърбените им могъщи рамене беше настръхнала. Стегнати, с дълги вратове, с широки плоски муцуни, с издути мускули около челюстите. Нашарени с белези черни козини и очи, в които пламтеше черен мрак.

Едри колкото степен кон, но много по-тежки, те пристъпваха с наведени глави по застлания с каменни плочи площад. В тях имаше нещо, напомнящо за хиена и за степна мечка в същото време. Коварство и алчност, съчетани с арогантност и жестокост.

Спряха, вдигнаха лъскавите си муцуни и задушиха.

Дошли бяха да унищожат. Да изтръгнат живота от всякоя плът, да се надсмеят над всякоя сила, да сринат всичко, което се изпречи на пътя им. Нов беше този свят за тях. Нов, ала някога беше стар. Бяха настъпили промени. Свят на огромно мълчание, в който гърлата на доскорошни ближни и врагове бяха зейнали в свирепа омраза.

Нищо не беше като някога и това ги правеше неспокойни.

Дошли бяха да унищожат.

Но сега се поколебаха.

Приковали бяха очи в онзи, който се бе появил, който стоеше сега пред тях, в другия край на площада.

„Колебание. Да.“

Карса Орлонг закрачи напред. Заговори им, с тих и тътнещ глас.

— Господарят Уругал имаше амбиции — рече им той. — Мечта за господство. Ала вече разбира и не иска да има нищо общо с вас. — Теблорът се усмихна. — Аз също.

Двете хрътки отстъпиха и се отдръпнаха встрани, да си отворят повече пространство.

Карса се усмихна. „Мястото ви не е тук.“

— Ще ме пуснете ли да мина? — продължи той. „А от чужди до гуша ми дойде.“ — Помните ли тоблакаите, зверове? Но те вече са опитомени. От цивилизация. От хомота на глупавия мир. Толкова са отслабнали, че не могат да се възправят срещу Т’лан Имасс, не могат да се възправят срещу Форкрул Ассаил и Джагът. А вече не могат да се опълчат и срещу натийските търговци на роби. Пробуждане беше нужно, приятели. Спомнете си Тоблакай, ако това ще ви утеши.

Закрачи право между двата звяра, все едно че бе приел поканата им да мине.

Хрътките нападнаха.

Знаеше, че ще го направят.

Карса се присви наляво, вдигна грамадния каменен меч над главата си и върхът се хлъзна във въздуха вляво — точно срещу връхлитащата от тази страна хрътка.

Удари я в гърдите.

Тежката гръдна кост изпращя, но не се счупи и назъбеният ръб на оръжието проряза кървава диря през ребрата.

Карса излетя след оръжието и се стовари върху звяра.

Челюстите изтрещяха зад врата на тоблакая, сблъсъкът разтърси и него, и хрътката.

И посечените от меча ребра се пръснаха.

Челюстите се впиха в десния крак на Карса под коляното.

И го вдигнаха от земята. След това го люшнаха настрана. Рязкото дръпване изтръгна меча от ръцете му.

Кътниците задраха в кокала, острите предни зъби разкъсаха мускула. Хрътката го пусна, но втората скочи и го захапа на същото място.

Първата залитна няколко крачки назад, повлякла предния си ляв крак — от него плисна кръв.

Карса изобщо не се опита да се отскубне от звяра, а се вкопчи в гърлото му и с дивашки рев надигна от земята чудовищното псе. Задните му крака заритаха в паника, но той вече го поваляше по гръб.

Челюстите се отвориха и пуснаха крака му.

Теблорът възседна гърчещата се хрътка и стисна още по-здраво.

Отвърна му яростно ръмжене.

Карса пусна едната си ръка и удари с юмрук звяра под долната челюст.

Мускулите се изопнаха от сблъсъка на двете нечовешки сили.

Двата задни крака се вкопчиха в тялото на Карса, ноктите се впиха в плътта, но той млатеше и млатеше. Все по-силно и по-силно: лявата му ръка стискаше като клещи.

Краката заритаха бясно. В паника.

Карса усети и чу в същото време пукота — и главата на хрътката се пръсна върху камъните.

От гърлото й изригна странен, пронизителен звук.

Воинът удари за последен път.

И прекърши трахеята.

Краката се сгърчиха и се отпуснаха.

Карса изрева, надигна се, повлече хрътката за врата и още веднъж стовари юмрука си. Силен пукот, последван от швирнала кръв и слюнка.

Той се изправи, тръсна глава и от косата му плисна кръв и пот. Погледна натам, където бе доскоро другата хрътка. Останала беше само кървава диря.

Карса се олюля, взе меча си и закрачи по нея.

Калам и Бързия Бен бавно се надигнаха зад зида и зяпнаха след гигантския воин.

Тъмнината гъмжеше от сенки. Спущаха се като черни пеперуди над трупа на Дерагот и отлитаха отново, обзети сякаш от ужас.

Калам разкърши рамене, стисна двата ножа и пристъпи към хрътката.

Бързия Бен го последва.

— Чародеецо…

— Кажи.

— Дай да оставим напанеца тук и да се махаме.

— Гениален план.

— Току-що го измислих.

— Много ми харесва. Браво, Калам.

— Винаги съм ти казвал, Бързак, че не съм само красив.

Двамата се обърнаха и без да обръщат внимание на сенките, изливащи се от набъбналия къс на Куралд Емурлан, се върнаха при Корболо Дом.

„Приятел?“

Хеборик зяпна четириокия трътлест демон, скочил на пътя пред него.

— Ако сме се срещали, демоне, сигурен съм, че щях да го запомня.

„Полезно обяснение. Брат на Л’орик. Той лежи на пътеката на дванайсет крачки вляво от теб. Колеблива поправка. Петнайсет крачки. Твои крака къси почти колкото мои.“

— Заведи ме при него.

Демонът не помръдна. „Приятел?“

— Общо взето. Имаме едни и същи недостатъци.

Съществото сви рамене. „С резерви. Ела.“

Хеборик навлезе сред вкаменените дървета след клатушкащия се демон и се усмихна широко, заслушан в брътвежите му.

„Жрец с ръце на тигър. Понякога. Понякога човешки ръце и блестят, бездънно зелени. Впечатлен. Тия татуировки, ама много са фини. Интересно. Май ще ми е трудно да ти разпоря врата. Дори и гладен, какъвто съм винаги. Замислен. Ужасна нощ, тази. Призраци, убийци, лабиринти, тихи битки. Никой ли не спи в този свят?“

Излязоха на малка поляна.

Бронята на Л’орик беше зацапана с петна от засъхнала кръв, но той изглеждаше съвсем добре. Седеше, затворил очи и дишаше дълбоко. На прашната земя пред него бе подредена Драконовата колода.

Хеборик се настани срещу Висшия маг и изсумтя:

— Не знаех, че си играеш с тия.

— Никога — измърмори Л’орик. — Никога не играя де. В Колодата е дошъл Господар и този Господар наскоро е разрешил Дома на Вериги.

Хеборик се ококори. После очите му се присвиха и той кимна умислено.

— Боговете нека да ругаят, обаче е трябвало да направи точно това.

— Знам. Сакатият бог вече е обвързан колкото всеки друг бог.

— В играта, да. След като толкова дълго стоя извън нея. Чудя се дали ще съжали някой ден за хода си.

— Иска да присвои този къс от Куралд Емурлан, затова е готов да удари. Макар че шансовете му вече са по-малки, отколкото бяха по заник.

— Как така?

— Бидитал е мъртъв.

— Добре. Кой?

— Тоблакай.

— О. Не е добре.

— При все че, струва ми се, Тоблакай е станал Рицаря на Дома на Вериги.

— Това е адски неприятно… за Сакатия бог. Тоблакай няма да коленичи пред никого. Не може да си го позволи. Ще оспорва всяко пророчество…

— Той така се е развилнял тази нощ, че можеше да избие всички ни, Призрачни ръце. И все пак започвам да подозирам, че в него е единствената ни надежда. — Л’орик отвори очи и се вторачи в Хеборик. — Преди малко дойдоха две Хрътки на Мрака — усетих присъствието им, макар и смътно, повече не можах да ги доближа. Отатарал, а и самият мрак, който ги обгръща…

— И защо трябва Тоблакай да им се изпречва на пътя? Е, мога да си отговоря и сам. Защото е Тоблакай.

— Мда. И мисля, че вече го е направил.

— И?

— И ми се струва, че вече е останал жив само един Дерагот.

— Боговете да не дават дано — изпъшка Хеборик.

— А в момента Тоблакай преследва и него.

— Какво е довело хрътките тук? На кого е попречил Тоблакай?

— Картите са двусмислени за това, дестраянте. Тепърва ще се реши.

— Това, че някои неща си остават така, ме успокоява, честно казано.

— Призрачни ръце, изведи Фелисин оттук. Сивожаб ще ви придружи.

— А ти?

— Трябва да отида при Ша’ик. Не, не казвай нищо, докато не свърша. Знам, че двамата бяхте близки — може би не по най-приятния начин, но все едно, близки. Но онова смъртно дете скоро няма да го има. Богинята се кани да погълне душата му — и стане ли това, връщане няма. Малазанското момиче, което си познавал, ще престане да съществува. Така че като отивам при Ша’ик, аз не отивам при детето, а при богинята.

— Но защо? Наистина ли си толкова верен на идеята за апокалипсис? За хаос и разрушение?

— Не. Нещо друго съм си наумил. Трябва да поговоря с богинята — преди да е взела душата на Ша’ик.

Хеборик го гледаше мълчаливо. Какво ли искаше Л’орик от тази отмъстителна и безумна богиня?

— Има две Фелисин — промълви Л’орик, притворил очи. — Спаси тази, която можеш, Хеборик Лека ръка.

— Все някой ден ще разбера кой си ти всъщност, Л’орик — изръмжа Хеборик.

Висшият маг се усмихна.

— И ще откриеш тази проста истина — аз съм син, живеещ без надежда, че някога ще може да изравни стъпките си с тези на своя баща. И това ще обясни всичко, което трябва да знаеш за мен. Върви, дестраянте. И я пази добре.

Призраците се завъртяха — ръждива прах се посипа от броните им — и отдадоха чест на куцукащия покрай тях Карса Орлонг. „Те поне не са оковани във вериги“, вяло си помисли той.

Кървавата диря го бе отвела сред гъмжилото от руини, незаселена част от древния град, прочута с безбройните си мазета, ями и опасно наклонени стени. Надушваше звяра. Беше наблизо, сврян в някой ъгъл, подозираше Карса.

Или — по-вероятно — беше решил да го нападне от някое място, идеално за засада.

Стига бавно капещата кръв да не издаваше скривалището му.

Карса погледна задънената уличка на пет крачки вдясно. Беше загърната в мастилено тъмни сенки. Стъпките му заотекваха несигурни и неравни от болка и колебание — и не всичко беше преструвка. Дръжката на меча беше лепкава от кръв и можеше да му изневери при удар.

Сенки разкъсваха непрогледния мрак, сякаш двете първични сили се бяха вкопчили във война и втората отстъпваше. Карса разбра, че утрото иде.

Стигна до уличката.

И хрътката нападна.

Мечът разпра кожа и се хлъзна под туловището на звяра. Хрътката се претърколи и се изправи.

Карса се обърна към нея.

Звярът се присви, готов за нов скок.

Изхвърчалият в прохода кон изненада и хрътката, и тоблакая. Изпадналото в паника животно препускаше слепешката и това стана ясно, щом се натресе в хрътката.

На гърба му имаше двама ездачи. И двамата изхвърчаха от седлото.

Конят успя някак да се задържи прав и продължи напред тежко задъхан. Хрътката заора с нокти в камъните и се помъчи да се надигне.

Карса изръмжа, скочи напред и заби острието на меча в гърлото й.

Кръвта плисна, хрътката се олюля, тръсна глава и забълва червена пяна по камъните.

Единият от ездачите притича. Увенчаният с шип топуз в края на млатилото изсъска във въздуха и се стовари с тътен върху главата на звяра. Последва втори удар отгоре и дебелият череп изпращя.

Карса пристъпи напред, замахна с две ръце и най-сетне треперещите крака се огънаха под туловището на звяра.

Рамо до рамо, Леоман и Карса пристъпиха, за да го довършат. След още десетина удара чудовището издъхна.

Коураб Билан Тену’алас залитна към тях, държеше счупения си меч.

Карса изтри кръвта от своя, изгледа с гняв Леоман и изръмжа:

— Не ми беше нужна помощта ти.

— Но твоята беше нужна на мен — ухили се Леоман.

Перла се измъкна от изкопа и се изправи над проснатите трупове. След доста елегантното убийство на Хенарас нещата се бяха затъркаляли стръмно надолу — „По-стръмно от изкопа зад мен.“ Безброй стражи, после — призрачната армия, чиито оръжия съвсем не бяха илюзорни. Главата още го болеше от „целувката“ на Лостара — „Проклета жена, тъкмо когато бях решил, че съм я разбрал…“

Бяха го секли и кълцали през целия проклет лагер и сега залиташе полузаслепен към руините.

Тъмнината се разкъсваше. Куралд Емурлан се разтваряше като цвят на смъртта, с оазиса в тъмното му сърце. Под този магически напор можеше само да тича презглава по пътеката.

Докато Лостара стоеше настрана, все още можеха да спасят нещо от всичко това.

Стигна до ръба, спря и надникна в рова, където я беше оставил. Никакво движение. Или се беше спотаила долу, или беше излязла. Върна се на пътя и запристъпва напред.

„Мразя такива нощи. Нищо не става по план…“

Нещо го удари силно в слепоочието. Зашеметен, той падна и опря лицето си в камъните.

Над главата му избоботи глас:

— Това беше за град Малаз. И още ми дължиш.

— След Хенарас? — изломоти Перла и думите му издухаха облачета прах. — Би трябвало ти да ми дължиш.

— За нея? Не си струва да се брои.

Нещо изтупа тежко на земята до Перла. Изтупа и изпъшка.

— Добре — въздъхна Нокътят. „Хайде, пак прах. Миниатюрен Вихър ще правим.“ — Добре, дължа ти.

— Радвам се, че се разбрахме. Хайде, вдигни малко шум. Твоята ще трябва да те потърси… рано или късно.

Перла се вслуша в отдалечаващите се стъпки.

„Чародеецът май не е в настроение за разговор.“

„С мен де.“

„Ужасно съм унизен.“

Вързаният до него изпъшка отново.

Перла неволно се усмихна.

На изток небето избледня.

И тази нощ свърши.

26.

На този ден Рараку се надига.

XXXIV.II.1.81. „Словата на пророчеството“

Книгата на Дрижна

Богинята на Вихъра беше доскоро яростна буря от пясък и вятър. Стена, обкръжаваща младата жена, някогашната Фелисин от дома Паран, която бе станала Ша’ик, Избраната и върховен повелител на Армията на Апокалипсиса.

Фелисин беше майчиното й име. След това го беше направила име на осиновената си дъщеря. Ала самата тя го беше изгубила. Понякога обаче, в най-дълбоките часове на нощта, в недрата на вътрешната й, непроницаема тишина, тя зърваше за миг онова момиче. Виждаше се такава, каквато се беше виждала някога — зацапаното отражение в лъскаво огледало. С кръгли червени бузки, широка усмивка и лъчезарни очи. Дете, с брат, който я обожаваше, който я подрусваше на коляното си, все едно че е подскачащо конче, и писъците й на страх и възторг изпълваха стаята.

Майка й беше надарена с дара на ясновидството. Това беше добре известно. Уважавана истина. И най-малката дъщеря на тази майка си беше мечтала, че един ден ще открие този талант у себе си.

Ала този дар я споходи само с богинята, с това злостно, ужасяващо същество, чиято душа беше по-съсухрена и от душата на пустинята. И виденията, обсебили Ша’ик, бяха смътни и плашещи. Беше разбрала, че не са породени от ясновидската дарба. Бяха рожби на страха.

На страха на една богиня.

А сега Стената на Вихъра се беше затворила, беше се отдръпнала от външния свят, за да закипи под потъмнялата от слънцето кожа на Ша’ик, по жилите й, да безумства и да пищи оглушително в ума й.

О, имаше сила в това. Сила, вгорчена от старост, жлъчна от злост. И това, което я подхранваше, носеше горчивия вкус на измяната. Късаща сърцето, много лична измяна. Нещо, което трябваше да се е изцерило, да се е притъпило под дебелата здрава тъкан на зарасналия белег. Злостната наслада беше държала раната отворена, подхранвала беше гнойната й жар, докато не остана само омразата. Омраза към… някого, омраза толкова древна, че вече нямаше лице.

В мигове на хладен разум Ша’ик я виждаше такава, каквато е. Безумна, извисила се до такава крайност, че тя разбираше — каквото и престъпление да беше извършено срещу богинята, какъвто и да беше източникът на измяната, не заслужаваше такъв брутален отклик. Съотношенията в самото начало бяха сгрешени. От самото начало. Подозираше, че склонността към безумство е съществувала винаги, тъмни петна, зацапали душата, успяла да изпълзи до своето възнесение.

„Стъпка по стъпка вървим по най-ужасяващи пътища. Тътрим се покрай ръба на неподозирана бездна. Спътниците ни не виждат нищо нередно. Светът изглежда съвсем нормален. Не по-различен от всеки друг — не и външно. Нито вътрешно дори. Освен напрегнатостта, шепнещата паника. Смутът, заплашващ да те извади от равновесие.“

Фелисин, вече Ша’ик, беше разбрала това.

Защото вървеше по същия път.

„Омразата, сладка като нектар.“

„Нагазих в бездната.“

„Луда съм поне колкото богинята. И точно заради това ме избра тя, заради сродните ни души.“

„Коя тогава е тази издатина, в която все още съм се вкопчила така отчаяно? Защо съм така настоятелна във вярата си, че все още мога да се спася? Че мога да се върна — отново да намеря мястото, където лудост няма, където смутът не съществува.“

„Мястото… на детството.“

Стоеше в главната зала, окована в чуждата броня. Почти усещаше как богинята протяга ръце, за да я обгърне отвсякъде — не майчина прегръдка, нищо такова. Тази прегръдка щеше да я задуши напълно, щеше да изцеди от нея всичката светлина, всеки проблясък на самосъзнание.

„Егото й е бронирано в омраза. Не може да погледне навътре, едва прозира навън. Върви едва-едва, влачи краката си, свита и вцепенена, с песента на ръждиви пластини. Зъбите й лъщят в сенките, ала усмивката й е свирепо озъбване.“

„Фелисин Паран, погледнеш ли в това огледало, лошо те чака.“

Навън се прокрадна първият светлик на утрото.

Ша’ик посегна за шлема.

Л’орик едва успяваше да различи позициите на Убийците на кучета по каменните рампи. Никакво движение нямаше там, в предутринната сивота. Беше странно, но не и изненадващо. Току-що отшумялата нощ щеше да накара и най-коравия войник да се поколебае, преди да вдигне очи към небето, да се надигне от укритието си и да се заеме с обичайните задачи в началото на новия ден.

Все пак имаше нещо странно в тези окопи.

Той закрачи към върха, където Ша’ик бе устроила наблюдателния си пункт, за да следи предстоящото сражение. Болеше го всяка кост. Мускулите му крещяха от болка при всяка стъпка.

Молеше се дано да е там.

Молеше се богинята да благоволи да чуе думите му, предупреждението му и най-сетне — предложението му.

Всичко това беше там — на върха. Мракът беше надвит… по някакъв начин. Това го накара да се замисли, но не задълго — нямаше време за безсмислени разсъждения. Откъснатото парче от Куралд Емурлан се пробуждаше и богинята много скоро щеше да дойде да го поиска за себе си. За да сътвори своя трон. „И да погълне Рараку.“

Призраци още гъмжаха в сенките, воини и бойци от десетки отдавна загинали цивилизации. Боравеха със странни оръжия, телата им бяха скрити под странни брони, лицата им — за щастие — бяха скрити под чудати забрала. И пееха, макар че песента на Танно бе станала скръбна, тъжна като въздишката на вятър. Беше започнала да се надига и спада, шепотът й смразяваше Л’орик.

„За кого ще се бият? Защо изобщо са тук? Какво искат?“

Песента принадлежеше на Подпалвачите на мостове. Ала Святата пустиня като че ли си я беше присвоила, взела беше за себе си множеството призрачни гласове. И всяка душа, паднала в битка в необятната история на пустинята, сега беше дошла тук.

Върхът!

Тук-там по пътеката имаше пустинни воини, загърнати в охрените си телаби, с изпънати напред копия — капчиците роса по железните върхове запроблясваха, щом пламъкът на слънцето раздра хоризонта на изток. Ескадрони от леката конница на Маток се строяваха вдясно от Л’орик. Конете биеха нервно с копита, редиците се огъваха неравни и неспокойни. Върховният маг не видя Маток сред тях — не видя и стяга на племето му, и това го смрази.

Чу приближаващи се зад него коне, обърна се и видя Леоман, един от офицерите му и тоблакая.

Конят на Тоблакай беше джагски — огромен и величествен в първичната си свирепост.

А гигантът върху него се беше превърнал в грамада от кървава плът. Свръхестественото изцеряване все още не беше затворило ужасните му рани. Ръцете му бяха червени от кръв. Единият му крак беше сдъвкан от жестоки огромни челюсти.

Зад коня на Тоблакай на вериги се влачеха две… Л’орик се опули.

„Той е убил Дераготите. Взел им е главите.“

— Л’орик! — извика дрезгаво Леоман, щом дръпна юздите до него. — Тя горе ли е?

— Не знам, Леоман.

Тримата слязоха от конете и Л’орик видя, че тоблакаят накуцва. „Челюстите на хрътка са направили това.“ Видя и каменния меч на гърба на гиганта. „А, наистина е той значи. Мисля, че Сакатият бог е направил ужасна грешка…“

„Богове, той е убил Дераготите!“

— Къде се крие Фебрил? — попита Леоман, щом четиримата започнаха да се изкачват.

— Мъртъв е — отговори Карса. — Забравих да ти кажа някои неща. Аз го убих. И Бидитал убих. Щях да убия и Призрачни ръце и Корболо Дом, но не можах да ги намеря.

Л’орик избърса челото си и погледна дланта си — беше мокра от пот. А все още беше толкова студено, че виждаше дъха си.

Тоблакаят продължи невъзмутимо:

— А когато влязох в шатрата на Корболо, намерих Камъст Релой. Беше убит. И Хенарас също.

Л’орик тръсна глава и се обърна към Леоман:

— Получи ли последната заповед на Ша’ик? Не трябваше ли да си с Убийците на кучета?

— Може би — изсумтя воинът. — Точно оттам идваме.

— Всички те са мъртви — каза Тоблакай. — Изклаха ги през нощта. Много работа имаха призраците на Рараку — но не посмяха да ми се опълчат. — Изсмя се горчиво. — Призрачни ръце може да ти каже че и аз си имам призраци.

Лорик се олюля и се хвана за ръката на Леоман.

— Избити? Всички?!

— Да. Изненадан съм, че не го знаеш. Пустинните воини все още са с нас. Все още можем да спечелим, само че не тук и не сега. Тъй че трябва да убедим Ша’ик да се махне…

— Невъзможно е — прекъсна го Л’орик. — Богинята идва. Вече почти е тук. Твърде късно е за това, Леоман. Още малко и ще е твърде късно за всичко…

Изкачиха се на билото.

А там стоеше Ша’ик.

С шлем и броня, с гръб към тях, загледана на юг.

Искаше му се да изкрещи. Защото видя това, което спътниците му не можеха да видят. „Закъснях. О, богове на пъкъла…“ Скочи напред, порталът на лабиринта лумна около него… и той изчезна.

Богинята не беше изгубила спомените си. Гневът й бе изваял образите им до най-малката подробност, толкова плътни и истински, колкото бяха изваяните дървета в каменната гора. Можеше да ги гали, да ги обайва с омразата си като с любовна песен, да ги докосва бавно с обещание за гибел, макар че онзи, който бе прегрешил към нея, или беше мъртъв, или не беше важно къде е.

Важна беше само омразата. Нейната ярост и слабост. О, други в племето бяха играли предостатъчно тези игри. Тела се шмугваха през кожите от колиба на колиба, щом се подредяха звездите в шарките на лятото, а и самата тя неведнъж беше разтваряла краката си за мъжа на друга жена или за похотта на някой непохватен младок.

Но сърцето й беше отдадено на единствения мъж, с когото живееше. Законът беше свят.

О, колко чувствен беше той. Дланите му вървяха по стъпките на очите му, за да изваят запретените видения за онази, другата жена там, в най-скришните места. С тези длани беше обгърнал собственото си сърце, за да го отдаде на друга — без да помисли за онази, която доскоро го беше държала за себе си.

Друга, която дори не можа да му отдаде своето в замяна — тя самата се беше погрижила за това, със зли думи и обвинения. Достатъчно зли, за да подтикне другите да я прогонят завинаги.

Но не и преди кучката да избие всички свои близки — освен един.

Глупав мъж. Да отдаде любовта си на тази жена.

Гневът й не беше замрял с Ритуала, не беше умрял и когато самата тя — сломена — бе откъсната от Клетвата и оставена в място на вечна тъмнина. И всеки любопитен дух, който бе чул риданието й, който се бе приближил в съчувствие — е, те бяха засищали глада й и тя беше отнемала силата им. Пласт подир пласт. Защото и те бяха глупави като него, своенравни и склонни да пропилеят силата си за безсмислени неща. Но тя имаше цел.

По повърхността на света се рояха деца. И коя беше майка им? Не друга, а същата оная кучка, която бяха прокудили.

А баща им?

О, да, тя отиде при него. В последната нощ. Направи го. Вонеше на нея, когато го извлякоха на светло на заранта. Вонеше на нея. Истината бе там, в очите му.

Поглед, който тя нямаше — не можеше — да забрави никога.

Мъстта беше звяр, изопнал веригите си. Мъстта беше всичко, за което жадуваше.

Мъстта скоро щеше да се отприщи.

И дори Рараку не можеше да я спре. Децата щяха да измрат.

„Децата ще измрат. Ще прочистя света от котилото им, ще премахна до крак гордата паплач, родена от онази единствена жена. Разбира се, че не можеше да бъде включена в Ритуала. Нов свят беше покълнал в нея.“

„А сега, най-сетне, аз ще се надигна отново. Облечена в плътта на едно такова дете ще убия този свят.“

Виждаше как се отваря пътеката, с пътя напред — открит и мамещ. Проход, ограден от вихрени, тръпнещи сенки.

Щеше да е хубаво да тръгне отново.

Да усеща топлата плът и зноя на кръвта.

Да вкусва вода. И храна.

Да диша.

Да убива.

Замаяна и глуха за всякакви звуци, Ша’ик тръгна надолу по склона. Падината, бойното поле долу я чакаше. Видя малазанските съгледвачи на отсрещния хребет — един от тях препусна обратно към лагера, другите просто стояха и гледаха.

И тя разбра. Точно както знаеше, че ще бъде.

Смътни, далечни викове отекнаха зад гърба й. Тя се усмихна. „Разбира се, двамата воини, които ме очакваха, най-накрая ще се появят. Глупава бях, че се съмнявах в тях. И знам, всеки от тях е готов да застане на моето място.“

„Но не могат.“

„Тази битка е моя. И на богинята.“

— Влез.

Капитан Кенеб спря за миг, за да се овладее, после прекрачи и влезе в командната шатра.

Тя навличаше бронята си. Работа, която щеше да е много по-лесна с някой слуга подръка. Но това, разбира се, не беше в стила на Тавори.

Макар че истината не беше в това, може би.

— Адюнкта.

— Кажете, капитане?

— Идвам от шатрата на Юмрука. Резачът и знахарят се явиха веднага, но беше много късно. Адюнкта Тавори, тази нощ Гамът издъхна. В мозъка му се е скъсал кръвоносен съд — хирургът каза, че е било съсирек и че сигурно се е появил в нощта, когато падна от коня си. Съжалявам…

Тя пребледня и посегна да се подпре на масата.

— Умрял е?

— В съня си.

Тя се обърна и загледа снаряжението, подредено на масата.

— Благодаря, капитане. Сега ме оставете и кажете на Т’амбър…

Отвън се разнесе шум и един уикски младеж нахлу в шатрата.

— Адюнкта! Ша’ик слезе в падината! Предизвиква ви на двубой!

След дълга пауза Тавори кимна.

— Добре. Отменете последната ми заповед, капитане. Двамата сте свободни. — Обърна се и продължи да навлича частите на бронята.

Кенеб даде знак на младежа и двамата излязоха от шатрата.

Отвън капитанът спря. „Точно така щеше да постъпи и Гамът… нали?“

— Ще се бие ли с нея? — попита уикецът.

Той го погледна през рамо.

— Да. Върни се при Темъл, момче. Каквото и да стане, днес ни чака битка. — Изчака, докато младокът се отдалечи.

След това се обърна към скромната палатка на двайсетина крачки вляво. Пред нея нямаше стражи. Кенеб пристъпи и спря на входа.

— Лейди Т’амбър, вътре ли сте?

Тя се появи. Кенеб се стъписа, щом я видя — с кожени доспехи и с дълъг меч на бедрото.

— Адюнктата желае да започне утринната си тренировка?

Кенеб се взря в кротките й кехлибарени очи, от които идваше името й. Бяха сякаш бездънни.

— Гамът умря тази нощ. Току-що уведомих адюнктата.

Погледът на жената пробяга към командната шатра.

— Разбирам.

— А долу в падината между двете армии е Ша’ик… чака. Хрумна ми, лейди, че адюнктата може би ще е благодарна за малко помощ в обличането на бронята…

За негова изненада, тя се обърна към палатката си.

— Не тази сутрин, капитане. Разбирам мотивите ви… но не. Не тази сутрин. Желая ви лек ден, сър.

И влезе.

Той замръзна на място, изумен. „Е добре. Не разбирам жените.“

Обърна се отново към командната шатра и в този момент адюнктата се появи — затягаше връзките на металните ръкавици. Беше с шлема — без забрало, то затрудняваше зрението. Спря, вдигна за миг очи към небето, след което закрачи напред.

Той я изчака да се отдалечи и я последва.

Л’орик се провираше през вихрещите се сенки. Сухите като скелети клони го дращеха, препъваше се в усуканите корени. Не беше очаквал това. Тук трябваше да има пътека, път трябваше да има през гората от черни дървеса.

Проклетата богиня беше тук. Близо. Трябваше да е тук — стига да можеше да намери пътеката.

Въздухът беше влажен и студен, дърветата бяха килнати, все едно че трус беше разтърсил земята. И скърцаха и пукаха от силния вятър. И гъмжеше от духове, от изгубени сенки, които връхлитаха към мага и се отдръпваха. Издигаха се като призраци от земята и съскаха над главата му, докато вървеше все напред и напред.

А сетне, отвъд завесата от дървета — примигващ огън.

Л’орик изпъшка и затича натам.

Беше тя. И пламъците потвърждаваха подозрението му. „Имасс. Влачи след себе си веригите на Телланн, на разбития Ритуал. О, няма място за нея тук. Никакво място няма за нея.“

Подземни духове гъмжаха над пламналото й тяло, струпаната мощ, която бе побрала в себе си в течение на стотици хиляди години. Омраза и злост ги бе извратила в гневни, изпълнени с бяс същества.

Блатната вода и плесента бяха почернили ръцете и краката на Имасс. Мъх покриваше тялото й като провиснала, сплъстена козина. Надолу висяха въжета усукана сива коса, цялата в бодли й репеи. От обгорените очни кухини бълваха пламъци. Костите на скулите бяха побелели и напукани от горещината.

Беззъба, с провиснала долна челюст — едва стоеше, крепяха я само гнилите й жили и сгърчените мускули.

Богинята пищеше пронизително — зловещ писък, който не секваше дори за да си поеме дъх — и на Л’орик му се стори, че се съпротивлява. Пристъпи още няколко крачки към нея.

Беше се заплела в диви лози: стягаха краката и ръцете й като въжета, извиваха се като змии около тялото и врата. Учуди се, че не ги е виждал досега, забеляза, че проблясват — за миг тук, после — там — и се превръщат…

Във вериги.

Изведнъж една от веригите се скъса. Богинята нададе вой и удвои усилията си.

Л’орик пристъпи към нея.

— Богиньо! Чуй ме! Ша’ик… не е достатъчно силна за теб!

„Моето… моето… моето дете! Моето! Отнех го от оная кучка! Моето!“

Върховният маг се намръщи. „Коя? Коя кучка?“

— Богиньо, чуй ме, моля те! Предлагам себе си вместо нея! Разбираш ли?

Още една верига се разкъса.

А зад Л’орик проговори тих глас:

— Не се бъркай, кучи сине.

Той се обърна, но късно. Широкото острие на ножа се заби дълбоко между ребрата му и раздра жестоко пътя си към сърцето.

Или там, където щеше да е сърцето му, ако Л’орик беше човек.

Л’орик простена и се свлече на колене.

Убиецът изтръгна ножа си, наведе се, стисна го за гърлото и пак вдигна ножа.

— Остави го, тъпако! — изсъска друг глас. — Тя къса веригите!

Висшият маг усети как кръвта изпълва гърдите му. Обърна се бавно на една страна и я усети как потече топла от раната. Вече можеше да вижда съвсем ясно богинята…

… и убийците, пристъпващи към нея.

От ножовете им бълваше гъмжило от смъртна магия.

Щом първият нож се заби в гърба й, богинята изкрещя.

Гледаше как я убиват. Дълго, брутално клане. Ястребовите нокти на Корболо, най-отбраните му убийци, които бяха чакали в засада, доведени тук от Фебрил — никой друг не можеше да намери тази пътека — и подкрепени с магическата мощ на Камъст Релой, Хенарас и Файил. Тя отвръщаше с не по-малка ярост и скоро трима от четиримата убийци бяха мъртви — буквално разпрани. Но нови вериги я бяха оковали, теглеха я надолу и Л’орик видя как замряха пламъците в очните й кухини, видя как се сгърчиха и се заотдръпваха духовете, изведнъж усетили се свободни, жадуващи да побегнат. А последният убиец се хвърли напред и заби ножа си. През темето и навътре в черепа. Черна мълния — и убиецът излетя назад. Черепът и ножът се пръснаха и раздраха лицето и гърдите на Ястребовия нокът. Той залитна с писък назад, спъна се в коренищата и рухна на земята.

Веригите запълзяха като змии върху падналото тяло на богинята… докато от нея не остана нищо под грамадата от черни, лъскави железни брънки.

Буйният вятър, разлюлял короните на дърветата, изведнъж стихна и настъпи безмълвие.

„Всички го искаха този откъснат лабиринт. Тази ужасна плячка. Но Тоблакай уби Фебрил. Уби двата Дерагота.“

„Уби Бидитал.“

„А колкото до Корболо Дом — нещо ми подсказва, че императрицата скоро ще си поговори с него лично. Не му завиждам.“

Кръвта на живота му попиваше в мъха под него.

И едва тогава Върховният маг си помисли, че умира.

Наблизо изпращяха клони.

— Никак не съм изненадан. Отпрати питомеца си, нали? Пак.

Л’орик извърна глава, погледна нагоре и се усмихна вяло.

— Татко.

— Не мисля, че откакто напусна, в стаята ти се е променило кой знае какво, сине.

— Сигурно е прашно.

Озрик изсумтя.

— В цялата цитадела е така. Не съм стъпвал там от векове.

— А слугите?

— Освободих ги… преди някъде хиляда години.

Л’орик въздъхна.

— Бих се изненадал, ако още се крепи.

Озрик бавно се наведе до сина си и чародейното сияние на Денъл го обкръжи.

— О, крепи се тя, сине. Винаги си оставям отворени врати. Много лошо са те порязали. Най-добре ще е да се лекува бавно.

Л’орик притвори очи.

— В старото ми легло?

— Да.

— Много е късо. Беше късо още когато си тръгнах.

— Жалко, че не са ти отрязали стъпалата, Л’орик.

Две силни ръце го подхванаха и го вдигнаха без усилие. И колкото и да беше нелепо — за мъж на неговите години, — Л’орик изпита миг на блажен покой. В бащините си ръце.

— Е, как сега, в името на Гуглата, ще излезем оттук? — каза Озрик.

Мигът отмина.

Залитна и едва успя да се изправи. Примига зад желязната решетка срещу сгорещения душен въздух. Изведнъж бронята й се стори неизмеримо тежка. Обзе я паника — слънцето жива щеше да я опече под металните плочи.

Ша’ик се спря. Опита се да се овладее.

„Сама съм. Богове на пъкъла… нея я няма.“

Стоеше съвсем сама сред падината. От отсрещния хребет се спускаше жена. Висока, крачеше, без да бърза, с болезнено позната походка.

По хребета зад Тавори и по всички назъбени острови древен корал се бяха струпали войници.

Армията на Апокалипсиса също гледаше — Ша’ик го знаеше, въпреки че не се обърна.

„Няма я. Аз съм… изоставена.“

„Бях Ша’ик. Допреди малко. Вече отново съм Фелисин. И срещу мен крачи онази, която ме предаде. Сестра ми.“

Спомни си как беше гледала Тавори и Гъноуз да се сражават с дървени мечове. Как бяха тръгнали по този път на смъртоносна фамилиарност с оръжието, на безразсъдната лекота, с която се борави с него. Ако светът след това си беше останал непроменен — ако си беше останал на място, както само децата вярват, че ще остане — и нейният ред щеше да е дошъл. Трясъкът на дървото, смехът на Гъноуз и добросърдечните му указания — радост излъчваше брат й, с начина, по който показваше на ученичката си удоволствието от играта. Но тя така и не получи тази възможност.

Никаква възможност не беше получила за нищо, което да се върне сега у нея, с топли и утешителни спомени.

А Тавори бе разкъсала семейството им. И бе оставила за Фелисин ужаса на робството и мините.

„Но кръвта е веригата, която никога не се къса.“

Тавори беше вече на двайсетина разтега от нея. Изваждаше меча отатарал.

„И макар да напускаме родния си дом, той завинаги остава в нас.“

Тежестта на оръжието повлече болезнено китката й. Не помнеше кога го е извадила.

Тавори се приближаваше, без да забърза и без да забави.

„Без да те настигам. Без да изоставам. Все едни и същи години ни делят. Веригата не се изпъва никога. Нито се отпуска. Дължината й е предопределена. Но тежестта й, о, колко различна е тя във всеки миг!“

Беше гъвкава, с леки стъпки, болезнено сдържана. Беше съвършена за този миг.

„Ала за мен кръвта тежи. Как тежи.“

И Фелисин се опита да я надмогне, тази внезапна и смазваща тежест. Помъчи се да вдигне ръце, без да мисли как ще се приеме този жест.

„Всичко е наред, Тавори…“

Оглушителен звън. Откатът прониза дясната й ръка до рамото и тежестта на меча изведнъж напусна ръката й.

После нещо я прониза в гърдите, разцъфна като вледеняващ пламък, разкъса плът и кости… и Ша’ик усети как нещо я дръпна отзад, все едно че беше сграбчило ризницата, за да я откъсне… но разбра, че е само металният връх. Върхът на меча на Тавори, опрял се отвътре в бронята, предпазваща гърба й.

Фелисин погледна надолу и видя пронизалото я ръждивочервено острие.

Краката й се огънаха и мечът се олюля под тежестта й.

Ала не излезе от нея.

Тялото й се задържа на него, тя се заотдръпва бавно, на тласъци, и най-сетне падна по гръб на земята.

Взря се в сестра си през цепките на забралото — сестра й стоеше зад плетеницата от черни огънати железни нишки и плетеницата на миглите й.

Тавори пристъпи още крачка напред. Натисна с ботуш гърдите й — тежест, която й се стори вечна — и изтръгна меча.

„Кръв.“

„Разбира се. Така човек къса нескъсваемата верига.“

„Като умира.“

„Исках само да разбера защо го направи, Тавори. И защо не ме обичаше, след като аз те обичах. Само това… исках да разбера.“

Ботушът се вдигна от гърдите й. Но тя продължаваше да усеща тежестта му.

Тежко. Толкова тежко…

„О, мамо, виж ни двете сега.“

Ръката на Карса Орлонг хвана Леоман, преди да е паднал.

— Чуй ме, приятелю. Тя е мъртва. Вдигай си племената и се махайте оттук.

Леоман прокара длан по очите си. После се изправи.

— Мъртва, да. Съжалявам, Тоблакай. Не беше това. Тя… — Лицето му се сгърчи. — Тя не знаеше да се бие!

— Не знаеше. Вярно. И сега е мъртва, а с нея — и богинята на Вихъра. Свърши се, приятелю. Загубихме.

— Повече, отколкото разбираш — проплака Леоман.

Долу в падината адюнктата стоеше над тялото на Ша’ик и го гледаше. От двете армии, струпани по ридовете — пълна тишина. Карса се намръщи.

— Малазанците не ликуват.

— Да — изръмжа Леоман и се обърна към чакащия с конете Коураб. — Сигурно я мразят тая кучка. Тръгваме за Ю’Гатан, Тоблакай…

— Аз не — отвърна Карса.

Приятелят му кимна, без да се обръща, и се метна на коня си. Взе юздите от Коураб и погледна през рамо към тоблакая.

— Сбогом, приятелю.

— И на теб, Леоман от Флейлс.

— Ако Л’орик се върне, откъдето замина, кажи му… — Той сви рамене. — Погрижи се за него, ако му трябва помощ.

— Добре. Но не мисля, че ще го видим повече.

Леоман кимна и каза на Коураб:

— Предай на вождовете да се разпръснат с племената си. Извън Рараку, и колкото може по-скоро…

— Извън Святата пустиня ли, Леоман? — попита Коураб.

— Не чу ли? Все едно. Да. Ще ме намериш на западния път — древния, дето върви право на запад.

Коураб отдаде чест, завъртя коня си и препусна.

— Ти също, Тоблакай. Извън Рараку…

— Да — отвърна Карса. — След като приключа тук, Леоман. Хайде, тръгвай — при адюнктата слизат офицери. Ще продължат с атака…

— Значи са глупци — изръмжа Леоман и препусна.

Карса закрачи към коня си. Беше уморен. Раните го боляха. Но някои неща все още бяха недовършени и той трябваше да се погрижи за това.

Теблорът се метна на гърба на Хавок.

Лостара слизаше по склона, напуканата земя пращеше под краката й. До нея крачеше Перла, задъхан под тежестта на вързания Корболо Дом.

Тавори продължаваше да стои сама долу в ниското, на няколко крачки от тялото на Ша’ик. Погледът на адюнктата бе прикован в окопите на Убийците на кучета и в едно самотно дрипаво знаме, издигнато на върха на централната рампа.

Знаме, което нямаше място там. Нямаше право изобщо да съществува.

Знамето на Колтейн. С крилете на клана на Враната.

Лостара се зачуди кой го е вдигнал, откъде се е появило, но реши, че е по-добре да не знае. Едно обаче не можеше да се отрече. „Всички те са мъртви. Убийците на кучета. Всички. И на адюнктата не се наложи ръката си да вдигне дори, за да го постигне.“

Усети собствения си страх и се намръщи. Все се дърпаше, бягаше от мислите, пълни с толкова горчива ирония, че не бяха за мислене. Пътят им до падината беше кошмарен, Куралд Емурлан се беше разбеснял из целия оазис, сенки се сражаваха с призраци, а и онова несекващо издигане и спадане на песента, вече толкова силна, че я усещаше и тя, макар да не я чуваше. Песен, която се извисяваше в кресчендо.

Но в краката на… на всичко. Прост и брутален факт.

Бяха закъснели.

Бяха стигнали само за да видят как Тавори изби оръжието на Ша’ик от ръцете й, а после заби меча си в нея… „Назови го, Лостара Юил, проклета страхливке. Назови го! В сестра си. Прониза сестра си. Свърши се, стана пред очите ни.“

Не искаше да погледне Перла. Нищо не можеше да му каже. И той мълчеше.

„Двамата с този мъж сме обвързани. Не съм го искала и не го искам. Никога няма да се измъкна от това. О, кралице, прости ми…“

Вече бе толкова близо, че можеше да види лицето на Тавори под шлема, суровото й, почти сърдито изражение.

Към тях слизаха офицери, бавно.

Щеше да има време да поговорят насаме.

Двамата с Перла спряха на шест крачки от адюнктата.

Нокътят хвърли Корболо Дом на земята между тях и каза:

— Няма да се събуди скоро.

— Какво търсите двамата тук? — попита адюнктата. — Изгубихте ли следата?

Перла не погледна Лостара. Само поклати глава и помълча за миг, преди да отвърне:

— Намерихме я, адюнкта. Моите съболезнования… Фелисин е мъртва.

— Сигурни ли сте?

— Да, адюнкта. — Поколеба се и добави: — Едно мога да ви кажа със сигурност, Тавори. Тя умря бързо.

Сърцето на Лостара бе готово да се пръсне от тихите думи на Перла. Тя стисна зъби, погледна адюнктата в очите и бавно кимна.

Тавори наведе глава.

— Е, в това има милост, предполагам.

А после прибра меча в ножницата, обърна се и закрачи към идващите офицери.

Лостара промълви — толкова тихо, че само Перла можа да я чуе:

— Да, има, предполагам…

Перла изведнъж се обърна.

— Тене Баралта идва. Задръж го, момиче. — Пристъпи до тялото на Ша’ик. — Лабиринтите са достатъчно чисти… надявам се. — Наведе се, вдигна я нежно и отново се обърна към Лостара — Да, по-тежко бреме е, отколкото сигурно си мислиш.

— Не, Перла. Не мисля за това. Къде?

Усмивката му прониза сърцето й.

— На един хълм… знаеш го.

Лостара кимна.

— Добре. А след това?

— Убеди ги да напуснат Рараку, момиче. Колкото може по-бързо. Щом приключа…

И не довърши.

— Ела и ме намери, Перла — изръмжа тя. — Иначе аз ще дойда да те потърся.

В уморените му очи пробяга живец.

— Ще дойда. Обещавам.

Видя как погледът му се плъзна над рамото й и се обърна. Тавори все още беше на двайсетина крачки от ездачите. Всички освен Баралта бяха спрели.

— Какво има, Перла?

— Просто я гледах… как си отива. Изглежда толкова…

— Самотна?

— Да. Това е думата, нали? Ще се видим скоро, момиче.

Усети дъха на лабиринта в гърба си, а след миг дневният пек се върна. Лостара пъхна палци в колана си и зачака Баралта.

Бившият й командир щеше да поиска тялото на Ша’ик. Трофея за този ден. Щеше да побеснее.

— Лошо — промълви тя.

Кенеб я гледаше как крачи към тях. Нямаше го онзи триумф, който си мислеше, че ще види. Всъщност изглеждаше изтощена, сякаш отпадането на духа, настъпващо след всяка битка, вече я бе споходило — онова гибелно смирение на ума, подклаждащо кошмарните мисли, повдигащо пълчищата въпроси, за които отговор няма.

Беше прибрала меча, без да го почисти, и кръвта на Ша’ик засъхваше в ножницата.

Тене Баралта я подмина, тръгнал сигурно за тялото на Ша’ик. Като че ли й каза нещо, но адюнктата не отговори.

— Юмрук Блистиг — заяви тя, след като спря пред тях. — Пратете съгледвачи по рампите на Убийците на кучета. И стража — Нокътят ни е донесъл Корболо Дом.

„А, това значи носеше.“ Кенеб отново погледна към мястото на двубоя. Там вече стоеше само жената, над лежащия на земята напански ренегат, и гледаше Тене Баралта, който явно я ругаеше. Макар и отдалече, нещо му подсказваше, че гневът на Баралта няма да доведе до нищо.

— Адюнкта — заговори Нил. — Няма нужда да се пращат съгледвачи. Всички горе са мъртви.

Тавори се намръщи.

— Обясни.

— Призраците на Рараку, адюнкта.

— И духовете на нашите убити — намеси се Недер. — Двамата с Нил… бяхме слепи за това. Забравили бяхме как се… как се гледа. Кучето браничар, адюнкта. Бент. Трябваше да умре в краката на Колтейн. При Пропада. Но някакви войници го спасиха, погрижиха се раните му да зараснат.

— Куче браничар? За какво говорите? — попита Тавори раздразнено.

— Бент и Роуч — отвърна Нил. — Единствените същества, останали живи по целия път на Веригата. Две кучета.

— Не е вярно — обади се Темъл зад двамата уикски шамани. — И тази кобила. Тя беше на Дюйкър.

Нил кимна, съгласен с поправката, след което отново се обърна към Тавори.

— Те се върнаха при нас, адюнкта.

— Кучетата?

— Да. И духовете на убитите. Нашите призраци, адюнкта, са вървели с нас. Онези, които паднаха около Колтейн в самия край. Онези, които издъхнаха на дърветата по Ейрънския път. И стъпка по стъпка са прииждали още, оттам, където бяха посечени. Стъпка по стъпка, адюнкта, нашата армия на възмездието е расла.

— И вие не усетихте нищо?

— Скръбта ни беше заслепила — отвърна Недер.

— Снощи ни събуди Гръб — каза Нил. — Отведе ни на хребета, за да можем да видим пробуждането. Имаше легиони, адюнкта, газили по тази земя преди стотици хиляди години. И армията на Пормквал, и легионите на Седма на фланга. Трите избити клана на Уик на другия. И още други. Много други. В мрака на миналата нощ имаше война, Тавори.

— Така че бяхте права, адюнкта — продължи с усмивка Недер. — В сънищата, които ви терзаеха от първата нощ на този поход, вие видяхте това, което ние не можахме да видим.

— Изобщо не беше бремето, което мислехте, че е — добави Нил. — Вие не теглехте Кучешката верига с вас, адюнкта Тавори.

— Нима? — Смразяваща полуусмивка изкриви тънките й устни, после тя извърна очи. — Всички тези призраци… само за да избият Убийците на кучета?

— Не, адюнкта — отвърна Недер. — Имаше други… врагове.

— Духът на Юмрук Гамът се присъедини към тях — каза Нил.

Тавори присви очи.

— Вие го видяхте?

Двамата кимнаха и Недер добави:

— Гръб говори с него.

Адюнктата изгледа въпросително Кенеб и той сви рамене.

— Адски трудно е да го намери човек. Колкото до говоренето с духове… хм, момчето е достатъчно странно, така че…

Адюнктата въздъхна тежко.

Погледът на Кенеб долови движение, той извърна глава и видя, че Тене Баралта се връща, придружен от двама войници, облечени в жалки дрипи. И двамата бяха небръснати, с дълги сплъстени коси. Конете им бяха без седла.

Юмрукът и спътниците му спряха. Лицето на Тене Баралта бе почервеняло от гняв.

— Адюнкта. Нокътят е откраднал тялото на Ша’ик!

Кенеб видя приближаващата се пешком жена, на двайсет крачки по-назад. Изглеждаше… доволна.

Без да обърне внимание на Баралта, Тавори бавно огледа двамата новодошли.

— А вие сте?

По-възрастният отдаде чест.

— Капитан Кайндли, адюнкта. От Ашокския полк. Бяхме пленници в лагера на Убийците на кучета. С лейтенант Поурс.

Кенеб се сепна и се наведе от седлото. Да, позна го, под цялата тази мръсотия…

— Капитане.

Кайндли примижа към него и се намръщи.

— Кенеб.

Тавори се окашля и го попита:

— Само вие ли останахте от своя полк, капитане?

— Не, адюнкта. Поне така мисля…

— Ще ми кажете по-късно. Вървете да се почистите.

— Слушам, адюнкта.

— Само още един въпрос. Лагерът на Убийците на кучета…

Кайндли неволно направи жеста „да пази зло“.

— Тази нощ не беше никак приятна, адюнкта.

— Имате белези от пранги.

Кайндли кимна.

— Малко преди разсъмване се появиха двама Подпалвачи на мостове и гръмнаха ключалките.

— Какво?!

Капитанът махна на лейтенанта да го последва и отвърна през рамо:

— Не се безпокойте, те вече бяха мъртви.

Двамата подкараха към лагера.

Тавори се отърси от вцепенението си и се обърна към Кенеб.

— Двамата се познавате, нали? Проблематично ли ще се окаже това, капитане?

— Не.

— В такъв случай няма да отхвърлите повишението си в Юмрук. Отивайте при новия си легион. Ще подгоним бягащите племена. Дори да се наложи да прекосим целия този континент, искам да ги притиснем и ще ги унищожа. Когато свършим, от този бунт ще остане само пепел. Вървете, Юмрук.

— Слушам, адюнкта. — И той стисна юздите.

— На оръжие! — изведнъж изрева Темъл.

Всички се обърнаха и видяха конника — спускаше се от хълма, от който се бе появила Ша’ик.

Кенеб присви очи, докато вадеше меча си. Имаше нещо нередно тук… в мерките нещо…

За охрана на адюнктата беше назначено малко отделение от легиона на Блистиг, водеше го Скуинт — онзи, който беше убил Колтейн, за да му спести страданието. Стоеше вцепенен на място и гледаше приближаващия се воин.

— Това е Теломен Тоблакай! — изръмжа той. — И язди проклет джагски кон!

Арбалетите се надигнаха.

— Какво влачи тоя кон? — попита жената, която вече бе стигнала групата — Кенеб най-сетне я позна — един от офицерите на Тене Баралта.

Недер изсъска и двамата с брат й се дръпнаха боязливо назад.

„Глави. На демонични зверове…“

Оръжията бяха готови за бой.

Адюнктата вдигна ръка.

— Чакай. Не е извадил оръжието си…

— Това е каменен меч — изхриптя Скуинт. — Т’лан Имасс.

— Само че по-голям — изръмжа един от войниците.

Всички се смълчаха. Оцапаният с кръв гигант се приближаваше…

И спря на десет крачки от тях.

Тене Баралта се наведе от седлото и се изплю.

— Знам те. Телохранителят на Ша’ик…

— Млъкни — сряза го тоблакаят. — Имам да кажа нещо на адюнктата.

— Говори тогава — рече Тавори.

Великанът се озъби.

— Някога, преди много време, обявих малазанците за свои врагове. Млад бях. Обичах да изричам клетви. Колкото повече врагове — толкова по-добре. Така беше някога. Но вече не. Малазан, ти вече не си мой враг. Тъй че няма да ви избия.

— Облекчени сме — отвърна кисело Тавори.

Той я изгледа много, много дълго и сърцето на Кенеб задумка. После обаче тоблакаят се усмихна.

— И би трябвало.

След което обърна коня и го подкара на запад, през падината. Огромните глави заподскачаха с тътен по земята след него. Кенеб въздъхна треперливо.

— Ще ме прощавате — изхриптя Скуинт, — но нещо ми подсказва, че тоя кучи син беше прав.

Тавори се извърна и погледна стария ветеран.

— Не бих оспорила наблюдението ви, войник.

Щом прехвърли хребета, лейтенант Ранал дръпна рязко юздите и конят се изправи на задните си крака на фона на небето.

— Боговете да ме вземат дано! Някой да го застреля.

Фидлър не си направи труда да се обръща, за да разбере кой го извика. Бездруго беше твърде зает да надвие коня, който яздеше. Имаше уикска кръв и искаше неговата. Адски добре се оправяха с взаимната си вражда.

— Какви ги е намислил кучият му син? — изръмжа Кътъл. — Даже отделението на Геслер го оставихме назад, а Гуглата знае само къде замина Бордюк.

Отделението се изкачи при лейтенанта на древния път. На север се простираха безкрайните дюни на Рараку, загърнати в горещата мараня.

Ранал обърна коня срещу войниците си и посочи на запад.

— Не ги ли виждате? За какво са ви проклетите очи?

Фидлър се наведе настрана и изплю пясъка от устата си. После погледна натам, накъдето сочеше Ранал. Двайсетина ездачи. Пустинни воини, сигурно ариергард. Препускаха в лек тръс.

— Лейтенанте. В пясъците живее един паяк. Движи се под повърхността, но влачи отгоре странно дълга, подобна на змия опашка, която всеки огладнял хищник непременно ще види. Гърчи се отгоре по пясъка. Паякът е голям. Ястребът се спуска да грабне змията и свършва в гърлото на паяка…

— Стига с тия тъпотии, сержант — сопна се Ранал. — Там са, защото са закъснели да избягат от оазиса. Сигурно са плячкосвали из палата и не са забелязали, че Ша’ик я пронизаха, че Убийците на кучета са избити и че всички останали си измъкват посраните задници толкова бързо, колкото могат да ги носят крантите им. — Изгледа го с гняв. — Искам главите им, сивомустакато изкопаемо такова.

— Рано или късно ще ги догоним, сър — каза Фидлър. — По-добре с цялата рота…

— Тогава слизай от седлото и си сядай на задника тука, на тоя път, сержант! Боя го остави за нас! Останалите, след мен!

И срита в галоп плувналия в пяна кон.

Фидлър махна уморено на войниците си и подкара подскачащата си кобила след него.

— Много са ни опънати нервите — подвикна му Корик, докато го подминаваше.

— Кои? На кобилата ми или на лейтенанта?

Сети се ухили.

— На кобилата ти естествено. Никак не харесва това тегло, Фид.

Фидлър се пресегна назад и намести тежката торба и сглобения арбалет.

— Ще й опъна аз хубаво нервите, само почакай.

Беше ранен следобед. Почти седем камбани, откакто адюнктата беше убила Ша’ик. Фидлър неволно се озърташе — все на север, към Рараку, откъдето песента продължаваше да приижда и да го загръща, да затихва и отново да се усилва. Сега отново погледна натам и видя, че над далечния хоризонт отвъд огромната пясъчна падина са надвиснали бели облаци.

„Е, в това ако няма нещо сбъркано…“

Изведнъж го лъхна вятър. Носеше песъчинки.

— Зарязаха пътя! — извика Ранал.

Фидлър примижа на запад. Ездачите наистина се бяха спуснали по южния бряг и цепеха диагонално — право към бързо приближаващата се пясъчна буря. „Богове, пак пясъчна буря…“ Но тази беше естествена. От онези, които често раздираха пустинята, изригваха като капризен демон, за да побеснеят камбана-две и да изчезнат също тъй бързо, както са се появили. Той се надигна в седлото.

— Лейтенант! Те влизат в нея! Ще я използват за прикритие! По-добре да…

— Още веднъж ако ми заплещиш с тоя език, сержант, ще го откъсна! Чу ли ме?

Фидлър се примири.

— Да, сър.

— В галоп! — изрева Ранал. — Бурята ще ги забави!

„Да бе, ще ги забави…“

Геслер примижа към ослепителната пясъчна пустош.

— Е, тия пък кои са сега?

Бяха спрели, след като се разбра, че четиримата странни ездачи се приближават бързо, за да ги прихванат. Дълги бели мечове святкаха над главите им. Носеха чудновата лъскава бяла броня и яздеха бели коне с бели гриви. Бяло и бяло.

— Не им харесваме нещо — избоботи Сторми и се почеса по брадата.

— Това добре, но не ще да са от ренегатите, нали? — изръмжа Геслер.

— На Ша’ик да са? Кой знае? Май не са, но все пак…

Сержантът кимна.

— Сандс, я ела тука.

— Слушам.

— Колко ти е обхватът с това проклето нещо, момче?

— Не знам. Не съм го пробвал още. Фид го докарва до трийсет-четирийсет крачки с проклетия. Адски рисковано е…

— Добре. Останалите слизай и издърпайте конете от другата страна. Трут, да им държиш здраво юздите — ако хукнат, с нас е свършено.

— Мернах Бордюк и отделението му ей там, на юг — подхвърли Пела.

— Да бе, да. Объркани и те като нас — вече не ги виждаш, нали?

— Не, серж.

— Проклетият Ранал. Напомни ми да го убия, като се срещнем пак.

— Слушам, сержант.

Четиримата им нападатели бяха едри копелета. Нададоха страховити бойни викове и препуснаха към подножието на хълма.

— Зареждай, момче — измърмори Геслер. — И гледай да не оплескаш нещо.

Тежкият арбалет беше точно копие на този на Фидлър. Изглеждаше свестен — „Гадна работа, с две думи. Гуглата ще ни опече всички…“

А ония дойдоха. В подножието на хълма, конете се напънаха да ги понесат нагоре по склона.

Нещо изтътна тежко, излетя тромаво нагоре и тупна.

„Проклетията… мамица…“

— Залегни!

Хълмът под тях сякаш се надигна. Геслер тупна в прахта, закашля, изруга и свря главата си под ръцете, щом камъните заваляха отгоре.

След няколко секунди сержантът бавно се изправи.

От другата страна на хълма Трут се опитваше да побегне във всички посоки едновременно, конете тичаха като побеснели, повлекли юздите след себе си.

— Ташаците на Гуглата на тиган! — изруга Геслер и се огледа свирепо. Другите войници се вдигаха, разтреперани и покрити с прах. Сторми пристъпи към Сандс и го спипа за гърлото.

— По-леко, капрал — викна му Геслер, щом Сторми започна да тръска сапьора наляво-надясно. — Искам го жив, аз да се разправям с него. И по дяволите, да няма гранати по себе си.

Сторми замръзна.

Геслер пристъпи до изровения ръб на хълма и надникна долу.

— Е, май няма да ни гонят повече.

— Интересно, кои бяха? — попита Пела.

— Бронята, изглежда, е смекчила взрива — можеш да слезеш и да остържеш каквото е останало вътре… макар че май е все едно. Трябва да хванем конете. — Обърна се към другите. — Стига сте се моткали, пикльовци. Действай!

Проснат в димящото дъно на кратера върху коня си и оглушен от тътена, Джоруд изпъшка. Целият беше в синини, главата го болеше и му се искаше да се избълва… но не и преди да смъкне проклетия шлем от главата си.

Близо до него, заровен в камънаците, брат Иниас се окашля. И рече:

— Брат Джоруд?

— Да?

— Искам вкъщи.

Джоруд си замълча. Не вървеше някак да изрече припряно искреното си съгласие, въпреки сегашното им положение.

— Виж как са другите, брат Иниас.

— Тия ли бяха ония, дето влязоха с оня кораб в нашето селение?

— Те бяха — отвърна Джоруд, докато пръстите му дърпаха връзките на шлема. — И се замислих, да ти кажа. Подозирам, че просто не са знаели законите на Лиосан, когато са тръгнали през селението ни. Вярно, незнанието не е достатъчно оправдание. Но все пак трябва да отчетем оневиняващата инерция.

От другата страна на кратера Малачар изсумтя:

— Оневиняваща инерция ли?

— Да. Не бяха ли тези нарушители привлечени — въпреки волята им — от драконовия Хвърляч на кости Т’лан Имасс? Бяха. Ако трябва да преследваме враг, не трябва ли той да е въпросният дракон?

— Мъдри слова — отбеляза Малачар.

— Отбиваме се за малко в селението ни — продължи Джоруд, — събираме провизии и реквизираме нови коне, закърпваме снаряжението и прочие. Това ми се струва най-разумно в момента.

— Вярна преценка, брате.

От другата страна на кратера се чу нова кашлица.

Добре поне, че всички са живи, помисли си кисело Джоруд.

„Така де, драконът си беше виновен. Кой може да го отрече?“

Препускаха в пясъчната буря на по-малко от петдесет разтега от бягащите конни воини и се озоваха — заслепени — сред ураган от пищящи ветрове и пясък.

Кобилата на Фидлър изцвили.

Той дръпна силно юздите, а вятърът го заблъска от всички страни. Вече беше изгубил от поглед приятелите си. „Е това му се вика опулена тъпота. Значи ако бях командирът на тия кучи синове, щях да…“

И изведнъж те изникнаха пред очите му, с ятагани и кръгли щитове, със забулени лица и с бойни викове. Фидлър се сниши над врата на кобилата и едно от тежките остриета изсвистя над главата му.

Уикската кобила скочи напред и встрани, избрала най-подходящия момент да изхвърли омразния си ездач от седлото.

С огромен успех.

Фидлър усети, че лети напред, торбата му с муниции се претъркаля по гърба му и изхвърча над главата му.

Все още във въздуха, той се сви на кълбо… макар много добре да разбираше, че няма надежда да оцелее. Никаква надежда. Тупна в пясъка, претърколи се… и видя отдолу огромния крив меч, който изхвърча и се завъртя във въздуха след него. И един залитащ кон. И ездача му — изхвърлен назад на седлото, с торбата с муниции, оплела се в ръцете му.

Изненадан поглед, после ездач, кон и муниции изчезнаха сред вихрещите се пясъци.

Фидлър скочи и затича. С все сила, натам, където — надяваше се, молеше се — трябваше да е обратната посока.

Нечия ръка го дръпна.

— Не натам, тъпако!

След това го хвърлиха на земята и нечие тяло го затисна.

Лицето на сержанта се зарови в пясъка.

Коураб изрева. Издутата тежка торба съскаше в ръцете му. Все едно че беше пълна със змии. Беше тупнала в гърдите му като канара, понесена от бурята, и му остана време само да хвърли ятагана и да вдигне ръце.

Сблъсъкът го изхвърли към задницата на коня, но стъпалата му си бяха в стремената.

Инерцията на торбата я избута върху лицето му и съсъкът изпълни ушите му.

Змии!

Той се хлъзна на гръб по задницата на коня и отпусна торбата надолу. Без паника! Изкрещя.

Змии!

Торбата забърса земята.

Той затаи дъх и я пусна.

Дрънчене, свирепо съскане някъде отзад, а после устремът на коня го отнесе благословено далеч.

Помъчи се да се изправи, мускулите на краката и корема му се напънаха жестоко, най-сетне успя да се хване за седлото и се издърпа.

Един набег, беше казал Леоман. После обръщаме, и в сърцето на бурята.

Беше го направил. Един набег. Стига.

Време беше да бяга.

Коураб Билан Тену’алас се наведе над гривата и смуши коня.

„Богове на пъкъла, колко е хубаво да си жив!“

Взривът трябваше да убие Фидлър. Изригна огън. Връхлетя го стена от пясък. Въздухът се разтресе и дъхът излезе от дробовете му, а от носа и ушите му швирна кръв.

А тялото върху него сякаш се сгърчи на дрипи.

Беше познал този глас. Беше невъзможно. Беше… вбесяващо.

Над тях бълваха нажежени пушеци.

И проклетият глас прошепна:

— Не мога да те оставя сам дори една прокълната от Гуглата минута, нали? Ще му кажеш на Калам едно здрасти от мене, разбрахме ли се? Пак ще те видя, рано или късно. И ти мене. Всички ще се видим. — Смях. — Само че не днес. Срам за хубавата ти цигулчица обаче.

Тежестта се махна.

Фидлър се превъртя. Бурята се отдалечаваше с грохот и оставяше по дирята си бяла прашна мъгла. Ръцете му задращиха в пясъка.

Ужасен, накъсан стон излезе от гърлото му и той се надигна на колене.

— Хедж! Проклет да си! Хедж!

Някой затича към него, спря и се наведе.

— Портите се тръшнаха, Фид — жив си, Гуглата да те вземе дано!

Фидлър зяпна окървавеното му лице.

— Кътъл!? Той беше тук. Той… Целият си в кръв…

— Аха. Не бях толкоз близо като теб. Късмет. Не мога обаче да кажа същото за Ранал.

— Тая кръв…

— Аха — повтори Кътъл и се ухили мрачно. — Облякъл съм се в Ранал.

Чуха се викове, около тях се струпаха други. Всички — на крака.

— … убиха конете. Кучите синове минаха и…

— Сержант! Добре ли си? Ботъл, насам…

— Убиха…

— Смайлс, млъкни, че ще повърна. Чухте ли го тоя взрив? Богове на пъкъла…

Кътъл подхвана Фидлър под мишницата и го вдигна на крака.

— Лейтенантът къде е? — попита Корик.

— Тука — отвърна Кътъл, без да уточнява.

„Облякъл се е в Ранал.“

— Какво стана? — попита Корик.

Фидлър огледа отделението си. „Всички са тук. Чудо.“

Кътъл се изплю.

— Какво стана ли, младок? Изпердашиха ни. Това стана. Изпердашиха ни здраво.

Фидлър се вторачи в отдръпващата се буря. „Мамка му. Хедж.“

— А, ей го отделението на Бордюк!

— Всеки да си намери коня — каза ефрейтор Тар. — Сержантът е замаян. Съберете всичко, което може да се спаси — викам да изчакаме останалите от ротата.

„Добро момче.“

— Вижте го тоя кратер — рече Смайлс. — Богове, сержант, не може да се доближиш повече до Портата на Гуглата и да оживееш, а?

Той я погледна.

— Представа нямаш колко си права, момиче.

А песента се издигаше и спадаше, и той усети как сърцето му влезе в ритъма й. Отлив и прилив. „Рараку е изпила повече сълзи, отколкото може да си представи човек. Време е вече Святата пустиня да заплаче.“ Прилив и отлив. Песента на кръвта му бе жива.

„Жива.“

Бяха побягнали в грешната посока. Фатално, но не изненадващо. Нощта беше касапница. Последната оцеляла от магическия кадър на Корболо Дом — Файил — яздеше запенения кон с тринайсетима Убийци на кучета по коритото на отдавна пресъхнала река, с канари и стръмни брегове от двете страни.

Тя и тринайсет изтощени, оцапани с кръв войници. Всичко, което бе останало.

Сблъсъкът с Леоман беше започнал съвсем добре, капанът беше щракнал съвършено точно.

Ако не бяха проклетите призраци.

Засадата се обърна с краката нагоре, като преобърната костенурка. Късмет имаха, че се измъкнаха живи, тези няколко. Последните.

Файил много добре знаеше какво е сполетяло останалите от армията на Корболо. Усетила беше смъртта на Хенарас. И на Камъст Релой.

Не съжаляваше много…

Изсвистяха метални стрели. Зацвилиха коне, закрещяха хора. Западаха тела. Конят й залитна и рухна на една страна. Не й остана време да изхлузи стъпалата си от стремената и когато умиращото животно затисна крака й, тежестта му счупи ставата на бедрото й и болката я вцепени. Лявата й ръка бе затисната под самата нея, костите изпращяха.

След това слепоочието й се удари в камъка.

Файил се помъчи да се съсредоточи. Болката заглъхна, стана някак далечна. Чу смътни викове за милост — виковете на ранените войници, които довършваха.

После над очите й падна сянка.

— Тебе търсих.

Файил се намръщи. Лицето, надвиснало над нея, принадлежеше на миналото. Пустинята го бе състарила, но все пак си оставаше детско. „О, духове на пъкъла. Детето — Синн. Моята стара… ученичка…“

Момичето опря нож в гърлото й.

Файил се изсмя.

— Хайде, малък ужас такъв. Ще те чакам при Портата на Гуглата… и чакането няма да е дълго…

Ножът се заби през кожа и хрущял.

Файил издъхна.

Синн се изправи. Приятелите й събираха оцелелите коне.

Шестнайсет оцелели. Трудни времена беше преживял Ашокският полк. Жажда и глад. Набези. Тази проклета пустиня.

Нещо друго привлече погледа й.

На север.

Тя бавно изправи рамене.

— Корд.

Сержантът се обърна.

— Какво… О, Беру да не дава дано!

Хоризонтът на запад бе започнал да се преобразява. Беше побелял и се издигаше.

— Бегом! — изрева Корд.

Една ръка я стисна за рамото. Шард се наведе от седлото.

— Яздиш с мен.

— Иброн!

— Чувам те — отвърна магът на рева на Корд. — Ще направя каквото мога с тези скапани коне, но не гарантирам…

— Действай!

Синн хвърли последен поглед към трупа на Файил. Беше знаела значи. Какво иде.

„Би трябвало да подскачам от радост.“ Окървавеният нож падна от ръцете й.

Тя се метна на коня зад Шард и животното вирна глава.

— Кралицата да ни вземе дано! — изсъска Шард, — Иброн е напълнил тези зверове с огън.

„Ще ни потрябва.“

И звукът ги догони. Рев, който щеше да заглуши и самия Вихър в най-свирепата му ярост.

Рараку се беше надигнала.

За да надвие разбития лабиринт.

Уикските магове бяха разбрали какво идва. Бягството беше невъзможно, но кораловите острови стърчаха високо — по-високи от всичко наоколо — и точно на един от тях се бяха събрали войските.

За да изчакат онова, което може би щеше да ги унищожи.

Небето на север се бе превърнало в огромна стена от гъсти бели облаци. Студен напорист вятър тресеше палмите около оазиса.

После звукът стигна до тях.

Несекващ, усилващ се рев. Вода, изливаща се с грохот отгоре, разпенена и връхлитаща през необятната пустиня.

Свещената пустиня, изглежда, таеше в недрата си не само кости и спомени. Не само призраци и мъртви градове. Лостара Юил стоеше до адюнктата, без да обръща внимание на гневните погледи, които Тене Баралта продължаваше да мята към нея. И се чудеше… дали Перла е там, на високото, над гроба на Ша’ик… дали там е достатъчно високо.

Чудеше се също така на всичко, което бе видяла последните месеци. Образи пареха душата й, тревожни и загадъчни, видения, които все още можеха да смразят кръвта й, ако ги допуснеше по-близо до себе си. Разпнати дракони. Убити богове. Лабиринти от огън и лабиринти от пепел.

Странно беше, че мисли за тези неща точно сега, когато кипналото море се бе появило сякаш от нищото и връхлиташе към тях, като поглъщаше всичко по пътя си.

Още по-странно беше, че мисли за Перла. Беше се държала твърдо с него, понякога — жестоко. Не защото я интересуваше, а защото й беше забавно. Не, твърде лесно обяснение. Интересуваше я, и още как.

„Каква глупост направих.“

Уморена въздишка. Лостара се намръщи, но не се обърна.

— Върна се.

— Нали ме помоли — измърмори Перла.

Е, за това й се дощя да го удари.

— Задачата… е изпълнена?

— Да. Заровена дълбоко и прочие. Ако Тене Баралта все още я иска, ще трябва да се гмурка.

Чак сега го погледна.

— Сериозно? Толкова дълбоко ли е морето вече? — „Тогава сме…“

— Не. Всъщност — високо и на сухо. Но иначе звучи по-… поетично.

— Наистина те мразя.

— Ще имаш достатъчно време да се насладиш на омразата си.

— Смяташ, че ще оцелеем?

— Да. Е, краката ни ще се понамокрят, но това са били острови и тогава. Морето ще наводни оазиса. Ще стигне до високия път западно оттук — защото тогава е бил крайбрежен път. И ще намокри и укрепленията, сигурно ще стигне и до тях.

— Всичко това — добре. Но какво ще правим на тези острови, сред едно затворено море?

Перла само сви рамене, сякаш за да я ядоса още повече.

— Е, какво. Правим салове и ги свързваме на понтон право към западния път. Морето там бездруго ще е плитко, дори и да не се държи както трябва — но имам пълно доверие в адюнктата.

Водата се стовари върху отсрещната стена на оазиса с тътен. Палмите се олюляха и започнаха да падат.

— Е, вече знаем какво е превърнало онази гора в камък — каза високо Перла през грохота на прииждащата вода.

Която вече течеше през руините, запълваше окопите на Убийците на кучета и се изливаше в падината.

И Лостара разбра, че Перла е прав. Яростта на водата вече бе свършила и падината я поглъщаше с неутолима жажда.

Лостара се озърна към адюнктата.

Невъзмутима, загледана в надигащите се вълни, с ръка на дръжката на меча.

„О, защо този поглед така къса сърцето ми?“

Пясъците се утаяваха над конските трупове. Трите отделения чакаха другите от легиона. Ботъл се беше качил на издигнатия път, за да види откъде идва ревът, и се върна, смазан от новината.

Море.

Проклето море.

И песента му беше в душата на Фидлър. Странно топла и почти утешителна.

А после до един се обърнаха да видят конника-исполин и гигантския му кон, чиито копита изтътнаха по пътя на запад. Влачеше нещо, от което изригваха облаци прах.

Образът остана в ума на Фидлър дълго след като облаците се отвяха.

Можеше да е призрак.

Но знаеше, че не е.

Можеше да е най-опасният им враг.

Но и това да беше — все едно. Не беше важно. Не и сега.

Малко след това последва смаяният вик на Смайлс и Фидлър се обърна, и видя двамата, прекрачващи прага на разтворилия се лабиринт.

И усети, че се ухили.

Все по-трудно се намираха стари приятели.

Не, не приятели. Бяха негови братя.

Смъртни души на Рараку. Рараку, която ги беше обвързала. Обвързала ги беше всички и това беше ясно. Дори отвъд смъртта.

Беше му все едно как ще изглежда в очите на другите, какво ще си помислят, като видят как тримата се прегръщат.

Конете се изкатериха по склона, ездачите дръпнаха юздите и всички зяпнаха надолу в кипналото, разпенено жълто море. Миг след това един четириок демон издраска до билото и спря до тях.

Богът на лятото бе дал криле на конете им — другояче Хеборик не можеше да си го обясни, толкова бързо бяха покрили многото левги от предната нощ. И бяха свежи и досега. Свежи като Сивожаб.

Виж, за себе си не можеше да каже това.

— Какво стана? — удиви се Сцилара.

Хеборик само поклати уморено глава.

— По-важното е къде отиваме сега? — каза Фелисин. — Не мисля, че ще мога да седя още дълго на това седло…

— Знам, момичето ми. Трябва да си намерим някъде място за бивак…

Рев на муле ги накара да се обърнат.

Към тях яздеше хилав чернокож старец, седнал кръстато на гърба на животното.

— Добре дошли! — писна той. Писък, защото още докато го казваше, се прекатури от мулето и тупна на каменистата пътека. — Помогнете ми, тъпаци!

Хеборик погледна двете жени, но Сивожаб се задвижи пръв.

— Ядене!

Старецът писна отново.

— Махни се от мен! Имам новини за вас! За всички! Мъртъв ли е Л’орик? Не! Моите сенки всичко видяха! Вие сте ми гости! Я ми издърпай краката! Ти, моме. Не ти, другото моме! И двете момета! Красиви жени, и ръцете им по краката ми, по бедрата! Нямам търпение! Виждат ли алчната похот в очичките ми? Не, разбира се, аз съм само едно безпомощно сбръчкано същество, потенциално деденце, покровителстваща фигура…

Кътър стоеше в най-външната стая на кулата, загледан през единствения прозорец. Бок’арала щапукаха зад гърба му, спираха се от време на време и надаваха скръбни звуци.

Беше се събудил сам.

И беше разбрал моментално, че си е отишла. И че не е оставила диря, по която да я последва.

Искарал Пъст беше направил с магия някакво муле и беше заминал нанякъде малко по-рано. От Могора, за щастие, нямаше и следа.

Съвсем сам, почти целия ден.

До този миг.

— Чакат те безброй пътища.

Кътър въздъхна.

— Здравей, Котильон. Тъкмо се чудех дали ще се появиш… отново.

— Отново?

— Ти говори с Апсалар. Тук в тази стая. Помогна й да реши.

— Тя ти е казала?

Той поклати глава.

— Не съвсем.

— Решението си беше нейно, Кътър. Само нейно.

— Все едно. Забрави. Но все пак е странно. Виждаш безброй пътища. Докато аз… не виждам нито един, по който си заслужава да тръгна.

— Значи търсиш нещо, което да си заслужава?

Кътър бавно притвори очи и въздъхна.

— Какво искаш да направя за тебе?

— Имаше един мъж, чиято задача бе да опази живота на едно младо момиче. Той направи всичко, което можа — с такава доблест, че в тъжната си смърт привлече вниманието на самия Гугла. О, господарят на Смъртта ще надникне в една смъртна душа, при подходящи обстоятелства. При, ъъъ, подходящия импулс. Та този мъж вече го знаят като Рицаря на Смърт…

— Не искам да бъда Рицар на нищо и за никого, Котильон…

— Бъркаш, момче. Остави ме да си довърша разказа. Този мъж направи всичко, което можа, но не успя. И сега момичето е мъртво. Казваше се Фелисин. От дома Паран.

Кътър извърна глава и изгледа скритото в сянка лице на бога.

— Капитан Паран? Неговата…

— Неговата сестра. Погледни към онази пътека, тук, от прозореца, момче. Скоро Искарал Пъст ще се върне. С гости. Сред тях е и едно момиче, Фелисин…

— Но ти каза, че…

— Преди сестрата на Паран да… умре, тя осинови едно сираче. Намерениче, с което се бяха погаврили жестоко. Искала е, струва ми се — така и няма да го разберем със сигурност — да постигне нещо… нещо, което тя самата не е имала шанс, нито възможност да постигне. Затова даде на детето своето име.

— И каква е тя на мен, Котильон?

— Твърдоглав си май. Грешен въпрос.

— Добре, кажи ми тогава кой е правилният въпрос.

— Какъв си ти на нея?

Кътър изкриви лице.

— Детето идва с друга жена, много забележителна, както ще се увериш — и тя. И с един жрец, който вече се е врекъл на Трийч. От него ще научиш… ценни неща. Най-сетне, с тези трима човеци пътува и един демон. Засега…

— Къде отиват? Защо ще се спират тук, като гости на Искарал?

— Ами, за да те вземат, Кътър.

— Не разбирам.

— Симетрията, момчето ми, е сила сама по себе си. Тя, ако щеш, е изразът на природата, стремяща се към равновесие. Възлагам ти да браниш живота на Фелисин. Да ги придружаваш по техния дълъг и опасен път.

— Колко епично.

— Не мисля — сряза го Котильон.

Настъпи мълчание и Кътър съжали за забележката си.

Най-сетне младият дару въздъхна.

— Чувам коне. И Пъст… с поредната му дитирамба, от която може да ти прилошее.

Котильон не отвърна.

— Добре — промълви Кътър. — Тази Фелисин… насилена, казваш. До тия е трудно да се добереш. Да се сприятелиш, искам да кажа. Раните им не зарастват и много болят…

— Осиновилата я майка се справи добре, предвид нейните рани. Радвай се, че е дъщерята, момче, а не майката. И в най-тежкия си миг си помисли как се чувстваше Баудин.

— Баудин? Бранителят на старата Фелисин ли?

— Да.

— Добре. Става.

— Кое става?

— Този път. Става. — Поколеба се за миг и рече: — Котильон. Тази идея за… равновесие. Хрумна ми нещо…

Очите на Котильон го накараха да замълчи; стъписа се от неприкритата тъга в тях… от разкаянието. Покровителят на убийците кимна.

— От нея… към тебе. Да.

— Тя разбрала ли го е според теб?

— Боя се, че повече, отколкото трябва.

Кътър се загледа през прозореца.

— Обичах я, знаеш ли. Все още я обичам.

— Защо тогава се чудиш, че си отиде?

Той поклати глава. Не можеше повече да сдържа сълзите си.

— Не, Котильон. Не се чудя.

Оставил отдавна зад себе си древния крайбрежен път, Карса Орлонг подкара Хавок на север покрай брега на новото вътрешно море. Над мътната вода на изток бяха надвиснали дъждовни облаци, но вятърът ги разпръсваше.

Той огледа небето за миг, после на едно скалисто възвишение дръпна юздата и се смъкна от коня. Тръгна по плоската скала, извади меча си от стегите на гърба си, подпря го с върха надолу до близката канара и седна. Смъкна торбата и извади от външния джоб малко солено бедеринско, сухи плодове и козе сирене.

Започна да яде, загледан към водата. Щом свърши, развърза торбата и измъкна смачканите останки на Т’лан Имасс. Вдигна ги високо, за да може сбръчканото лице на ’Сибалле да гледа къдравите вълни.

— Кажи ми какво виждаш? — рече Карса.

— Моето минало. — Миг тишина, след което: — Всичко, което съм изгубила…

Теблорът отвори ръката си и останките се свлякоха на камъните сред облак прах. Карса взе меха и отпи. После погледна надолу към ’Сибалле.

— Веднъж каза, че ако те хвърлят в морето, душата ти ще се освободи. Забравата ще те споходи. Вярно ли е?

— Да.

Той я вдигна с една ръка от земята, стана и се приближи до ръба. Морето плискаше под тях.

— Почакай! Теблор, почакай! Не разбирам!

Карса изкриви лице.

— Когато започнах това пътуване, бях млад. Вярвах в едно. Вярвах в славата. Сега вече знам, ’Сибалле. Славата е нищо. Нищо. Това разбрах.

— Какво друго разбра, Карса Орлонг?

— Не много. Само още едно. Същото не може да се каже за милостта.

Вдигна я още по-нависоко и я запокити. Тя падна в плитчините. Разтвори се на кално петно и вълните го отнесоха.

Карса се обърна към каменния си меч. И се усмихна.

— Да. Аз съм Карса Орлонг. Уридите. Теблор. Вижте ме, братя мои. Един ден ще съм достоен да водя такива като вас.

Епилог

И ето, тук седя

със огнената диадема на челото,

а подвластното ми

кралство

е само орда спомени —

поданици непокорни,

тъй жадни да се възбунтуват

и грохналия старец да свалят

от овъгления му трон,

за да въздигнат нови

негови подовия —

един след друг.

„Короната на годините“

Фишър кел Тат

Ама наистина беше много мрачна жена.

Онрак Прекършения я гледаше как стои в центъра на стаята и преценява сурово и одобрително подредените около нея млади убийци. Гримасата, изкривила иначе хубавото й лице, говореше, че не вижда нищо нередно. Най-сетне погледът й се спря върху Трул Сенгар и тя се навъси.

— Сега и гърба си ли да пазим, с вас тука?

Седнал на разкъртения под, с гръб към също толкова грубата стена, Трул Сенгар сви рамене.

— Не виждам лесен начин да те убедя, че съм достоен за доверието ти, Майнала. Освен ако не подхвана своя дълъг и пренеприятен разказ.

— Спести ми го — изръмжа тя и излезе.

Трул Сенгар се обърна към Онрак и се ухили.

— Никой не иска да го чуе. Е, не съм изненадан. Нито обиден. Какво пък, историята е доста мизерна…

— Аз ще ти чуя разказа — каза Онрак.

Вратът на Ибра Голан при входа изпука — Т’лан Имасс се обърна и погледна за миг Онрак, после отново загледа навън: все пак беше на пост.

Трул Сенгар се изсмя горчиво.

— Така се пада на бездарните разказвачи. Публиката ми включва тумба деца, които не разбират родния ми език, и трима безизразни и безразлични немрящи. В края на разказа само аз ще плача… най-вероятно по съвсем неподходящи поводи.

Монок Очъм, който стоеше на шест крачки от Ибра Голан, бавно се обърна към Онрак.

— Значи си го усетил, Прекършени. И искаше да ни отвлечеш.

Онрак не отговори.

— Какво е усетил? — попита Трул Сенгар.

— Тя е унищожена. Жената, която даде сърцето си на Онрак във времето преди Ритуала. Жената, на която той обрече своето сърце… за да й го отнеме. В много отношения тя беше унищожена още тогава, започнала бе дългия си път към забвението. Отричаш ли го, Онрак?

— Не, Гадателю на кости.

— Безумие. Толкова яростно, че да надвие самата Клетва. Като псе в стана, което един ден се събужда с възпален мозък. Което ръмжи и убива с ярост. Разбира се, нямахме друг избор, освен да я проследим, да я поставим натясно. И да я затворим във вечна тъма. Така поне си мислехме. Безумие, което надмогна дори нас. Но сега най-сетне забравата си я прибра. Ужасна, болезнена кончина, но все пак… — Монок Очъм замълча и поклати глава. — Трул Сенгар, ти още не си започнал разказа си, а вече плачеш.

Тайст Едур го изгледа. Сълзи се стичаха по мършавото му лице.

— Плача, защото той не може, Монок Очъм.

Гадателят на кости отново се обърна към Онрак.

— Прекършени, много неща си заслужил… но този мъж не е между тях. — И му обърна гръб.

— Монок Очъм, отишъл си твърде далече от смъртния, който беше някога — каза Онрак. — Толкова далече, че си забравил куп истини, приятни и неприятни. Сърцето нито се отдава, нито се отнема. Сърцето се предава.

Гадателят на кости не се обърна.

— Тази дума е без сила за Т’лан Имасс, Онрак Прекършени.

— Грешиш, Монок Очъм. Ние само променихме думата. Не само за да е по-приятна, но и за да й вложим величие. Толкова величие, че да погълне душите ни.

— Не сме направили такова нещо.

— Онрак е прав — въздъхна Трул Сенгар. — Направихте го. Нарекохте го Ритуала на Телланн.

Монок Очъм и Ибра Голан не отвърнаха.

— И имате дързостта да наречете Онрак Прекършения — изсумтя Тайст Едур.

Тишината, която се възцари, беше дълга.

Но погледът на Онрак не се откъсваше от Трул Сенгар. А той, ако не друго, беше същество с огромно търпение. „Скръбта е споделен дар. Като споделена песен.“

Дълбоко в пещерите барабаните бият. Величаво ехо на стадата, чиито тътнещи копита празнуват това да си жив, да тичаш вкупом, да екнат стъпките ти в ритъма на живота. Така, с песента на своя глас, служим на природата в превеликата й нужда.

Срещу сляпата стихия, ние сме равновесието.

Вечният баланс срещу хаоса.

Най-сетне търпението му беше възнаградено.

Както знаеше, че ще бъде.

Информация за текста

© 2002 Стивън Ериксън

© 2005 Валерий Русинов, превод от английски

Steven Erikson

House of Chains, 2002

Сканиране: Galimundi, 2010 г.

Разпознаване и редакция: Dave, 2010 г.

Издание:

Стивън Ериксън. Дом на вериги

Оформление на корица: „Megachrom“, Петър Христов

ИК „Бард“, 2005

ISBN: 954–585–638–6

Свалено от „Моята библиотека“ [http://chitanka.info/text/15580]

Последна редакция: 2010-03-06 19:00:00

1

Млатило за вършеене; кланът е наречен така заради основното им бойно оръжие. — Б.пр.

2

Сребърното езеро. — Б.пр.

3

Струни (англ.). — Б.пр.

4

Усмивка (англ.). — Б.пр.

5

Бутилка (англ.). — Б.пр.

6

Коляча (англ.). — Б.пр.

7

Кучеубийците (англ.). — Б.пр.

8

Мърляча. — Б.пр.

9

Може би (англ.) — Б.пр.

10

Балсама (англ.). — Бел.прев.

11

Резач на гърла (англ.). — Бел.прев.

Content

Стивън Ериксън
Дом на вериги

Благодарности

Действащи лица

Речник

Пролог

Първа книга Ликове в скалата

1.

2.

3.

4.

Втора книга Хладно желязо

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

Трета книга Нещо диша

12.

13.

14.

15.

16.

17.

Четвърта книга Дом на Вериги

18.

19.

20.

21.

22.

23.

24.

25.

26.

Епилог

Информация за текста

1