Варлам Шаламов

За една грешка на художествената литература

Художествената литература винаги е изобразявала престъпния свят със съчувствие, често пъти дори с раболепие. Тя създаде романтичен ореол около света на крадците, съблазнена от евтиния външен блясък. Писателите не са могли да прозрат истинското отвратително лице на този свят. Това е педагогически грях, заблуда, много скъпо платена от нашата младеж. На едно 14–15 годишно момче е простено да се увлича от „героичните“ фигури на този свят; за писателя обаче това е непростимо. Но дори сред големите творци не ще намерим такива, които, след като са съзрели истинското лице на криминалния престъпник, да са му обърнали гръб или да са го заклеймили така, както всеки голям писател е длъжен да заклеймява всичко безнравствено. По прищявка на историята най-големите радетели за съвест и чест, такива като Виктор Юго, са положили доста труд да възпеят престъпния свят. На Юго му се е струвало, че престъпният свят е такава част от обществото, която твърдо, решително и явно протестира срещу фалша на господстващата класа. Но Юго не си е направил труда да се вгледа в позициите, от които се бори с държавната власт този свят на крадците. Не едно момче е търсило познанство с живи „мизерабли“, след като е прочело романите на Юго. Прякорът „Жан Валжан“ и досега се среща сред криминалните.

В своите „Записки от Мъртвия дом“ Достоевски избягва да дава прям, недвусмислен отговор на този въпрос. Всички тези Петрови, Лучки, Сушилови, Газини — всички те от гледна точка на истинския престъпен свят, на „истинските криминални“, са „балами“, „балъци“, „леваци“, „чукундури“, т.е. такива хора, които истинският престъпен свят презира, граби, потиска. От гледна точка на криминалните убийците и крадците Петров и Сушилов стоят много по-близо до автора на „Записките от Мъртвия дом“, отколкото до тях самите. „Крадците“ на Достоевски са също такъв обект на нападение и грабеж, както и Александър Петрович Горянчиков и подобните нему, каквато и пропаст да разделя престъпниците-дворяни от простия народ. Трудно е да се каже защо Достоевски не е тръгнал по пътя на правдивото изобразяване на апашите. Апаш не е онзи, който е откраднал. Човек може да открадне и дори системно да краде, но да не е апаш, т.е. да не принадлежи към този отвратителен таен „орден“. Изглежда, на каторгата с Достоевски не е имало хора от този „разряд“. Те обикновено нямат големи присъди, защото в основната си маса не са убийци. По-точно не са били по времето на Достоевски. Апашите, готови „да пуснат кръв“, онези, които са имали „дръзка“ ръка, не са били кой знае колко много в престъпния свят. „Печизчии“, „взломаджии“, „гепсонаджии“, „джебчии“ — това са основните „категории“ на обществото на „апашите“, както нарича себе си престъпният свят. Словосъчетанието „престъпен свят“ е термин, има конкретно значение. Мошеник, взломаджия, „човек“, гепсонаджия — това са все синоними. Достоевски не ги е срещал по време на каторгата си, а ако ги беше срещнал, може би щяхме да бъдем лишени от най-хубавите страници на тази негова книга — утвърждаването на вярата в човека, на доброто начало, заложено в човешката природа. Но Достоевски не се е срещал с апаши. Героите от каторгата в „Записките от Мъртвия дом“ са също такива случайни извършители на престъпления, както и самият Александър Петрович Горянчиков. Нима кражбите между свои, на които Достоевски няколко пъти се спира и специално ги подчертава — нима това е възможно в света на апашите? Там ограбват балъците, плячката се дели, следва игра на карти и вещите преминават от един апаш при друг в зависимост от това кой печели на „щос“ и „бура“. В „Мъртвия дом“ Газин продава спирт, това го правят и други „кръчмари“. Но апашите веднага биха отнели спирта на Газин и той нямаше да може да направи кариера.

Според стария „закон“ апашът не бива да работи на каторгата, вместо него трябва да опъват балъците. Такива като Мясников и Варламов в престъпния свят биха получили презрителния прякор „ливада“. Всички тези „дисципаджии“ (войници), „кашевари“ и „войскари“ изобщо не принадлежат към света на професионалните престъпници, към света на рецидивистите. Това са просто хора, сблъскали се случайно с негативната сила на закона, нарушили поради незнание някаква забрана, като Аким Акимович — този типичен балък. Докато светът на криминалните е свят със свои особени закони, водещ вечна война с онзи свят, чиито представители са и Аким Акимович, и Петров, заедно с осмоокия плац-майор. Плацмайорът е дори по-близък на апашите. Той е началство, дадено от Бога, с него отношенията са прости, като с представител на властта, и на такъв плац-майор всеки криминален ще му наговори сума приказки за справедливост, за чест и други възвишени неща. И ги повтаря вече не едно десетилетие. Пъпчивият, наивен плац-майор е техен явен враг, а такива като Аким Акимович и Петров — техни жертви.

В нито един от романите на Достоевски няма изобразени апаши. Достоевски не ги е познавал, а ако ги е виждал и познавал, значи им е обърнал гръб като творец.

При Толстой няма никакви впечатляващи портрети на този сорт хора, дори във „Възкресение“, където външните и илюстриращите щрихи са нахвърляни така, че писателят няма какво да отговаря за тях.

С този свят се е сблъсквал Чехов. По време на пътуването му до Сахалин се е случило нещо, което е променило почерка на писателя. В няколко писма след това пътуване Чехов направо казва, че след пътуването всичко, написано от него по-рано, му се струва незначително, недостойно за руски писател. Както в „Записките от Мъртвия дом“, така и на остров Сахалин затъпяващата и развращаваща мерзост на каторгата погубва, не може да не погубва всичко чисто, добро, човешко. Престъпният свят ужасява писателя. Чехов разбира, че именно този свят е главният акумулатор на тази мерзост, атомен реактор, който сам възпроизвежда горивото си. Но Чехов е можел само да плесне с ръце, да се усмихне тъжно, да посочи този свят с мек, но настойчив жест. Той също го е познавал от Юго. На Сахалин Чехов е бил за много кратко време и до самата си смърт не намира смелост да се заеме с този материал.

На пръв поглед биографичната страна на творчеството на Горки би трябвало да му даде повод за правдиво, критично изобразяване на апашите. Челкаш без съмнение е такъв. Но този крадец-рецидивист е изобразен в разказа със същата изкуствена, лъжлива правдивост, както и героите на „Клетниците“. Разбира се, Гаврила може да бъде разглеждан не само като символ на селската душа. Той е ученик на апаша Челкаш. Макар и случаен, но задължителен. Ученик, който утре може би ще стане „полубалък“, ще се изкачи на първото стъпало на стълбата, която води към престъпния свят. Понеже, както казваше един апаш-философ, „никой не се ражда апаш, апаш се става“. Горки, който се е сблъсквал с престъпния свят в младежките си години, чрез Челкаш само е платил данък на онова невежествено възхищение пред привидната свобода на разсъжденията и смелото поведение на тази социална група.

Васка Пепел („На дъното“) е доста съмнителен апаш. Също както и Челкаш, той е описан романтично и е възвеличен, а не развенчан. Няколкото външни верни черти на този образ и явната симпатия на автора са причина и Пепел да служи на злото.

Такива са опитите на Горки да изобрази престъпния свят. Той също не е познавал този свят, изглежда не се е сблъсквал истински с апашите — това по принцип е трудно за един писател. Престъпният свят е затворен, макар и не много законспириран „орден“, там не се допускат външни хора за обучение и наблюдение. Никой апаш няма да бъде откровен нито със скитника Горки, нито с писателя Горки, понеже за него Горки е преди всичко балък.

През двадесетте години в литературата ни стават модни бандитите. „Беня Крик“ на Бабел, „Крадец“ на Леонов, „Мотка Малхамовес“ на Селвински, „Премеждието на Васка Свист“ на В. Инбер, „Краят на свърталището“ на Каверин, дори фармасонинът Остап Бендер на Илф и Петров — като че ли писателите до един лекомислено са платили данък на внезапно възникналото търсене на криминална романтика. Необузданата поетизация на криминалното изглеждаше като „свежа струя“ в литературата и съблазни много опитни пера. Въпреки изключително слабото разбиране на същността на явлението, което личи при всички споменати автори, а също и при всички останали, писали на подобна тема, тези произведения имаха успех сред читателите и следователно нанасяха значителна вреда.

По-нататък стана още по-зле. Възцари се дълъг период на увлечение по прословутата „перековка“, същата, на която апашите се смееха и не престават да се смеят и до днес. Бяха създадени Болшевските и Люберецките комуни, 120 писатели написаха „колективна“ книга за Беломорско-Балтийския канал, оформлението на която извънредно много напомня за илюстрирано Евангелие. Литературен венец на този период станаха „Аристократи“ на Погодин, където драматургът за хиляден път повтаря старата грешка, без да си даде труд по-сериозно да помисли за онези живи хора, които са изиграли простичкия си спектакъл в живота пред очите на наивния писател.

За превъзпитаването на хората от престъпния свят са написани много книги, направени са филми, поставяни са пиеси. Уви!

От времето на Гутенберг и до днес престъпният свят си остава бяло петно за литераторите и читателите. Писателите, които са се захващали с темата, са решавали този изключително сериозен въпрос много лекомислено, увлечени и подлъгани от фосфоричния блясък на всичко криминално, слагайки му романтична маска и укрепвайки по този начин у читателя абсолютно лъжлива представа за този коварен, отвратителен свят, в който няма нищо човешко.

Различните „перековки“ дадоха почивка на хиляди професионални крадци, спасиха апашите.

И така, какво представлява „престъпният свят“?

Информация за текста

© Варлам Шаламов

© 1994 Александър Талаков, превод от руски

Варлам Шаламов

Об одной ошибке художественной литературы,

Сканиране, разпознаване и редакция: NomaD, 2010

Издание:

Варлам Шаламов. Колимски разкази

Първо издание

Съставителство: Александър Талаков

Превод: Александър Талаков

Редактор: Иван Дойчинов

Технически редактор: Любица Златарева

Коректор: Красимира Петрова

ISBN 954-411-015-I (том I)

ISBN 954-411-016-X (том II)

Издателство „Факел“, София, 1994

Варлам Шаламов. Колымские рассказы, Изд. „Молодая гвардия“, М. 1989

Варлам Шаламов. Левый берег, Изд. „Современник“, М. 1989

Свалено от „Моята библиотека“ [http://chitanka.info/text/16748]

Последна редакция: 2010-07-13 19:30:00

Content

Варлам Шаламов
За една грешка на художествената литература

Информация за текста