Артър Голдън

Мемоарите на една гейша

Бележки на преводача

Една вечер през пролетта на 1936 година — бях четиринайсетгодишен — баща ми ме заведе на танцов спектакъл в Киото. От това събитие си спомням две неща. Първо, че двамата бяхме единствените европейци сред публиката — бяхме пристигнали от Холандия само преди няколко седмици и аз все още не се бях приспособил към културната изолация и я усещах остро. Второ, колко доволен бях да открия, че след месеци усърдно изучаване на японски език разбирам по нещичко от дочутите разговори. От младите японки, които танцуваха на сцената пред мен, ми е останал само смътен спомен за ярки кимона. Тогава нямаше как да знам, че след близо петдесет години, и то далеч оттам, чак в Ню Йорк, една от тях ще стане моя добра приятелка и ще ми диктува изумителните си мемоари.

Като историк винаги съм смятал мемоарите за документален материал. Те дават сведения не толкова за мемоариста, колкото за неговия свят. Мемоаристът не притежава перспективата, с която един биограф разполага по принцип, и именно в това се състои разликата. Автобиографията, ако наистина съществува подобен жанр, е като да очакваш заек да ти обясни как изглежда, докато подскача през тревите по полето. Как би могъл да знае? Ако искаме да чуем нещо за полето обаче, никой не е в състояние да ни го разкаже по-добре, стига да помним, че липсва всичко онова, което заекът няма как да забележи.

Казвам го с увереността на учен, изградил кариерата си на тези отлики. Но въпреки това трябва да призная, че мемоарите на моята скъпа приятелка Нитта Саюри ме накараха да преосмисля възгледите си. Да, тя хвърля светлина върху самия тайнствен свят, в който е живяла — гледната точка на заека за полето, ако щете. Навярно няма по-добър документ за необикновения живот на една гейша от този, който ни предлага Саюри. Но тя оставя и сведения за себе си, които са далеч по-пълни, по-точни и завладяващи от пространната глава за живота й в книгата „Великолепните бижута на Япония“ или от писаните през годините статии за нея в различните списания. Изглежда, че поне по отношение на тази необикновена тема никой не познава мемоаристката по-добре от самата нея.

Чиста случайност е, че Саюри постига слава. И други жени са живели като нея. Съдбата на известната Като Юки — гейша, покорила сърцето на Джордж Морган, племенник на Джон Пиерпонт[1], и станала негова съпруга в изгнание през първото десетилетие на този век, може би в известен смисъл е дори по-необикновена. Но единствена Саюри е документирала своята сага така подробно. Дълго вярвах, че решението й да го направи е чиста случайност. Ако бе останала в Япония, дните й щяха да бъдат прекалено запълнени, за да й хрумне да пише мемоари. Но през 1956 година определени обстоятелства й налагат да емигрира в Америка. Останалите четирийсет години тя прекарва в хотел „Уолдорф Тауърс“ в Ню Йорк, където на трийсет и втория етаж подрежда изискан апартамент в японски стил. Ала и там животът й е все така трескав. Нейната обител се посещава от огромен брой японски художници, интелектуалци, бизнесмени, дори министри и един-двама гангстери. Запознах се с нея едва през 1985 година — представи ме мой познат. Като изследовател на японската култура бях срещал името й, макар да не знаех почти нищо за нея. Сприятелихме се и тя започна да ми се доверява все повече. Един ден я попитах ще позволи ли историята й да бъде разказана някога.

— Може би, ако вие сте този, който я запише, Джейкъб сан.

Така пристъпихме към нашето начинание. Саюри беше категорична, че иска да диктува мемоарите си, а не да ги пише сама, защото, както обясни, била свикнала да разговаря и щяла да се затрудни да разказва, ако няма събеседник пред себе си. Съгласих се и тя ми диктува цели осемнайсет месеца. Не си бях давал сметка за киотоския й диалект, на който гейшите наричат себе си гейко, а на кимоното понякога казват обебе, докато не започнах да се питам как ще предам в превод всичките нюанси на речта й. Но още в самото начало се почувствах изгубен в нейния свят. С някои редки изключения винаги се срещахме вечер, защото в резултат на дългогодишен навик точно тогава мисълта на Саюри беше най-жива. Обикновено предпочиташе да работим в апартамента й в „Уолдорф Тауърс“, но от време на време се срещахме в отделна стая в един японски ресторант на Парк Авеню, където я познаваха добре. Въпреки че всеки път я записвах на касетофон, присъстваше и секретарката й, за да стенографира разказа, което тази жена правеше много прецизно. Но Саюри никога не говореше на касетофона или на секретарката си, а винаги на мен. Когато се колебаеше откъде да продължи, аз бях този, който я насочваше. Гледах на себе си като на фундамента, върху който се гради начинанието, и мислех, че историята й никога нямаше да види бял свят, ако не бях спечелил доверието й. Сега вече разбирам, че истината е може би друга. Саюри наистина избра мен да запиша спомените й, но тя просто бе чакала подходящия човек.

Което на свой ред ни изправя пред основния въпрос: Защо Саюри пожела историята й да бъде разказана? Гейшите може и да не полагат официално клетва за тайна, но съществуването им почива на чисто японското убеждение, че това, което става през деня в офиса, и това, което вечер се случва зад затворената врата, нямат нищо общо и винаги трябва да бъдат разграничавани и отделяни едно от друго. Гейшите просто не говорят за преживяванията си. Подобно на проститутките, техните долнопробни подобия, те често са в необикновеното положение да знаят дали една или друга важна персона нахлузва правилно крачолите на панталоните си.

Тези нощни пеперуди възприемат ролята си като своеобразно обществено доверие, което им прави чест; във всички случаи онази, която измами това доверие, се излага на сериозна опасност. Саюри правеше изключение, защото вече никой в Япония нямаше власт над нея. Връзките с родината й бяха отдавна прекъснати. Това обяснява, поне отчасти, защо вече не се чувстваше принудена да мълчи, но не обяснява защо избра да говори. Боях се да й задам този въпрос — ами ако интересът ми към скрупулите й по този въпрос я накараше да промени намерението си? Не ми се щеше да я питам и след като ръкописът беше вече готов. И едва когато получи аванс от издателя, почувствах, че няма опасност, ако задам своя въпрос. Защо е пожелала да документира живота си?

— Какво друго ми остава да правя с времето си сега? — отвърна тя.

Оставям читателят да реши дали наистина подбудите й са били толкова прости.

Макар да желаеше от все сърце биографията й да бъде написана, Саюри настоя на няколко условия. Искаше ръкописът да се издаде едва след смъртта й и след смъртта на няколко мъже, играли важна роля в живота й. Оказа се, че всички те напуснаха този свят преди нея. Тя много се тревожеше да не би някой да се притесни от разкритията й. Където бе възможно, оставих имената непроменени, макар Саюри да скри дори от мен самоличността на някои мъже чрез разпространения сред гейшите обичай да говорят за клиентите си с епитети. При среща с герои като господин Скреж — чийто прякор намеква за пърхота му, читателят, който смята, че Саюри само се опитва да се пошегува, вероятно няма да е разбрал истинското й намерение.

Когато я помолих за разрешение да използвам касетофон, исках просто да се застраховам в случай, че секретарката й допусне някакви грешки. Но от смъртта й миналата година насам все се питам дали не съм имал и други подбуди, а именно, да съхраня гласа й, отличаващ се с рядко срещана изразителност. Както може да се очаква от жена, чиято кариера е да забавлява мъжете, тя имаше навика да говори с мек тон. Но искаше ли да оживи пред мен сцена от живота си, гласът й беше в състояние да ми внуши, че в стаята има шест, та дори и осем души. И досега понякога вечер прослушвам касетите в кабинета си и ми е много трудно да повярвам, че Саюри вече не е сред живите.

Джейкъб Хархюз

(Арнолд Русоф, професор по история на Япония, Нюйоркски университет)

1

Представете си, че двамата с вас седим в тиха стая с изглед към градина, бъбрим и отпиваме зелен чай, разговаряме за нещо, случило се много отдавна, и аз ви казвам:

— Следобедът, в който срещнах еди-кой си, беше най-прекрасният и в същото време най-ужасният в живота ми.

Вие, предполагам, бихте оставили чашката си и бихте попитали:

— Какъв е бил все пак? Най-прекрасният или най-ужасният? Двете неща са несъвместими.

В обичайния случай би трябвало да се присмея на себе си и да се съглася с вас. Истината обаче е, че онзи следобед, когато срещнах господин Танака Ичиро, беше най-прекрасният и най-ужасният в живота ми. Господин Танака ми се стори толкова привлекателен, че дори миризмата на риба, която лъхаше от ръцете му, бе като парфюм. Сигурна съм обаче, че ако не го бях срещнала, нямаше да стана гейша.

Не бях родена и отгледана за гейша в Киото. Дори не съм от Киото. Дъщеря съм на рибар от селце на име Йороидо на Японско море. Малцина са тези, на които съм разказвала за Йороидо или за къщата, в която отраснах. Или пък за майка мм, баща ми и за по-голямата ми сестра. Но никому не съм споменавала за това как станах гейша и какво означава да си гейша. По-скоро много хора си мислят, че майка ми и баба ми са били гейши и че съм започнала да уча традиционните танци откакто съм проходила. Всъщност веднъж преди много години тъкмо наливах саке в чашката на един мъж, когато той спомена, че предишната седмица се озовал в Йороидо. Почувствах се като птица, прелетяла океана и попаднала на същество, което знае къде е гнездото й. Бях толкова потресена, че не се сдържах и казах:

— В Йороидо ли? Точно там съм израсла.

Горкият човек! Лицето му премина през най-невероятни промени. Понечи да се засмее, ала не се получи много добре, защото не успя да изтрие смайването от физиономията си.

— В Йороидо? Не е възможно.

От години си имам добре отработена усмивка, която наричам моята „усмивка Но“, защото прилича на маска Но, чиито черти са като вкаменени. Преимуществото на тази усмивка е, че мъжете могат да я тълкуват както си искат. Досещате се, предполагам, колко често съм разчитала на нея. Реших, че ще е най-добре да я използвам и, разбира се, тя постигна своето. Мъжът въздъхна дълбоко и преди да се разсмее, изгълта чашката, която му бях наляла. Сигурна съм, че се смееше от облекчение.

— Какво говориш! — възкликна той. — Ти, отгледана в сметище като Йороидо?! Все едно да запарваш чай във ведро. — И когато за пореден път се разсмя, каза: — Затова си толкова забавна, Саюри сан. Понякога ме караш едва ли не да повярвам, че шегите ти са самата истина.

Не ми се нрави особено да мисля за себе си като за запарен във ведро чай, но може би това в известен смисъл е вярно. Първо, наистина израснах в Йороидо, а никой не би твърдял, че това е очарователно място. Там външен човек не стъпва. Колкото до жителите му, те никога нямат шанс да го напуснат. Вероятно се питате как самата аз съм излязла оттам. Ето откъде всъщност започва историята ми.

В нашето селце Йороидо живеех в една, тъй да се каже, „залитаща“ къща. Беше близо до стръмните крайбрежни скали, където вятърът духаше непрестанно. Като дете имах чувството, че океанът е настинал ужасно, защото постоянно хриптеше, а на моменти и кашляше оглушително, когато вятърът връхлиташе и сипеше водни пръски. Реших, че къщичката ни може би се е обидила на океана, че току и киха и кашля в лицето и в желанието си да се махне от пътя му е решила да се наклони назад. Сигурно щеше да рухне, ако баща ми не бе откъртил дъски от разбита рибарска лодка, за да подпре стряхата, от което нашият дом заприлича на подпрян на патерица подпийнал старец.

В тази залитаща къща водех особен живот, и той лишен от равновесие. Защото от най-ранно детство много приличах на майка ми и почти никак на баща ми или на по-голямата ми сестра. Мама казваше, че тя и аз сме съвсем еднакви. Наистина, и двете имахме особени очи, каквито почти не се срещат в Япония. Вместо тъмнокафяви като на всички, очите на майка ми бяха прозрачносиви. И моите са същите. Когато бях съвсем малка, й казах, че според мен някои е пробил дупка в очите й и цялото им мастило е изтекло. Това й се стори много смешно. Гадателите разправяха, че очите й са толкова бледи заради многото вода, която се съдържала у нея толкова много, че останалите четири елемента почти напълно липсвали. Това според тях обяснявало защо чертите й са в такава дисхармония. Хората от селото често казваха че тя е трябвало да бъде изключително привлекателна, защото и двамата й родители били красиви. Е, прасковата има чуден вкус, гъбата също, но не можеш да ги съчетаеш в едно — ето каква ужасна шега си бе направила природата с майка ми. Имаше кръглата устичка на своята майка, но ъгловатата челюст на баща си, което създаваше впечатление за нежна картина в прекалено тежка рамка. А хубавите й сиви очи бяха оградени от гъсти мигли, които вероятно са разкрасявали лицето на баща й, но на нея придаваха уплашен вид.

Майка ми винаги казваше, че се е омъжила за баща ми, защото имала прекалено много вода у себе си, а той — прекалено много дърво. Хората, които познаваха баща ми, веднага разбираха какво има предвид тя. Водата тече бързо от място на място и винаги намира пролука, през която да мине. От своя страна пък дървото се вкопчва здраво в земята. За баща ми това беше добре, защото той бе рибар, а човек с дърво в природата си се чувства спокоен в морето. Всъщност баща ми се чувстваше по-добре в морето, отколкото където и да било другаде, и никога не го изостави. Дори след баня миришеше на море. Не отидеше ли на риболов, оставаше в тъмната предна стая и кърпеше някоя мрежа. Ако мрежата беше заспало живо същество, той дори нямаше да го събуди при скоростта, с която работеше. Вършеше всичко много бавно. Ако се взреше съсредоточено в нещо, човек можеше да изтича навън, да източи ваната и да успее да се върне, преди той да е помръднал. Лицето му беше с много дълбоки бръчки, във всяка от които бе скътал някаква тревога, тъй че то вече не приличаше на лице, а по-скоро на отрупано с птичи гнезда дърво. Всяко помръдване на чертите му бе усилие за него и той винаги изглеждаше капнал от умора. На шест-седемгодишна възраст научих нещо ново за баща си. Един ден го попитах:

— Татко, защо си толкова стар?

Той повдигна вежди така, че те образуваха две леко разтворени чадърчета. После въздъхна тежко, поклати глава и каза:

— Не знам.

Обърнах се към мама, която ми даде да разбера с поглед, че ще ми обясни това друг път. На следващия ден, без да каже и дума, тя ме поведе надолу по хълма към селото и сви по една пътечка към гробището в гората. Заведе ме до три гроба в края с три по-високи от мен надгробни стълба. Върху тях от горе на долу се нижеха строги черни йероглифи, но аз все още не бях посещавала достатъчно дълго нашето селско училище, за да знам къде свършва един и започва друг. Мама ги посочи и изрече:

— „Нацу, съпруга на Сакамото Минору — Сакамото Минору беше името на баща ми, — починала на двайсет и четири годишна възраст през деветнайсетата година от Мейджи“. — Сетне посочи другия стълб: — „Джиничиро, син на Сакамото Минору, починал на шестгодишна възраст през деветнайсетата година от Мейджи“.

Посочи и третия, който беше като предишните, с изключение на името — Масао, и възрастта — тригодишен. Нужно ми бе известно време, докато проумея, че баща ми е бил женен и преди, много отдавна, и че цялото му семейство е починало. Скоро след това отново отидох при тези гробове и докато стоях пред тях, открих, че тъгата е много тягостно нещо. Само за миг тялото ми стана два пъти по-тежко, сякаш гробовете ме теглеха надолу към себе си.

С всичката тази вода и всичкото това дърво двамата, майка ми и баща ми, би трябвало да постигнат добър баланс и да създадат деца с подходяща комбинация на елементите. Но съм сигурна, че са се изненадали от резултата — по едно дете със съответния елемент. Защото не само аз приличах на майка си и дори бях наследила необикновените й очи, а и Сацу беше копие на татко. Тя бе шест години по-голяма от мен и, естествено, можеше да прави невъзможни за мен неща. И притежаваше удивителното качество да докарва всичко до пълна катастрофа. Ако я накараха например да отсипе паничка супа от тенджерата на печката, тя го правеше, но човек оставаше с впечатлението, че е успяла по щастлива случайност. Веднъж дори се поряза с риба. Не, нямам предвид с нож за чистене на риба. Носеше увита в хартия риба и се изкачваше по хълма от селото към нас, когато се подхлъзна и падна така, че се поряза на една от перките на рибата.

Родителите ни може би щяха да си родят и други деца освен нас със Сацу, още повече, че татко се надяваше на син, който да лови риба с него. Но когато навърших седем години, мама заболя тежко, най-вероятно от рак на костите, макар тогава да нямах представа какво точно не е наред. Единственият начин да избяга от болката бе да спи, което тя правеше като котка, тоест почти непрестанно. С течение на времето спеше по цял ден и скоро взе да стене, когато бе будна. Знаех, че нещо в нея бързо се променя, но не се притеснявах, защото тя имаше твърде много вода в себе си. Понякога само за месеци отслабваше много, но пак така бързо се възстановяваше. Ала когато бях вече деветгодишна, костите на лицето й щръкнаха и тя никога повече не наддаде на тегло. Точно както водораслите, обикновено напоени с вода, стават трошливи, щом изсъхнат, така и майка ми все повече и повече губеше своята същност.

Докато един следобед, когато седях на продупчения под в предната стая и пеех на щурец, който бях намерила същата сутрин, не чух нечий глас да вика вън пред вратата.

— Ей, отворете! Доктор Миура е.

Доктор Миура идваше веднъж седмично в рибарското ни селце и откакто майка ми се разболя, смяташе за необходимо да се изкачи пешком по баира до нас, за да я прегледа. Този ден баща ми си беше вкъщи, защото наближаваше страхотна буря. Той седеше на обичайното си място на пода, а двете му подобни на паяци ръце се бяха заплели в рибарска мрежа. Отне му доста време да фокусира очите си върху мен и да вдигне пръст. Това означаваше, че иска да отида и да отворя.

Доктор Миура беше много важен човек. Или поне ние на село си мислехме така. Според слуховете беше учил в Токио и знаеше повече йероглифи от всеки друг. Беше твърде горд, за да забележи същество като мен, затова, когато му отворих, той си събу обувките, мина край мен и влезе навътре.

— Ех, Сакамото сан, бих искал да живея като вас и по цял ден да ловя риба в морето. Колко хубаво! В бурни дни си почивате. Жена ви, гледам, спи — продължи той. — Колко жалко. Мислех, че мога да я прегледам.

— Ааа? — изрече баща ми.

— Няма да съм тук другата седмица, разбирате ли? Може би бихте проявили добрината да я събудите?

На баща ми му бе необходимо известно време, за да освободи ръцете си от мрежата, но най-сетне се надигна.

— Чийо чан — обърна се той към мен, — направи на доктора чашка чай.

По онова време се казвах Чийо. Името, с което ме наричаха като гейша — Саюри, — получих години по-късно.

Баща ми и докторът отидоха в съседната стая, където спеше майка ми. Опитах се да доловя нещо през вратата, но успях да чуя само пъшкането на мама и нито дума от разговора. Запълних времето си с приготвянето на чая и скоро докторът излезе, потърквайки ръце една о друга. Изразът на лицето му бе мрачен. Баща ми също се появи и двамата седнаха на масата в средата на стаята.

— Време е да ви кажа нещо, Сакамото сан — подхвана доктор Миура. — Трябва да поговорите с някоя от жените в селото. С госпожа Суги, да речем. Помолете я да ушие на жена ви хубаво ново кимоно.

— Нямам ги тия пари, докторе — отвърна баща ми.

— Напоследък всички обедняхме. Разбирам ви. Но дължите това на жена си. Не може да умре с тия парцаливи дрехи.

— Искате да кажете, че скоро ще умре?

— След няколко седмици може би. Тя е с ужасни болки. Смъртта ще я избави от тях.

По-нататък вече не ги чувах, защото в ушите ми сякаш запляскаха крилете на обзета от паника птица. Може да беше сърцето ми, не знам. Виждали ли сте някога влетяла в храм птица, която търси изход навън? Е, ето как реагираше съзнанието ми. Не ми бе идвало наум, че мама няма просто да продължи да си е болна. Не бих казала, че никога не съм се питала какво ще стане, ако умре. Наистина се чудех, така както се чудех какво би станало, ако къщата ни рухне при земетресение. След подобно нещо едва ли би имало живот.

— Мислех, че ще умра пръв — каза баща ми.

— Вие сте стар човек, Сакамото сан, но сте здрав. Имате може би поне пет-шест години. Ще оставя за жена ви още от тези хапчета. Може да й давате по две наведнъж, ако сметнете за нужно.

Поговориха известно време за хапчетата и доктор Миура си отиде. Баща ми дълго седя гърбом към мен, потънал в мълчание. Беше без риза, с оголена провиснала кожа. Колкото повече го гледах, толкова повече ми заприличваше на странна колекция от форми и тъкани. Гръбнакът му представляваше пътека от възли. Главата му, цялата в обезцветени петна, можеше да е натъртен плод. Ръцете му бяха пръчки, увити в стара кожа, и излизаха от две издутини. Ако майка ми умреше, как щях да продължа да живея в къщата с татко? Не исках да съм далеч от него, но и с него, и без него, къщата все едно щеше да е страшно празна, ако майка ми я напуснеше.

По едно време баща ми най-сетне ме повика шепнешком. Отидох и коленичих до него.

— Нещо много важно — каза той.

Лицето му беше съвсем посърнало, а очите му се въртяха така, сякаш бе изгубил контрол над тях. Помислих си, че се мъчи да ми съобщи за скорошния край на мама, но всичко, което каза, бе:

— Иди долу до селото. Донеси малко благовония за олтара.

Нашият малък будистки олтар стоеше върху кош до кухненската врата и беше единственото ценно нещо в залитащата ни къща. Пред грубо издяланата фигура на Амида, будата на Западния рай, стояха черни погребални дъсчици с будистките имена на покойните ни предци.

— Но, татко… нямаше ли и друго?

Надявах се да ми отговори, но той само направи жест с ръка, с което ми даде да разбера, че трябва да тръгвам.

Преди да извие към сушата, пътеката от нашата къща към селото следваше ръба на крайбрежните скали. Да се върви по нея в ден като този беше трудно, но си спомням колко бях благодарна, че свирепият вятър отвлича мислите ми от тревогите. Морето бе бурно, вълните наподобяваха кремъчни остриета, достатъчно остри, за да режат. Струваше ми се, че и целият свят се чувства като мен. Нима животът не бе нищо повече от буря, която непрестанно отнася всичко, съществувало допреди малко, и оставя след себе си нещо безплодно и неузнаваемо? Никога преди не ми бе хрумвала подобна мисъл. За да избягам от нея, хукнах надолу по пътеката и тичах, докато селото не се показа под мен. Йороидо беше селце, кацнало над малък залив. Обикновено морето бе осеяно с рибарски лодки, но днес само няколко бързаха да се приберат и както винаги ми приличаха на водни бръмбари, които се ритат и блъскат на повърхността. Бурята наистина наближаваше — чувах тътена й. Рибарите в залива започнаха да се разтапят и чезнат зад завесата от дъжд, докато не се загубиха напълно от погледа ми. Виждах как стихията се устремява по склона към мен. Първите капки ме удариха като пъдпъдъчи яйца и за секунди станах толкова мокра, сякаш бях паднала в морето.

Йороидо имаше само един път, водещ право към парадния вход на Японската брегова компания за морски продукти. От двете му страни се точеха редици от къщи, чиито предни стаи служеха за магазини. Изтичах през пътя към къщата на семейство Окада, които държаха галантериен магазин. Но изведнъж с мен се случи нещо — едно от онези банални неща с огромни последици като например да се подхлъзнеш и да паднеш пред влак. Натрупалата се на пътя мръсотия бе хлъзгава от дъжда и краката ми сякаш ме изоставиха. Политнах напред и паднах на едната страна на лицето си. Изглежда, съм загубила съзнание от удара, защото помня само някакво вцепенение и усещането, че в устата ми има нещо, което искам да изплюя. Чух гласове и почувствах, че ме обръщат по гръб. Вдигнаха ме и ме понесоха. Разбрах, че ме внасят в Японската брегова компания, защото ме лъхна миризмата на риба. Чух плясък — избутаха на земята рибата от една дървена маса и ме положиха на слузестата повърхност. Знаех, че съм мокра от дъжда, а и цялата в кръв; че съм също така боса, мръсна и в селски дрехи. Но не знаех, че това е мигът, който щеше да промени всичко. Защото точно при тези условия открих, че гледам нагоре към лицето на господин Танака Ичиро.

Много пъти преди това бях виждала господин Танака в нашето село. Той живееше в един голям град наблизо, но идваше всеки ден, защото семейството му притежаваше Японската крайбрежна компания за морски продукти. За разлика от рибарите, господин Танака не носеше селски дрехи, а мъжко кимоно с широки панталони, от което изглеждаше като самурай от онези илюстрации, каквито вероятно сте виждали. Кожата му беше гладка и опъната като кожата на барабан, скулите му — лъскави хълмчета като хрускавата кожа на печена риба. Винаги съм го намирала за очарователен. Когато с другите деца си подхвърляхме на улицата торбички с бобени зърна — има такава игра — и господин Танака се появеше, винаги спирах да го разгледам.

Лежах върху слузестата маса, а той преглеждаше устната ми, като я дърпаше надолу с пръсти и обръщаше главата ми ту на една, ту на друга страна. Изведнъж забеляза сивите ми очи, втренчени в лицето му с такова обожание, с такъв интерес, че не можех да се престоря, че не го зяпам. Не се усмихна презрително, за да ми даде да разбера, че ме смята за нагла хлапачка, нито извърна поглед, сякаш му е все едно къде гледам и какво си мисля. Изучавахме се дълго, толкова дълго, че дори там, в задушното помещение на Компанията за морски продукти, ме полазиха ледени тръпки.

— Знам те коя си — изрече най-сетне той. — Ти си малката дъщеря на стария Сакамото.

Дори като дете можех да кажа, че господин Танака вижда света около себе си такъв, какъвто е — нямаше отнесения поглед на баща ми. Бях сигурна, че вижда смолата, процеждаща се от стволовете на боровете, и светлия кръг около слънцето зад завесата от облаци. Той живееше в свят, който бе видим, макар невинаги да му бе приятно, че е в него. Знаех, че съзира и дърветата, и децата на улицата, но нямах никакво основание да вярвам, че някога ме е забелязвал.

Сигурно затова, когато ме заговори, в очите ми бликнаха сълзи.

Господин Танака ме изправи в седнало положение. Мислех, че ще ме отпрати да си вървя, но вместо това той рече:

— Не гълтай кръвта. Освен ако не искаш да си направиш буца в стомаха. На твое място бих я изплюл на пода.

— Кръв на момиче ли, господин Танака! — обади се един от мъжете. — Тук, където донасяме рибата?

Рибарите са много суеверни, трябва да знаете. И особено мразят жени да имат нещо общо с риболова. Един от нашето село — господин Ямамура, веднъж завари дъщеря си да си играе в лодката му. Наби я с пръчка, а после изми лодката със саке и луга — толкова силна луга, че на места боята падна. Но и това не му бе достатъчно, ами заведе шинтоистки монах да пречисти лодката. И всичко това само защото дъщеря му си бе играла там, където ловят рибата. А господин Танака предлагаше да изплюя кръвта на пода на помещението, където чистеха улова.

— Ако се боите, че храчките й ще унищожат част от рибешката карантия, отнесете си я вкъщи — рече господин Танака. — Имам още много.

— Не става дума за карантията, господине.

— Кръвта й, бих рекъл, ще е най-чистото нещо на този под, откакто вие или аз сме се родили. Хайде — обърна се този път към мен той. — Плюй.

Седях на слузестата маса и не знаех какво да правя. Мислех, че ще е ужасно, ако не се подчиня, но не съм сигурна, че щях да намеря кураж да се изплюя, ако един от мъжете не се приведе настрани, не притисна с пръст едната си ноздра и не се изсекна на пода. При вида на това не можех нито миг повече да държа каквото и да било в устата си. Изплюх кръвта точно както господин Танака ми бе казал да направя. Всички мъже освен Суги — помощникът на господин Танака, напуснаха отвратени. Господин Танака му нареди да иде и да доведе доктор Миура.

— Не знам къде да го търся — отвърна Суги, макар че според мен просто не искаше да помогне.

Казах на господин Танака, че преди малко докторът е бил у нас.

— Къде ви е къщата? — попита той.

— Малката залитаща къща горе на скалите.

— Какво значи „залитаща“ къща?

— Ами такава, дето е килната на една страна, сякаш е подпийнала.

Господин Танака, изглежда, се зачуди как да тълкува думите ми.

— Е, Суги, тръгни към залитащата къща на господин Сакамото и търси доктор Миура. Няма да ти е трудно да го откриеш. Просто се ослушвай за писъците на пациентите, които докторът боде и ръга.

Мислех си, че щом Суги тръгне, господин Танака ще отиде да си продължи работата, но той още дълго стоя край масата, загледан в мен. Усетих, че лицето ми започва да гори. Накрая той каза нещо, което ми се стори много остроумно:

— На лицето си имаш цял патладжан, момиче.

Отиде и извади от едно чекмедже огледало да се видя. Устната ми беше подута и синя — точно както той каза.

— Това, което искам да знам обаче, е — продължи господин Танака — откъде са тези невероятни очи и защо не приличаш малко повече на баща си.

— Очите са на майка ми — обясних. — А колкото до баща ми, той е толкова сбръчкан, че никога не съм знаела какъв е точно.

— И ти един ден ще се сбръчкаш.

— Но някои от бръчките му са си по рождение. Вратът му е точно толкова стар, колкото лицето, но отзад кожата му е гладка като яйце.

— Не е много почтително да говориш така за баща си. Но мисля, че си права.

После той каза нещо, което ме накара така да се изчервя, че устните ми са изглеждали бледи, предполагам.

— Как е възможно сбръчкан старец с яйце вместо глава да е баща на красиво момиче като теб?

През годините безброй пъти са ми казвали, че съм красива. Макар че на гейшите винаги им повтарят, че са красиви, дори да не са. Но когато господин Танака ми го каза в онзи миг, за първи път в живота ми почти повярвах, че е истина.

След като доктор Миура се погрижи за устната ми и купих благовонията, за който ме прати баща ми, поех към къщи толкова възбудена, че и цял мравуняк да бях, едва ли щях да съм изпълнена с повече енергия. Щеше да ми е по-леко, ако чувствата ми ме бяха отвлекли изцяло в тази посока. Само че не беше толкова просто. Летях като понесено от вятъра късче хартия. Някъде сред всевъзможните мисли за майка ми — някъде отвъд болката в устната, бе свила гнездо приятна мисъл, върху която се опитвах да се съсредоточа. Беше за господин Танака. Спрях на скалите и се загледах в морето, където и след бурята вълните продължаваха да са като назъбени камъни, а небето, бе приело кафеникавия оттенък на кал. Знам, че звуча като глупачка и така и си беше. Но бях само едно объркано момиченце.

След вечеря татко отиде в селото да гледа как играят японски шах, а Сацу и аз мълчаливо оправихме кухнята. Опитвах се да си спомня как ме бе накарал да се почувствам господин Танака, но в студения покой на къщата усещането бе изчезнало незабелязано. Вместо това мисълта за мамината болест ме изпълваше с натраплив леден страх. Осъзнах, че се питам колко ли още остава, докато я погребат в селското гробище редом с другото семейство на баща ми. Какво ли щеше да стане с мен след това? Умреше ли мама, Сацу щеше да поеме работата й; така предполагах. Гледах как сестра ми търка металната тенджера, в която бяхме варили супа. И макар съдът да беше точно пред нея, а очите й втренчени в него, бях сигурна, че не го вижда. Тя продължи да го търка още дълго след като беше вече съвсем излъскан. Накрая се обадих:

— Сацу сан, не ми е добре.

— Излез и запали банята — отвърна тя и отметна с мокра ръка падналата на очите й коса.

— Не искам да се къпя. Сацу, мама ще умре…

— Тази тенджера е спукана. Виж.

— Не е спукана — отвърнах. — Тази черта си е открай време.

— Тогава защо тече?

— Ти я разля. Гледах те.

Бях сигурна, че за момент Сацу изпита нещо много силно, което подобно на много нейни чувства се изписа на лицето й във вид на безкрайно объркване. Но тя не каза нищо повече. Просто вдигна съда от печката и тръгна към вратата, за да го изхвърли.

2

На другата сутрин, за да се отвлека от тревогите, отидох да поплувам в езерото, което беше навътре от брега сред борова горичка. Повечето сутрини, когато времето беше хубаво, децата от селото ходеха там. И Сацу идваше понякога. Носеше рокля за къпане от груб плат, който дращеше кожата. Беше си я ушила сама от стари рибарски дрехи на татко. Не ставаше много за плуване, защото увисваше на бюста и всеки път, щом Сацу се наведеше, някое от момчетата се провикваше:

— Гледайте! Може да видите планината Фуджи.

Около обяд реших да се прибера да хапна нещо. Сацу си беше тръгнала малко по-рано с момчето на Суги — помощника на господин Танака. Тя се въртеше около него като кученце. Тръгнеше ли нанякъде, момчето на Суги поглеждаше през рамо, за да й направи знак да го последва, и тя тутакси поемаше подире му. Не очаквах да я видя, преди да е дошло време за вечеря, но когато наближих нашата къща, я зърнах на пътеката пред мен. Беше се облегнала на едно дърво. От пръв поглед човек веднага би разбрал какво точно става, но аз бях само едно хлапе. Грубата рокля на Сацу бе вдигната и омотана около раменете й, а момчето на Суги си играеше с „планините Фуджи“, както ги наричаха момчетата.

Още когато мама легна болна, сестра ми понапълня. Гърдите й бяха съвършено непокорни като косата й. Най-много ме удивляваше това, че момчето на Суги намираше за очарователно тъкмо непокорството им. Той ги залюляваше с ръка, запращаше ги на една страна, за да гледа как ще се върнат обратно и ще се спрат на полагаемото им се място. Знаех, че не бива да шпионирам, но не се сещах какво друго да сторя, след като пътеката пред мен беше блокирана. Неочаквано чух зад гърба си мъжки глас:

— Чийо чан, защо клечиш там зад дървото?

Като се има предвид, че бях малка — само деветгодишна, и се връщах от плуване, а освен това все още нямах форми и нищо по тялото си, което да крия от когото и да било… е, лесно е да се предположи как бях облечена.

Когато все така приклекнала на пътеката и прикривайки с ръце, доколкото можех, голотата си, се обърнах назад, съзрях господин Танака.

— Онова ей там е твоята залитаща къща, нали? — попита той. — А отпред пък май е момчето на Суги. Изглежда наистина много зает. Кое е момичето с него?

— Ами сестра ми, господин Танака. Чакам ги да се махнат.

Той сви ръце на фуния около устата си и извика. После чух момчето на Суги да изчезва тичешком от пътеката. И сестра ми, изглежда, побягна, защото господин Танака ми каза, че вече мога да си тръгвам, и заръча да си облека нещо.

— А като видиш сестра си, искам да й дадеш това. — Беше увито в оризова хартия пакетче с големината на рибешка глава. — Китайски билки. Не слушайте доктор Миура, ако ви каже, че са безполезни. Накарай сестра си да ги свари и да дава на майка ти да ги пие за облекчаване на болките. Това са много ценни билки. Внимавай да не ги загубиш.

— Тогава по-добре аз да направя отварата, господине. Сестра ми не умее да прави хубав чай.

— Разбрах от доктор Миура, че майка ти е болна. Какво искаш да ми кажеш — че на сестра ти не може да се разчита да запари дори чай ли? Баща ти е толкова стар, че се питам какво ли ще стане с теб, Чийо чан? А и сега кой се грижи за теб?

— Мисля, че напоследък сама се грижа за себе си.

— Познавам един човек. Вече е възрастен, но като момче на горе-долу твоите години баща му умря. Още на следващата година умря и майка му, а после по-големият му брат избяга в Осака и го остави сам. Нещо като твоята история, не ти ли се струва? — Господин Танака ме погледна така, сякаш ми казваше да не съм посмяла да не се съглася. — Е, името на момчето е Танака Ичиро — продължи той. — Да, това съм аз… макар че тогава името ми беше Морихаши Ичиро. На дванайсет години ме прибра семейство Танака. Като пораснах, ме ожениха за дъщеря си и ме осиновиха. Сега помагам в управлението на семейната компания за морски продукти. Тъй че в крайна сметка нещата при мен се подредиха добре, разбираш ли? Може би нещо подобно ще се случи и с теб.

Погледнах за миг посребрената му коса и крайчетата на веждите му, които бяха като резки по кората на дърво. Струваше ми се най-мъдрия и най-интелигентния човек на света. Вярвах, че знае неща, които аз никога няма да науча. И че притежава изисканост, каквато никога няма да постигна. И че синьото му кимоно е по-фино от всичко, което ще имам шанса да облека. Седях пред него гола, седнала в калта, със сплъстена коса, мръсно лице и вмирисана от водата на езерото кожа.

— Едва ли някой някога ще поиска да ме осинови — рекох.

— Така ли? Ти си умно момиче, дума да няма. Да наречеш къщата ви „залитаща“. И да кажеш, че главата на баща ти е като яйце!

— Но тя наистина прилича на яйце.

— Така или иначе, по-умно не може и да се каже. А сега бягай вкъщи, Чийо чан. Огладняла си, нали? Навярно, ако сестра ти яде супа, би могла да легнеш на пода и да изпиеш разлятото.

От този момент насетне започнах да си фантазирам, че господин Танака ще ме осинови. Понякога забравям колко измъчена се чувствах по онова време. Мисля, че бях готова да се вкопча във всичко, което би могло да ме облекчи. Често, обземеше ли ме тревога, откривах, че се връщам все към един и същи спомен за майка си много преди тя да започне да стене от болка всяка сутрин. Тогава бях четиригодишна, по време на празника Обон — онова време през годината, когато посрещаме душите на покойниците, дошли да ни навестят. След няколко вечери на церемонии в селското гробище и палене на огньове пред къщите — да осветим пътя към дома заради умрелите, в края на празника цялото село се събра в селския шинтоистки храм, кацнал на скалите над малкия залив. Вътре, досами портата, имаше разчистено от дърветата място, украсено с разноцветни книжни фенери, закачени на опънати въжета. Двете с мама потанцувахме заедно с останалите под звуците на барабани и бамбукова флейта, но аз се изморих и тя ме отведе в края на откритото пространство и ме залюля в скута си. Изведнъж от скалите духна вятър и един от фенерите се подпали. Наблюдавахме как огънят пропълзя по въжето и фенерът се понесе надолу, докато вятърът не го подхвана отново и не го затъркаля към нас. След огненото кълбо се виеше диря от златен прах. То като че спря, но после двете с мама видяхме как, понесено от вятъра, се устреми право към нас. Усетих, че мама ме вдига от скута си, а миг след това стрелна ръце към огъня, за да го разпилее. За момент се удавихме в искри и пламъци, но сетне огнените парцали се понесоха към дърветата и угаснаха. И никой не пострада. Дори майка ми.

Един следобед след около седмица, когато фантазиите ми за осиновяване бяха успели да узреят, се прибрах вкъщи и заварих господин Танака. Двамата с баща ми седяха на масичката. Разбрах, че говорят нещо важно, защото дори не ме забелязаха, когато влязох в преддверието. Замръзнах там и се заслушах.

— И така, Сакамото сан, какво мислите за предложението ми?

— Не знам, господине — отвърна баща ми. — Не мога да си представя момичетата да живеят другаде.

— Разбирам, но и за тях, а и за вас ще е по-добре така. Погрижете се да дойдат в селото утре следобед.

С тези думи господин Танака стана да си върви. Престорих се, че току-що влизам, тъй че се срещнахме на вратата.

— Разговарях с баща ти за теб, Чийо чан. Аз живея отвъд хребета в град Сендзуру. Той е по-голям от Йороидо. Мисля, че ще ти хареса. Защо двете със Сацу не дойдете утре там? Ще видите къщата ми и ще се запознаете с дъщеричката ми. Може би ще останете да пренощувате у нас, а? Само една нощ, разбираш ли? А после ще ви върна тук. Е, какво ще кажеш?

Казах, че би било чудесно. И направих всичко възможно да си придам такъв вид, сякаш никой не ми е предложил нищо кой знае какво. Но в главата ми като че избухна взрив. Мислите ми бяха на парчета, които едва успявах да събера. Вярно, че част от мен се надяваше отчаяно господин Танака да ме осинови след смъртта на майка ми. Друга част обаче бе много, много уплашена. Ужасно се срамувах дори само заради мечтата да живея другаде, а не в нашата залитаща къща. След като господин Танака си отиде, аз се опитах да се отдам изцяло на кухненската работа, но почувствах, че заприличвам на Сацу, защото почти не виждах предметите пред себе си. Не знам колко време мина. В един момент чух баща ми да подсмърча. Помислих, че плаче, и лицето ми пламна от срам. Когато най-сетне си наложих да погледна към него, видях, че вече е вплел ръце в една от рибарските си мрежи. Стоеше обаче на вратата към задната стая, където майка ми лежеше, цялата огряна от слънцето, а чаршафът я обвиваше плътно като кожа.

На следващия ден, готвейки се за срещата с господин Танака в селото, изтърках мръсните си глезени и се накиснах за малко във ваната — някогашен котел на стара парна машина. Някой го бе зарязал в нашето село. Горната част бе отрязана, а вътрешността — облицована с дърво. Седях дълго, загледана към морето, и се чувствах много независима, защото за пръв път в живота ми предстоеше да видя нещо от света извън нашето селце.

Когато със Сацу пристигнахме в Компанията за морски продукти, рибарите тъкмо разтоварваха улова си на кея. И баща ми беше сред тях — загребваше риба с костеливите си ръце и я насипваше в кошове. Погледна бегло към нас, а после обърса лице в ръкава на ризата си. Чертите му ми се сториха някак по-тежки. Мъжете пренасяха пълните кошове до тегления от кон фургон на господин Танака и ги подреждаха в каросерията. Качих се на едно от колелата, за да гледам. Повечето риби бяха оцъклили стъклени очи, но от време на време някоя размърдваше уста, сякаш надаваше безмълвен вик. Опитах се да ги окуража:

— Отивате в град Сендзуру, риби. Всичко ще е наред.

Не виждах с какво ще им помогна, ако им кажа истината. Най-сетне господин Танака излезе на улицата и покани и двете ни със Сацу да се качим отпред при него на капрата. Настаних се по средата, достатъчно близко, за да усещам с кожата на ръката си материята на кимоното му. Това ме накара да се изчервя. Сацу гледаше право в мен, но май нищо не забеляза — на лицето й се бе изписала нейната типична объркана физиономия.

По-голямата част от пътуването гледах през рамо как рибите подскачат в кошовете отзад. Когато излязохме от Йороидо и се изкатерихме на хребета, едно от колелата мина през камък и колата рязко се люшна на една страна. Някакъв морски костур излетя, падна и от удара се съживи. Беше ми непоносимо да го гледам как се мята и се задъхва и извърнах насълзени очи от него. И въпреки че се помъчих да ги скрия, господин Танака все пак ги забеляза. Той върна рибата обратно в коша, потеглихме и чак тогава ме попита какво ми е.

— Горката риба! — отвърнах.

— Като жена ми си. Те са почти мъртви, когато й ги нося, но ако трябва да сготви рак или нещо все още живо, се просълзява и им пее.

Господин Танака ме научи песничка — по-скоро нещо като молитва, съчинена, предполагам, от жена му. Тя я пеела на раците, но ние я направихме за риби:

Малък костур, о, малък костур!

По-скоро стани будисатва!

После той ме научи друга песен — приспивна, която никога преди не бях чувала. Изпяхме я на една камбала, която лежеше сама в кошница и кокореше очи като копчета.

Заспивай, рибке добра,

щом вече всички спят —

и птички, и деца

в гори и във поля.

Таз нощ звезди ще сипят

златна светлина

от небосвода.

Малко след това изкачихме хребета и под нас се показа град Сендзуру. Денят бе мрачен и всичко тънеше в сиви сенки. За пръв път виждах света извън Йороидо и реших, че не съм загубила много. Покрити със сламените покриви къщи обрамчваха залива сред еднообразни хълмове, а зад тях се простираше метално небе с разпилени по него бели чирепи. На сушата пейзажът би бил може би привлекателен, ако не бяха железопътните релси, които го прорязваха като белези от рани.

Сендзуру беше малък вонящ град. Дори океанът смърдеше отвратително, сякаш рибата в него бе развалена. Във водата около подпорите на кея се поклащаха парчета зеленчук и приличаха на медузите в нашия залив. Лодките бяха олющени и разнебитени. Имах чувството, че са се сражавали помежду си.

Двете със Сацу седяхме доста дълго на кея, но по едно време господин Танака най-сетне излезе, покани ни да влезем в управлението на неговата кампания за морски продукти и ни поведе по дълъг коридор. Коридорът едва ли би вонял по-ужасно на рибешки черва, ако наистина се намираше в корема на риба. За мое смайване в дъното му имаше канцелария — доста приятно за очите на деветгодишно дете помещение. Двете със сестра ми застанахме боси на слизестия каменен под в преддверието. Едно стъпало водеше към покритата с татами повдигната част на канцеларията. Всъщност може би тъкмо това ми направи такова впечатление. Повдигнатият над нивото на преддверието под придаваше някаква тежест на обстановката. Така или иначе, канцеларията ми се стори най-красивата стая, която някога бях виждала, макар сега да ми става смешно при мисълта, че канцеларията на един търговец на риба в някакво си градче на Японско море би могла да смае някого.

На повдигнатата част върху възглавничка седеше възрастна жена. Щом ни видя, тя стана, дойде до ръба и се отпусна почтително на колене. Беше стара и болнава, а и не мисля, че е възможно да срещнете друг, който така да се суети. Ако не си оправяше кимоното, то бършеше нещо от окото си или си чешеше носа, като непрекъснато въздишаше, сякаш й беше неудобно, че е принудена така да се суети.

Господин Танака ни представи:

— Това е Чийо чан и сестра й Сацу сан.

Поклоних се леко, на което госпожа Суетня отвърна с кимане. После издаде най-дълбоката до този момент въздишка и започна да човърка с ръка завехнала раничка на врата си. Щеше ми се да извърна поглед, но очите й се впиха в моите.

— Така! Ти си Сацу сан, нали? — изрече, но все така гледаше в мен.

— Аз съм Сацу — обади се сестра ми.

— Кога си родена?

Сацу, изглежда, все още не можеше да реши към кого е отправен въпросът, затова аз отвърнах вместо нея:

— Тя е в годината на Бика.

Старицата протегна ръка да ме погали с пръсти. Но го направи твърде странно — ръгна ме няколко пъти в челюстта. Знаех, че намерението й бе да ме погали, защото изражението й бе добродушно.

— Тази е доста хубавичка, не мислите ли? Такива необикновени очи! И си личи, че е умна. Погледнете само челото й. — После се обърна към сестра ми и рече: — Така. Годината на Бика — петнайсетгодишна, планета Венера, шест, бяло. Хммм. Ела по-близо.

Сацу се подчини. Госпожа Суетня се зае да изучава лицето й. При това не само с очи, а и с пръсти. Доста време отдели да разглежда от различен ъгъл носа, после и ушите й. Няколко пъти пощипна меката им част, а после изсумтя, за да даде да се разбере, че е приключила със Сацу. Обърна се към мен.

— Ти си в годината на Маймуната. Познах още като те погледнах. Колко много вода имаш! Осем, бяло, планета Сатурн. И си много привлекателно момиче. Ела по-насам.

После направи и с мен същото, щипейки ушите ми и тъй нататък. А аз през цялото време си мислех, че със същите тези пръсти е човъркала коричката на врата си. След малко тя се изправи и слезе на каменния под при нас. Отне й известно време, докато напъха кривите си крака в сламените сандали дзори, но най-сетне успя и отправи на господин Танака поглед, който той очевидно веднага разбра, защото напусна канцеларията, като затвори вратата след себе си.

Госпожа Суетня развърза селската риза на Сацу и я смъкна. После размърда гърдите й насам-натам, надникна под мишниците й, обърна я и огледа гърба й. Бях толкова шокирана, че с мъка си наложих да гледам. Разбира се, че и преди бях виждала Сацу гола, но начинът, по който госпожа Суетня се отнасяше с тялото й, ми се струваше дори по-непристоен, отколкото когато Сацу си бе вдигнала роклята пред момчето на Суги. После, сякаш не й беше достатъчно, госпожа Суетня смъкна гащите й на пода, огледа я от горе на долу и обратно и отново я обърна с лице към себе си.

— Дръпни се да не си тъпчеш гащите — разпореди се тя. Отдавна не бях виждала Сацу толкова объркана, но тя се подчини и отстъпи, като остави гащите си да лежат на слузестия под. Госпожа Суетня я хвана за раменете и я натисна да седне на платформата. Сестра ми беше чисто гола и съм сигурна, че едва ли знаеше по-добре от мен защо трябва да седне там. Но и нямаше време да разсъждава, защото след миг госпожа Суетня хвана коленете й и ги разтвори. След това вече — не можех да си наложа да гледам. Мисля, че Сацу се възпротиви, защото госпожа Суетня извика и в същото време чух звучна плесница — старицата бе ударила сестра ми по крака, което разбрах малко по-късно по червения отпечатък на него. След миг госпожа Суетня свърши и каза на Сацу да се облече. Докато се обличаше, Сацу подсмърчаше шумно. Може би плачеше, но аз не смеех да я погледна.

После старицата пристъпи към мен и за миг гащите ми бяха смъкнати до коленете, а ризата свалена като на Сацу преди малко. Нямах гърди, които старата жена да клати насам-натам, но тя надникна под мишниците ми и ме обърна, преди да ми свали гащите и да ме накара да седна на платформата. Толкова се боях от това, което следваше, че когато тя се опита да разтвори коленете ми, трябваше и мен да удари по крака. Гърлото ми пламна от сълзите, които се опитвах да сдържа. Старицата пъхна пръст между краката ми и както ми се стори, ме ощипа, така че извиках. Когато ми каза да се обличам, се чувствах като бент, който удържа водата на цяла река. Но се боях, че ако Сацу или аз започнем да подсмърчаме като малки деца, ще направим лошо впечатление на господин Танака.

— Момичетата са здрави — каза госпожата на господин Танака, когато той се върна в стаята, — и много подходящи. И двете са девствени. Голямата има прекалено много дърво, но малката е с доста вода. И хубавичка, не мислите ли? До нея сестра й изглежда селяндурка.

— Сигурен съм, че и двете са по своему привлекателни. Защо не поговорим за това, докато ви изпращам? Момичетата ще ме изчакат тук.

Когато господин Танака затвори вратата след себе си и старицата, аз се обърнах към Сацу. Тя седеше на ръба на платформата и зяпаше към тавана. Лицето й беше с такава форма, че сълзите се стичаха по ръба на ноздрите й, и като я видях толкова разстроена, аз също избухнах в сълзи. Чувствах се виновна за случилото се и избърсах лицето й с ъгълчето на грубата си риза.

— Коя беше тази ужасна жена? — попита тя.

— Навярно гледачка. Сигурно господин Танака иска да научи колкото може повече за нас, за да може…

— Но защо трябваше да ни разглежда по този отвратителен начин?

— Не разбираш ли, Сацу сан? Господин Танака се кани да ни осинови.

Като чу това, Сацу запримигва така, сякаш в окото й е влязла мушица.

— Какви ги говориш? Господин Танака не може да ни осинови.

— Татко е стар… и сега, когато мама е болна, мисля, че господин Танака се безпокои за бъдещето ни. Няма да има кой да се грижи за нас.

Сацу скочи — беше ужасно разстроена от чутото. За миг очите й станаха разногледи. Виждах, че полага неимоверни усилия да си повярва, че няма сила, която да ни откъсне от нашата залитаща къща. И изцеждаше това, което й казах, така както човек изцежда водата от гъба. После лицето й започна да се отпуска и тя пак седна на ръба на платформата. След минута вече рееше поглед наоколо, сякаш никога не бяхме водили този разговор.

Домът на господин Танака бе на края на града. Осеяната с борове горска поляна наоколо ухаеше силно като океана при скалите край нашата къща и когато си помислих за океана и за това как ще разменя едно ухание за друго, усетих ужасна празнота. Трябваше да се отдръпна от нея, така както човек се отдръпва от ръба на скала, след като е погледнал надолу. Къщата бе по-величествена от каквото и да било в Йороидо, с огромна стряха като тази на нашия селски храм. Щом влезе в преддверието, господин Танака си изхлузи небрежно обувките, без да си направи труда да ги сложи на мястото им, защото се появи една прислужница и ги сложи на полицата. Ние със Сацу нямахме обувки, които да се налага да събуваме, но тъкмо се канех да вляза вътре, когато усетих, че нещо ме удари леко по гърба и една шишарка падна на дървения под между краката ми. Обърнах се и видях момиче на моите години с много къса коса да се крие зад едно дърво. Надникна иззад него и ми се усмихна. Между предните си зъби имаше триъгълна пролука. Усмихна ми се и хукна да бяга, за да я подгоня. Може да ви се стори странно, но не се бях запознавала истински с друго малко момиче. Познавах, разбира се, момичетата от нашето село, но ние бяхме израснали заедно и никога не бяхме правили нещо, което да може да се нарече „запознанство“. Кунико обаче — защото така се казваше момиченцето на господин Танака — бе толкова дружелюбна от първия миг, в който я видях, че ми се стори лесно да премина от един свят в друг.

Дрехите й бяха много по-хубави от моите, а и беше обута в дзори, но тъй като бях селско момиче, хукнах след нея боса към горичката и я настигнах чак край някаква къщичка за игра, стъкмена от отрязани клони на изсъхнало дърво. Кунико беше построила стаи от камъни и шишарки. В едната уж ми сервира чай в пукната чашка; в друга двете се редувахме да се грижим за нейната кукла, момченце на име Таро, който не бе нищо повече от натъпкана с пръст платнена торбичка. Таро обичал непознати, каза Кунико, но много се боял от червеи, както и тя, по много странно съвпадение. Видяхме един и Кунико ме накара да го хвана и да го изнеса, преди бедният Таро да се е разплакал.

Бях очарована от перспективата Кунико да ми е сестра. Всъщност и величествените дървета, и уханието на бор, и дори господин Танака, всичко започна да ми се струва незначително в сравнение с това. Разликата между живота в дома на семейство Танака и живота в Йороидо бе толкова огромна, колкото между аромата на къкрещо на огъня ядене и това да си напълниш устата с нещо вкусно.

Когато притъмня, ние си измихме ръцете и краката на кладенеца, влязохме и седнахме на пода около четвъртита маса. Удивих се, като видях, че парата от яденето се издига към гредите на тавана високо над нас, а на тях са закачени електрически крушки. Стаята беше невероятно ярко осветена. Никога не бях виждала подобно нещо. След малко прислугата сервира вечерята — печен на скара осолен костур, мариновани зеленчуци, супа и сварен на пара ориз, — но едва започнахме да се храним, и крушките угаснаха. Господин Танака се разсмя — очевидно често се случваше да спре токът. Прислугата взе да пали фенерите, които висяха на дървени триножници.

Докато се хранехме, никой не говореше много. Бях очаквала, че госпожа Танака е красавица, но тя изглеждаше като по-старо подобие на Сацу, като изключим това, че много се усмихваше. След вечеря двете със сестра ми започнаха игра на го, а господин Танака стана и извика на прислужницата да му донесе връхното кимоно. Той излезе и след малко Кунико ми направи знак да я последвам навън. Тя си обу сламени дзори и ми даде едни и на мен. Попитах я къде отиваме.

— Тихо! — отвърна тя. — Ще проследим татко. Правя го винаги когато той излиза. Това е тайна.

Стигнахме до поляната и свихме по главния път към Сендзуру. Следвахме господин Танака на известно разстояние. След минути вече бяхме сред къщите на града и тогава Кунико хвана ръката ми и ме дръпна в една странична уличка. В дъното на каменна алея между две къщи спряхме до прозорец, покрит с книжни щори, които сияеха от светлината вътре. Кунико доближи око до дупчица в една от щорите точно на нивото на очите й. Докато тя надничаше вътре, чух смях, разговори и песен под акомпанимента на шамисен. Най-сетне тя отстъпи и аз залепих око на дупчицата. Половината от помещението бе скрито от погледа ми зад параван, но виждах господин Танака, седнал върху рогозките в компанията на трима-четирима мъже. Един мъж до него разказваше как придържал стълбата на млада жена и надничал под полата й. Всички освен господин Танака се заливаха от смях, а той гледаше втренчено право напред към онази част на помещението, която не виждах. Някаква жена на възраст му донесе чаша, която той придържаше, докато тя му наливаше бира. Струваше ми се като самотен остров в океана, защото макар всички да се забавляваха от историята — дори възрастната жена, която му наля бира, — господин Танака продължаваше да гледа съсредоточено към другия край на масата. Откъснах се от дупката, за да попитам Кунико що за място е това.

— Чайна — осведоми ме тя. — В нея гейши забавляват гостите. Татко идва тук почти всяка вечер. Не знам защо го обича толкова. Жените сервират пиене, а мъжете разказват истории, освен когато не пеят. Накрая всички са пияни.

Надникнах през дупката тъкмо навреме, за да видя как една сянка се плъзна по стената и пред погледа ми се появи жена. Косата й бе окичена с висящи зелени върбови клонки. Носеше бледорозово кимоно, осеяно с бели цветя, втъкани в плата. Широкото оби около кръста й бе в оранжево и жълто. Не бях виждала толкова елегантна дреха. Никоя от жените в Йороидо не притежаваше нещо по-изискано от памучно или, да речем, ленено кимоно с прост рисунък в тъмносиньо. Но за разлика от кимоното жената не бе никак привлекателна. Зъбите й така стърчаха напред, че устните не успяваха да ги покрият, а издълженият й череп ме накара да се зачудя дали като бебе не са я притиснали между две дъски. Ще ме сметнете за жестока, задето описвам така безмилостно жената, но се смаях, че макар никой да не можеше да я нарече красавица, очите на господин Танака висяха на нея като парцал на кука. Докато всички останали се заливаха от смях, той не сваляше поглед от нея, а когато тя коленичи край него, за да долее още няколко капки бира в чашата му, го погледна по начин, който подсказваше, че с него се познават твърде добре. Кунико отново погледа пред дупката, а после двете се прибрахме и влязохме да се къпем заедно в банята в края на боровата гора. Небето бе щедро обсипано със звезди. Можех да седя още дълго, опитвайки се да проумея всичко видяно през този ден и промените, които ми предстояха… но Кунико почти заспиваше в топлата вода, тъй че прислужницата дойде да ни помогне да излезем от банята.

Сацу вече хъркаше, когато двете с Кунико легнахме на футоните си до нея, сплели ръце и притиснати една до друга. Започна да ме изпълва топло чувство на радост и аз пошушнах на Кунико:

— Знаеш ли, че ще дойда да живея с теб?

Мислех, че новината ще я смае и Кунико ще отвори очи, дори ще приседне в постелята. Но тя не я извади от съня. Кунико издаде тих стон и след миг дъхът й стана топъл и влажен, а сънят забълбука в него.

3

Само за един ден, през който бях отсъствала от къщи, състоянието на мама сякаш се бе влошило. Или може би бях забравила колко болна е всъщност. Домът на господин Танака миришеше на дим и бор, а нашият — на нейната болест, и то така, че не се наемам да го опиша. Следобед Сацу работеше в селото, затова госпожа Суги дойде да ми помогне да изкъпем мама. Когато я изнесохме навън, гръдният й кош бе по-широк и от раменете и дори бялото на очите й бе мътно. Издържах на тази гледка само като си припомнях как веднъж — тогава тя беше здрава и яка — двете излязохме от банята, а от телата ни се издигаше пара, сякаш бяхме две парчета варена ряпа. Беше ми трудно да си представя, че е възможно тази жена, чийто гръб бях търкала с камък толкова често и чиято плът ми се бе струвала по-стегната и гладка от тази на Сацу, да умре, преди още да е свършило лятото.

Докато лежах в постелята през онази нощ, се опитвах да погледна на цялата бъркотия под различен ъгъл и да убедя самата себе си, че нещата все някак ще се оправят. Преди всичко се питах как ще живеем без мама. Дори да оцелеехме и господин Танака да ни осиновеше, щеше ли баща ми да престане да съществува? В крайна сметка реших, че господин Танака няма да вземе само мен и сестра ми, а и татко. Ме би могъл да очаква, че баща ми ще остане да живее сам. Обикновено не можех да заспя, докато не си внуша, че това е истината, в резултат на което през онези седмици не спях много, а утрото бе като в мъгла.

През една от онези сутрини по време на лятната жега, тъкмо когато се връщах от селото, където бях ходила за чай, чух зад гърба си хрущене. Обърнах се и видях господин Суги, помощника на господин Танака, да тича надолу по пътеката. Настигна ме, но му трябваше доста време, докато си поеме дъх — той пухтеше и притискаше гърдите си, сякаш бе изминал тичешком целия път от Сендзуру дотук. Беше зачервен и лъскав като риба, макар все още да не бе настъпила най-голямата жега. Накрая каза:

— Господин Танака иска двете със сестра ти… да дойдете в селото… колкото се може по-скоро.

Беше ми се сторило странно, че тази сутрин баща ми не излезе за риба. Сега знаех защо. Днес бе денят.

— А баща ми? — попитах. — Господин Танака каза ли нещо за баща ми?

— Хайде, без глупости, Чийо чан. Бягай за сестра си.

Това не ми хареса, но аз хукнах към къщи и заварих баща ми да човърка с пръст мръсотията от цепнатина в масата. Сацу слагаше въглища в печката. Двамата сякаш очакваха да се случи нещо ужасно.

— Татко, господин Танака иска двете със Сацу да идем в селото — казах.

Сацу си свали престилката, закачи я на една кука и излезе навън. Баща ми не отговори, а само премигна няколко пъти, втренчил поглед в мястото, където допреди миг бе стояла Сацу. После отпусна тежко очи към пода и кимна. В задната стая мама проплака насън.

Настигнах Сацу чак близо до селото. Вече седмици наред бях рисувала във въображението си този ден, но изобщо не бях очаквала, че ще съм толкова уплашена. За Сацу това отиване до селото като че не бе по-различно от всеки друг ден. Тя дори не си беше направила труда да избърше чернилката от въглищата по ръцете си, а когато отметна с тях коса, начерни и лицето си. Не ми се искаше да се явява така пред господин Танака, затова понечих да изтрия лицето й точно както мама би направила. Сацу отблъсна ръката ми. Пред входа на Японската крайбрежна компания за морски продукти се поклоних на господин Танака и го поздравих с добро утро, като очаквах, че той ще е щастлив да ни види. Но вместо това той беше необикновено хладен. Това, струва ми се, трябваше да е първият признак, че нещата няма да се развият както си бях въобразявала. Той ни поведе към своя фургон и аз реших, че вероятно иска да ни откара в дома си, така че, когато ни съобщи за намерението си да ни осинови, там да присъстват и жена му, и дъщеря му.

— Господин Суги ще седне отпред при мен — каза той. — По-добре ще е двете с Шидзу сан да се настаните отзад.

Точно така каза. „Шидзу сан“. Видя ми се много грубо от негова страна да сбърка името на сестра ми, но тя като че не обърна внимание. Метна се във фургона, седна на пода сред празните кошове за риба и плесна ръка върху слузестите дъски. А после със същата ръка отпъди муха от лицето си и остави лъскаво петно на бузата си. Не бях безразлична към мръсотията като нея. Мислех само за вонята и за това колко доволна бих била да си измия ръцете и може би дори да си изпера дрехите, щом пристигнем у господин Танака.

По време на пътуването двете със Сацу не разменихме и дума. Мълчахме, докато не стигнахме хълма, от който се виждаше Сендзуру. Тогава тя неочаквано се обади:

— Влак.

Погледнах и го видях в далечината. Заминаваше към града. Виещият се след него дим приличаше на изхлузваща се от кожата си змия. Реших, че хрумването ми е много забавно, и се опитах да го обясня на Сацу, но на нея като че й беше все едно. Господин Танака би го оценил, рекох си. А също и Кунико. Реших да им го кажа, когато пристигнем в дома им.

После изведнъж проумях, че не караме към дома на господин Танака.

Няколко минути по-късно фургонът спря извън града на кално място досами железопътната линията. Наоколо се тълпяха хора с торби и кошове. В единия край на тълпата стоеше госпожа Суетня редом до изключително слаб човек с твърдо колосано кимоно. Мъжът имаше черна коса, мека като котешка козина, а в едната си ръка държеше платнена чанта на връв. Видя ми се толкова не на място тук в Сендзуру, че се смаях. Изглеждаше много странно до селяните и рибарите с техните кошници, както и редом до една гърбава старица с раница, пълна с батати. Госпожа Суетня му каза нещо и когато той се обърна и ни погледна, мигом усетих, че ме е страх от него.

Господин Танака ни представи на мъжа, чието име беше Бекку. Господин Бекку не каза нито дума, а само ме погледна отблизо. Изглеждаше много озадачен от Сацу.

— Доведох и Суги от Йороидо — каза му господин Танака. — Искате ли да ви придружи? Той познава момичетата, а и аз мога да се лиша от него за някой и друг ден.

— Не, не — отвърна господин Бекку, размахвайки ръка. Наистина не бях очаквала подобно нещо. Попитах къде отиваме, но, изглежда, никой не ме чу, затова си отговорих сама. Реших, че господин Танака е останал недоволен от онова, което госпожа Суетня му е казала за нас, и че този странен слаб човек — господин Бекку, трябва да ни заведе другаде, където да определят по-прецизно съдбата ни. След което ще ни върнат на господин Танака.

Докато полагах неимоверни усилия да се самоуспокоя с тези мисли, госпожа Суетня с много мила усмивка ни отведе със Сацу малко по-встрани на мръсния перон. Когато бяхме достатъчно далеч, за да не ни чуват останалите, приятната й усмивка изчезна и тя поде:

— Чуйте ме сега, лоши момичета такива! — Тя се огледа наоколо, за да се увери, че никой не гледа, и ни удари по главите. Не ме заболя, но извиках от изненада. — Ако направите нещо и ми навлечете неприятности — продължи тя, — ще ви накарам скъпичко да си платите! Господин Бекку е строг и трябва да внимавате какво ви казва! Ако в купето ви нареди да се заврете под седалката, ще го направите. Ясно ли е?

Изразът на лицето й подсказваше, че трябва да отговоря, ако не искам да ме удари. Но бях толкова потресена, че не можех да говоря. И тогава, както се и опасявах, тя протегна ръка и започна така да ме щипе отстрани по врата, че не бях в състояние да кажа коя точно част ме боли. Чувствах се като в каца с хапещи ме отвред същества и чух собственото си хлипане. Следващото, което проумях, бе, че господин Танака стои край нас.

— Какво става? — попита той. — Ако имате да казвате още нещо на тези момичета, кажете им го, докато съм тук. Няма причини да се отнасяте така с тях.

— Сигурна съм, че има още много неща, за които да си поговорим. Но влакът идва — отвърна госпожа Суетня.

И наистина го видях да се задава откъм завоя в далечината.

Господин Танака ни поведе назад по перона към мястото, където селяните и стариците събираха багажа си. Скоро влакът спря пред нас. Господин Бекку се навря с колосаното си кимоно между двете ни със Сацу и ни качи във влака, като ни стискаше за лактите. Чух господин Танака да казва нещо, но бях прекалено объркана и разтревожена, за да го разбера. Можеше да е:

„Ще се видим“ или „Ще се върнете“ или пък „Е, да вървим!“

Надникнах през прозореца и го видях да се връща към фургона си, а госпожа Суетня триеше ръце в кимоно си където свари.

След миг Сацу ме извика.

Зарових лице в длани — честно казано, ако можех, щях да изпълзя през пода на влака навън. Защото сестра ми така произнесе името ми, че просто не беше нужно да казва повече нищо.

— Знаеш ли къде отиваме? — попита ме тя.

Мисля, че очакваше само отговор с „да“ или „не“. Сигурно й беше все едно къде отиваме, стига някой друг да бе наясно какво става. Но аз, разбира се, нямах представа. Попитах слабия човек, господин Бекку, но той не ми обърна никакво внимание. Продължаваше да зяпа Сацу, сякаш никога досега не е виждал подобно същество. Накрая изцеди на лицето си израз на отвращение и изрече:

— Риба! Каква смрад сте и двете!

Той извади от чантата си гребен и задърпа косата й. Сигурна бях, че я скубе ужасно, но си давах сметка, че от гледката, преминаваща край прозореца на влака, я боли още повече. След миг Сацу сбърчи устни като бебе и заплака. Дори да ме беше ударила, дори да ми се беше накрещяла, нямаше да ме заболи толкова, колкото като видях как затрепери лицето й. Вината беше изцяло моя. Една възрастна селянка с оголени като на куче зъби се приближи и й подаде морков, а после я попита къде отива.

— В Киото — отвърна господин Бекку.

Тъй ми призля от притеснение, като чух това, че вече нямах сили да погледна Сацу в очите. Дори Сендзуру ми се струваше далечно и неуютно място. А Киото ми прозвуча като нещо толкова чуждо като, да речем, Хонконг или дори Ню Йорк, за който веднъж бях чула да разправя доктор Миура. Защото, доколкото знаех, в Киото смилали децата на кайма и хранели с нея кучетата.

Часове наред пътувахме с влака, без да хапнем нищичко. Затова не можех да остана равнодушна, когато господин Бекку извади от чантата си сгънат лотосов лист, отгърна краищата му и отвътре се показа оризова топка, цялата посипана със сусамово семе. А когато я взе с костеливите си пръсти и я натъпка в противната си малка уста, без изобщо да ми обърне внимание, почувствах, че не съм в състояние да изтърпя нито миг повече тормоз. Най-сетне слязохме от влака в голям град, който взех за Киото. Скоро обаче на гарата спря друг влак и ние се качихме. Този наистина ни откара в Киото. Беше много по-претъпкан от първия и трябваше да стоим прави. Когато пристигнахме, се свечеряваше. Чувствах се пребита като камък, върху който цял ден е блъскал водопад. Докато наближавахме гара Киото, не видях кой знае колко от града. Но по едно време за мое смайване зърнах покриви, които се простираха надалеч, чак до подножието на някакви хълмове. Не бих могла да си представя толкова голям град. До ден днешен видя ли през прозореца на влак улици и сгради, си спомням ужасната празнота и страха, който изпитах през онзи странен ден, когато за пръв път напуснах своя дом.

По онова време, около 1930 година, в Киото все още имаше доста рикши. Всъщност пред гарата те бяха толкова много, та си помислих, че в този голям град никой не се движи без рикша, което, разбира се, бе твърде далеч от истината. Пред гарата имаше петнайсет или може би двайсет рикши с отпуснати на земята пръти, а мъжете клечаха наблизо и пушеха или ядяха. Някой дори спяха, свити на кълбо, направо върху мръсната улица.

Господин Бекку пак ни поведе, стискайки ни за лактите, като че бяхме две кофи с вода, които носеше от кладенеца. Вероятно се боеше, че ако дори за миг ме пусне, ще избягам, но аз не бих го направила. Където и да ни водеше, беше за предпочитане пред това да се окажа захвърлена и сама в тая многотия от улици и сгради, чужди и непознати като морското дъно.

Качихме се на рикша с господин Бекку, притиснат на седалката между двете ни. Той беше много по-кльощав, отколкото предполагах. Возачът вдигна прътите и тримата се лашнахме назад, а после господин Бекку каза:

— Томинага-чо, в Гион.

Возачът не отвърна нищо, а дръпна рязко, за да потегли, и подкара в тръс. След две-три пресечки събрах кураж да попитам господин Бекку:

— Бихте ли били така добър да ни кажете къде отиваме?

Той не даде вид, че се кани да отговори, но след малко каза:

— Във вашия нов дом.

При тези му думи очите ми се наляха със сълзи. Чух Сацу да плаче от другата му страна. Тъкмо да изхълцам, но той неочаквано я удари и тя изохка силно. Прехапах устни и толкова светкавично престанах да плача, че сълзите сякаш се сковаха на бузите ми там, докъдето бяха успели да се стекат.

Скоро завихме и излязохме на един булевард, широк колкото цялото ни село Йороидо. Отсрещната страна се губеше зад хора, велосипеди, коли и камиони. Дотогава не бях зърнала истински автомобили. Вярно, бях виждала снимки, но помня, че страшно се изненадах колко… колко жестоки изглеждат. В това мое състоянието на безкрайна уплаха ми се стори, че са измислени, за да избиват хората, вместо да им служат. Всичките ми чувства бяха подложени на насилие. Камионите минаваха с рев толкова близо до нас, че усещах миризмата на изгоряла гума от колелата. Чух ужасяващо скърцане — оказа се трамвай, който вървеше по релси насред булеварда.

Изпитах ужас, когато се свечери. Но и никога не се бях удивявала толкова, колкото щом блеснаха градските светлини. Не бях виждала електрически лампи освен за кратко на вечерята в дома на господин Танака. Тук всички прозорци на сградите грееха от горе до долу, а хората по тротоарите стояха в езерца от златист блясък. Съзирах светли точици и в най-отдалечените краища на булеварда. Завихме по друга улица и аз за пръв път видях театър „Минамидза“ отвъд моста пред нас. Керемиденият му покрив беше толкова огромен, та реших, че това е дворец.

Най-сетне рикшата свърна в тясна улица с дървени къщи. Бяха така притиснати една до друга, че сякаш имаха обща фасада. Това ме накара отново да се почувствам изгубена. Жени в кимона сновяха забързано по уличката. Струваха ми се много елегантни, макар че, както разбрах по-късно, повечето бяха прислужници.

Спряхме пред една врата и господин Бекку ми нареди да сляза. И той слезе след мен, а после, сякаш денят не бе достатъчно тежък, се случи най-лошото. Защото когато и Сацу понечи да слезе, господин Бекку се обърна и я блъсна назад с дългата си ръка.

— Стой там — каза й. — Ти отиваш другаде.

Погледнах Сацу, тя също ме погледна. Може би това бе първия път, когато двете разбрахме напълно и взаимно чувствата си. Но той трая само миг, защото следващото, което проумях, бе, че очите ми се наливат със сълзи и едва виждам. Усетих, че господин Бекку ме тегли назад, после чух женски гласове и някаква суматоха. Устата на Сацу увисна при вида на нещо на входа зад мен.

Озовах се в тясно преддверие със старинен наглед кладенец в единия край и няколко растения в другия. Господин Бекку ме бе довлякъл там и сега ме дърпаше да се изправя на крака. Там, на стъпалото на входа, една изумителна красавица с най-прекрасното кимоно на този свят тъкмо си обуваше лакираните дзори. Помня колко ме бе впечатлило кимоното на младата гейша с изхвръкналите зъби в градчето на господин Танака — Сендзуру, но това тук бе синьо като вода с виещи се линии в цвят на слонова кост, изобразяващи поток. Искряща сребърна пъстърва се мяташе в потока, а повърхността на водата бе златиста там, където я докосваха меките зелени листа на едно дърво. Не се съмнявах, че кимоното е изтъкано от чиста коприна, както и избродираното в бледозелено и жълто оби, опасващо кръста й. Кимоното не бе единственото изумително нещо у тази жена. Лицето й бе боядисано в наситено бяло като огрян от слънцето облак. Косата й, оформяща три кълба, сияеше като черен лак и бе украсена с кехлибарени орнаменти, както и с пръчица, от която висяха сребърни лентички, трептящи и блещукащи при всяко нейно движение.

Тогава за пръв път видях Хацумомо. По онова време тя бе една от най-известните гейши в района на Гион, макар все още да не знаех това. Беше дребна — върхът на прическата й едва стигаше до рамото на господин Бекку. Толкова се изумих от вида й, че забравих маниерите си — не че вече имах изискани маниери, — и я зяпнах право в лицето. Тя ми се усмихваше, макар и не много любезно. След това каза:

— Господин Бекку, бихте ли изхвърлили после боклука? Бих желала да тръгвам.

При входа нямаше боклук — тя говореше за мен. Господин Бекку отвърна, че според него има достатъчно място за минаване.

— Може и да ви е все едно, че сте толкова близо до нея — заяви Хацумомо. — Но аз видя ли смет в единия край на улицата, пресичам на другия.

Неочаквано зад нея на входа се появи по-възрастна жена — висока и възлеста като бамбуков ствол.

— Чудя се как някой те понася, Хацумомо сан — каза жената. Но направи знак на господин Бекку да ме изведе на улицата. След това жената слезе много тромаво в преддверието, защото единият й хълбок бе изхвръкнал настрани и явно й беше трудно да върви; тя отиде при малко шкафче до стената и извади нещо, което ми се видя като парче кремък, както и четвъртит камък от онези, с които рибарите си остреха ножовете. Тя застана зад Хацумомо, удари кремъка о камъка и към гърба на гейшата полетя сноп искри. Не разбрах защо е всичко това, но трябва да знаете, че гейшите са по-суеверни и от рибарите. Една гейша никога не би излязла вечер, докато някой не удари така кремъка зад гърба й за сполука.

След това Хацумомо тръгна, и то с такива ситни стъпчици, сякаш се плъзгаше плавно по ръба на кимоното си, а полите му се развяваха съвсем леко. Тогава още не знаех, че е гейша, защото тя бе на светлинни години над съществата, които бях видяла преди няколко седмици, в Сендзуру. Реших, че е танцьорка или нещо подобно. Всички ние я наблюдавахме как отплава, а сетне господин Бекку ме предаде в ръцете на възрастната жена, качи се при сестра ми и рикшата потегли. Не успях да видя как заминаха, защото се свлякох пред входа, обляна в сълзи.

Възрастната жена, изглежда, ме съжали, тъй като дълго лежах и хълцах, без никой да ме докосне. Дори я чух да шътка на една прислужница, която се подаде от къщата да й каже нещо. Накрая тя ми помогна да се изправя на крака и избърса мокрото ми лице с носна кърпичка, която извади от ръкава на семплото си сиво кимоно.

— Хайде стига, момиченце. Няма нужда да се притесняваш толкова. Никой не се кани да те сготви.

И тя като господин Бекку и Хацумомо говореше с особен акцент. Звучеше толкова различно от японския, който говорехме на село, че ми беше доста трудно да я разбирам.

Но във всички случаи думите й бяха най-милите, които чух през целия този ден, тъй че реших да се вслушам в съветите й. Каза ми да й викам Леля. После погледна надолу, право в лицето ми, и изрече гърлено:

— О, небеса! Какви потресаващи очи! Ами че ти си много хубаво момиче! Майка ще е очарована.

Веднага си помислих, че майка й трябва да е много стара, защото стегнатият кок на тила беше посребрен и само отделни кичури чернееха.

Леля ме преведе през входа и аз се оказах в тесен проход за към задния двор. Една от къщите, чийто зид ограждаше коридора, беше малка като нашата в Йороидо — две стаи с пръстен под — и беше, както се оказа, за прислугата. Другата, не много по-голяма, но елегантна, имаше каменна основа, под която се виждаше пролука колкото да се провре котка. Над прохода между двете къщи се виждаше тъмното небе и аз имах чувството, че съм в някакво миниатюрно село, особено след като забелязах и няколко други малки дървени постройки в дъното на двора. Все още не знаех, че това бе типична обител за тази част на Киото, в която се намирах. Макар да изглеждаха като отделна група, двуетажните постройки в двора просто помещаваха тоалетните и килера; до втория етаж се стигаше по външна стълба. Целият ансамбъл заемаше по-малка площ от къщата на господин Танака и подслоняваше осем души. Или по-скоро девет, тъй като и аз бях вече тук.

Едва след като обхванах с поглед странната подредба на малките сгради, забелязах колко елегантна е по-голямата къща, В Йороидо дървените постройки бяха по-скоро сиви, отколкото кафяви, и разядени от соления въздух. Но тук дюшемето и гредите сияеха на жълтата светлина на електрическите лампи. В дъното на вестибюла на по-голямата къща имаше хартиени плъзгащи се врати, както и стълба, която водеше право нагоре. Една от тези врати беше отворена и се виждаше дървен шкаф с будистки олтар. Оказа се, че елегантните стаи се ползват от семейството и от Хацумомо, макар че, както ми предстоеше да разбера, тя изобщо не бе член от него. Ако някой от семейството пожелаеше да излезе на двора, не минаваше по пръстения проход като слугите — имаха си свой собствен проход покрай едната страна на къщата, облицован с полирано дърво. Дори тоалетните бяха отделни — една горе за семейството и друга долу — за прислугата.

Все още не бях открила повечето от тези неща, макар че и това стана за ден-два. Дълго стоях в прохода, чудех се що за място е това и бях ужасно уплашена. Леля се беше скрила в кухнята и говореше дрезгаво на някого. Накрая този някой излезе. Оказа се момиче горе-долу на моята възраст. Носеше дървено ведро с вода — толкова тежко, че половината се разплиска по пръстения под. Макар да беше слаба, лицето й беше много пълно и абсолютно кръгло, тъй че ми заприлича на пита, забучена на пръчка. Тя се напрягаше да носи ведрото, изплезила език. Скоро разбрах, че това й е навик. Тя изплезваше език, когато разбъркваше супата с месо или насилваше ориз в купичка, или дори когато пристягаше дрехата си. А лицето й, с вечно изплезен език, бе наистина толкова пълно и кръгло като питка, че след няколко дни й лепнах прякора „Пити“ и всички започнаха да я наричат така — дори клиентите й много години по-късно, когато стана гейша.

Пити пусна ведрото до мен и докато ме разглеждаше от горе до долу, прибра езика си и отметна кичур коса зад ухото си. Мислех, че ще каже нещо, но тя просто продължи да ме оглежда, сякаш се мъчеше да реши дали да не отхапе част от мен. Наистина изглеждаше гладна. Но най-накрая се наклони и пошушна:

— Откъде, за бога, идваш?

Не мислех, че ще помогне, ако кажех, че съм от Йороидо, след като и нейният акцент беше странен като на останалите. Бях сигурна, че не знае името на моето село. Вместо това обясних, че току-що съм пристигнала.

— Мислех, че никога няма да видя момиче на моята възраст — каза тя. — Но какво ти е на очите?

Точно тогава Леля излезе от кухнята и след като отпрати Пити, взе ведрото и една гъба и ме поведе към двора. Беше хубав и покрит с мъх, а каменната пътечка водеше към склад отзад, но иначе тоалетните воняха ужасно. Леля ми каза да се съблека. Боях се, че ще стори същото като госпожа Суетня, но тя просто изля вода върху раменете ми и започна да ме търка с гъбата. После ми даде кимоно — нищо и никакъв груб памук с най-проста тъмносиня шарка, но със сигурност по-елегантно от всичко, което бях обличала някога. Една възрастна жена — оказа се готвачката — излезе от кухнята с няколко прислужници да ме видят. Леля им каза, че ще имат достатъчно време да ме зяпат друг ден, и ги отпрати.

— Сега ме чуй, момиченце — каза тя, когато останахме са ми. — Все още дори не искам да узная името ти. Последното момиче, което дойде, не се хареса на Майка и Баба и остана само месец. Твърде стара съм, за да запомням нови имена, преди двете да решат, че ще те задържат.

— А какво ще стане, ако не пожелаят да ме задържат? — попитах.

— По-добре ще е за теб, ако те задържат.

— Мога ли да попитам, госпожо… какво е това място тук?

— Това е окия — отвърна тя. — Тук живеят гейши. Ако работиш много усърдно и ти ще станеш гейша. Но едва ли ще успееш да се закрепиш до следващата седмица, ако не слушаш какво точно ти казвам, защото само след минута Майка и Баба ще слязат да те огледат. И е по-добре да харесат онова, което виждат. Твоята задача е да се покланяш колкото се може по-ниско. И не ги гледай в очите. По-старата, тази, на която викаме Баба, не е харесала никого в живота си, тъй че не се притеснявай от думите й. Ако те попита нещо, дори не й отговаряй, за бога. Аз ще отговарям вместо теб. Трябва да направиш добро впечатление на Майка. Тя не е лош човек, но се интересува от едно-единствено нещо.

Нямах възможност да разбера какво е това единствено нещо, защото чух скърцане откъм главния вход и скоро двете жени изплуваха бавно и тържествено в прохода. Не смеех да ги погледна. Но онова, което успях да видя с крайчеца на окото си, ме накара да си представя два красиви вързопа от коприна, носещи се по течението на река. След миг те вече доплаваха по коридора пред мен, където се отпуснаха на колене, като пригладиха кимоната под коленете си.

— Умеко сан! — извика Леля. Така се казваше готвачката. — Донеси чай на Баба.

— Не искам чай — отсече сърдито старицата.

— Но, Бабо — обади се скърцащ глас, който според мен беше на Майка. — Не е нужно да го пиеш. Леля просто се старае да се чувстваш добре.

— Не мога да се чувствам добре с тия мои кокали — измърмори старата.

Чух, че си пое дъх да добави още нещо, но Леля я прекъсна:

— Това е новото момиче, Майко. — И ме побутна, което приех за сигнал да се поклоня.

Паднах на колене и се поклоних толкова ниско, че ме блъсна миризмата на плесен, идваща изпод каменната основа на къщата. После пак чух гласа на Майка:

— Стани и ела по-близо. Искам да те огледам.

Имах чувството, че щом се приближа, ще ми каже още нещо, но вместо това тя извади от широкия пояс на кимоното си лула с метална чашка и дълъг бамбуков мундщук. Сложи лулата до себе си на пода, след това извади от ръкава си копринена торбичка и измъкна от нея щипка тютюн. Натъпка тютюна в лулата с малкия си пръст, кафеникаво-оранжев като печен картоф. После захапа лулата и я запали с клечка кибрит от метална кутийка.

И тогава за пръв път ме огледа отблизо. Старицата до нея въздъхна. Усещах, че съм в състояние да погледна Майка право в лицето, но ми се струваше, че от него се вдига пушек като пара от пукнатина в земята. Бях толкова любопитна да я зърна, че очите ми заживяха свой собствен живот и започнаха да се мятат насам-натам. Колкото повече виждах, толкова по-очарована бях. Кимоното й беше жълто, с обсипани с красиви зелени и оранжеви листа върбови клонки. Бе от копринен тюл, нежен като паяжина. И широкият пояс, обито, ме потресе неимоверно. И то беше от красив копринен тюл, но по-плътно наглед, в керемидено и кафяво, с втъкани златни нишки. Колкото повече гледах одеянието й, толкова повече забравях, че стоя на пръстения коридор или че се притеснявам какво е станало със сестра ми — и с баща ми и майка ми — и какво ще стане с мен самата. Всеки детайл от кимоното на тази жена бе достатъчен да ме опияни. Но после изпитах жесток шок, защото над яката на елегантното кимоно имаше лице, което така не съответстваше на дрехата, че сякаш галех котка и изведнъж виждах, че е с глава на булдог. Беше ужасно грозна жена, макар и по-млада от Леля, което не бях очаквала. Оказа се, че Майка е всъщност по-малката сестра на Леля, въпреки че двете се обръщаха една към друга с „Майко“ и „Лельо“ като всички в тази окия. В действителност не бяха родни сестри както ние със Сацу. Не бяха родени в едно семейство, а Баба бе осиновила и двете.

Бях зашеметена и хиляди мисли се блъскаха в главата ми, докато най-накрая направих това, което Леля ме бе предупредила да не правя. Погледнах Майка право в очите. И тогава тя извади лулата от устата си, при което челюстта й увисна като капак на капандура. И макар да знаех, че на всяка цена трябва отново да погледна надолу, не успях, защото особените й очи така ме изумиха с грозотата си, че не можех да сторя нищо, освен да стоя и да ги зяпам. Вместо чисто и бистро, бялото на очите й бе отвратително жълто и изведнъж си представих тоалетна, в която някой току-що е уринирал. Бяха обрамчени от червени като сурово месо клепачи, в които се бе насъбрала мътна влага, а кожата наоколо им висеше.

Сведох очи до нивото на устата й, която бе все така отворена. Лицето й бе смесица от цветове: кървавочервено като месо около очите, венците и езикът — сиви. И за да е всичко още по-ужасно, всеки от долните й зъби бе набучен във венците като в локва кръв. Дължало се на липсата на нещо в храната й през последните години, както научих впоследствие. Тогава обаче не можех да се избавя от усещането, че колкото повече я гледам, толкова повече ми заприличва на изсъхнало дърво без листа. Бях толкова смаяна от тази гледка, че, струва ми се, отстъпих крачка, изохках или издадох някак чувствата си, защото тя неочаквано попита със стържещия си глас:

— Какво гледаш, а?

— Много съжалявам, госпожо. Гледах кимоното ви — отвърнах. — Никога не съм виждала подобно нещо.

Може би точно това бе верният отговор, ако изобщо имаше такъв, защото тя издаде странен смях, който впрочем прозвуча като кашлица.

— Искаш да кажеш, че го харесваш, така ли? — каза Майка и продължи да кашля или да се смее, не знам. — А можеш ни да си представиш колко струва?

— Не, госпожо.

— Със сигурност повече, отколкото дадох за теб.

Появи се прислужницата с чая. Докато го сервираше, използвах да огледам тайно Баба. Майка бе по-скоро пухкава, с къси дебели пръсти и дебел врат, но затова пък Баба бе стара и сбръчкана. Беше поне на годините на баща ми, но изглеждаше така, сякаш цял живот досега се е варила и в крайна сметка от нея е останал отвратителен концентрат. Сивата й коса ми заприлича на оплетени копринени конци, защото под тях се виждаше кожата на главата й. И тя изглеждаше отвратителна с червените и кафявите старчески петна. Не бих казала, че се мръщеше, но устата й бе сбърчена и това бе естественото й състояние.

Тя си пое дълбоко дъх с намерението да каже нещо и когато отново го издиша, промърмори:

— Не казах ли, че не искам чай? — След тези думи изпухтя, поклати глава и попита: — На колко си години, момиченце?

— Родена е в годината на Маймуната — отговори вместо мен Леля.

— Тази глупачка готвачката е маймуна — рече Баба.

— Деветгодишна — обади се Майка. — Какво мислиш за нея, Лельо?

Леля ме заобиколи, застана пред мен и бутна главата ми назад, за да огледа лицето ми.

— Има доста вода.

— Хубави очи — каза Майка. — Видя ли ги, Бабо?

— Изглежда ми глупава — отвърна старицата. — Нямаме нужда от още една маймуна.

— О, сигурна съм, че сте права — изрече Леля. — Навярно с точно така, както казвате. Но на мен ми се струва много будно момиче, а и от тия, дето лесно се приспособяват. Личи от формата на ушите й.

— С толкова много вода — обади се Майка — вероятно ще може да надуши пожар, преди още да е започнал. Не би ли било чудесно, а, Бабо? Няма да има нужда да се тревожиш повече, че килерът с всичките ни кимона ще изгори.

Както научих, Баба се боеше от пожар повече, отколкото бирата от жаден старец.

— Така или иначе, е доста хубавичка, не мислиш ли? — добави Майка.

— В Гион има безброй хубави момичета — отвърна старицата. — Нуждаем се от умно, а не от хубаво момиче. Хацумомо е толкова хубава, пък я каква глупачка е.

След тези думи Баба се надигна с помощта на Леля и пое обратно по коридора. Като гледах тромавата походка на Леля — защото единият й хълбок бе изхвръкнал, никак не ми беше ясно на коя от двете й е по-трудно да върви. Скоро чух плъзгаща се врата да се отваря, а после да се затваря и Леля се върна.

— Имаш ли въшки, момиче? — попита ме Майка.

— Не — отвърнах.

— Ще трябва да се научиш да говориш по-любезно. Лельо, бъди така добра да оправиш косата й.

Леля повика една прислужница и я прати за ножица.

— Е, момиченце — рече Майка, — сега си в Киото. Или ще се научиш да се държиш както подобава, или ще ядеш бой. А и тук Баба е тази, която бие, тъй че ще съжаляваш. Моят съвет към теб е: работи усърдно и никога не излизай от тази окия без разрешение. Прави каквото ти казват, не създавай много неприятности и след два-три месеца може би ще започнеш да изучаваш изкуствата, които една гейша трябва да владее. Не съм те довела тук, за да си прислужница. Ще те изхвърля, ако се стигне до това.

Майка пуфтеше с лулата си и ме пронизваше с поглед. Не смеех да помръдна, докато не разреши. Зачудих се дали сестра ми не стои пред някоя друга жестока жена някъде друга де в този ужасен град. И внезапно си представих как бедната ми болна майка се надига на лакът върху постелята и се оглежда да види къде сме. Не исках Майка да забележи, че плача, но преди да измисля как да спра сълзите, те напълниха очите ми. Погледът ми се премрежи и жълтото кимоно на Майка започна да става все по-меко и по-меко, а накрая за искря. После тя издуха облак дим от лулата си и кимоното й изчезна напълно.

4

Едва ли през първите няколко дни в това странно място щях да се чувствам по-зле, ако вместо семейството и дома ги бях загубила ръцете и краката си. Не се и съмнявах, че животът никога вече няма да е същият. Можех да мисля само за объркването и мъката си и ден след ден се чудех дали отново ще видя Сацу. Бях без баща си, без майка си, дори без дрехите, които винаги бях носила. Но, кой знае защо, онова, което след седмица-две най-много ме удивляваше, бе, че всъщност съм оцеляла. Помня как веднъж, когато забърсвах купичките за ориз, се почувствах толкова объркана, че трябваше да спра и дълго да гледам ръцете си, тъй като почти не вярвах, че съществото, което забърсва съдовете, съм всъщност аз.

Майка ми бе казала, че мога да започна обучението си след няколко месеца, стига да работя усърдно и да се държа прилично. Както разбрах от Пити, да започна обучението си означаваше да ходя на училище в другия край на Гион, за да взимам уроци по музика, танци и чайна церемония. Всички момичета, на които предстоеше да станат гейши, учеха в това училище. Бях сигурна, че щом най-сетне ми позволят да го посещавам, ще срещна там Сацу, така че в края на първата седмица вече бях решила да съм кротка като крава, която водят за повода, с надеждата, че Майка веднага ще ме прати в онова училище.

Повечето от домакинските ми задължение бяха прости. Прибирах сутрин завивките, почиствах стаите, метях пръстения коридор и други такива. Понякога ме пращаха до аптеката за мазило против крастата на готвачката или до един магазин на булевард Шиджо за любимите на Леля оризови бисквити. За щастие, най-отвратителната работа, като чистенето на клозетите, вършеше една от по-старите прислужници. Но макар да работех по моему много усърдно, изглежда, че противно на очакванията ми не правех добро впечатление, защото ежедневните задължения надхвърляха възможностите ми, а Баба още повече влошаваше ситуацията.

Да се грижа за нея не бе всъщност едно от задължения ми, или поне не както Леля ми ги описа. Но извикаше ли ме, не можех да се престоря, че не съм чула, защото тя бе най-старшата в тази окия. Един ден например, тъкмо носех горе чай на Майка, когато чух старицата да вика:

— Къде е онова момиче! Пратете ми го!

Трябваше да оставя подноса с чая и бързо да ида в стаята. Баба обядваше.

— Не виждаш ли, че тук е прекалено горещо? — извика ми тя, след като коленичих и й се поклоних. — Трябваше да дойдеш и да отвориш прозореца.

— Съжалявам, госпожо. Не знаех, че ви е горещо.

— Не личи ли, като ме гледаш?

Ядеше ориз и по долната й устна бяха полепнали няколко зърна. Помислих си, че е по-скоро противна, отколкото потна, но отидох до прозореца и го отворих. Само че тутакси влетя муха и зажужа около яденето на Баба.

— Какво ти става? — извика тя, отпъждайки мухата с пръчиците за хранене. — Другите прислужници не пускат мухи, когато отварят прозореца!

Извиних се и казах, че ще взема биячка.

— И ще запратиш мухата право в яденето ми ли? О, не, не! Ще стоиш тук, докато ям, и ще я отпъждаш.

Тъй че трябваше да остана при нея, докато яде, и да слушам разказа й за великия артист от театър Кабуки Ичимура Удзаемон XIV, който държал ръката й по време на церемония по любуване на луната, когато тя била четиринайсетгодишна. Когато най-сетне ме пусна да си вървя, чаят за Майка бе вече толкова студен, че не можех да й го сервирам. И тя, и готвачката ме нахокаха.

Истината бе, че Баба не обичаше да е сама. Дори когато отиваше до клозета, караше Леля да стои пред отворената врата и да я крепи с ръце на седалката. Вонята бе толкова силна, че бедната Леличка едва не си изкълчваше врата, опитвайки се да държи главата си колкото се може по-далеч. Нямах чак толкова ужасни задължения, но Баба доста често ме викаше да я масажирам, докато тя си чисти ушите с малка сребърна лъжичка, а да я масажирам бе по-лошо, отколкото си представяте. Първия път, когато тя смъкна кимоното от раменете си, едва не ми призля, защото кожата по тях и врата й бе грапава и жълта като на сурова кокошка. Както по-късно научих, причината за това била, че по времето, когато била гейша, използвала особен бял грим. Наричахме го „китайска глина“ и съдържаше олово. Китайската глина, оказа се, беше преди всичко отровна, а освен това бе навярно една от причините за отвратителния характер на Баба. Освен това на младини тя често бе отскачала до минералните бани на север от Киото. В това не би имало нищо лошо, освен че гримът със съдържание на олово се сваляше много трудно и остатъците от него в комбинация с елементите в минералната вода бяха съсипали кожата й. Баба не бе единствената жертва на този грим. Дори в първите години на Втората световна война по улиците на Гион все още можеха да се видят старици с провиснали жълти вратове.

Един ден след около три седмици от пристигането ми в тази окия се качих по-късно от обикновеното да оправя стаята на Хацумомо. Умирах от страх от тази жена, макар почти да не я виждах, защото беше много заета. Безпокоях се какво ли би станало, ако ме свареше сама, затова винаги се стараех да чистя стаята й веднага щом отидеше на уроците си по танци. За беда, същата сутрин Леля ме отрупа с работа почти до обяд.

Стаята на Хацумомо беше най-голямата в нашата окия, по-голяма от цялата ни къща в Йороидо. Не можех да разбера защо трябва да е толкова по-голяма от останалите, докато веднъж една от по-старите прислужници не ми обясни, че макар в момента Хацумомо да била единствената гейша тук, в миналото имало три-четири и всички спели заедно в стаята. Хацумомо може и да живееше сама, но наистина разхвърляше за четирима. Когато през онзи ден се качих в стаята й, освен вечните списания, разпилени навред, и четките, нахвърляни по рогозките на пода, заварих и огризка от ябълка, както и празна бутилка от уиски под масичката. Прозорецът бе отворен и навярно вятърът бе съборил дървената рамка, на която тя бе закачила кимоното си предната вечер. Или пък тя я беше съборила, залитайки пияна към постелята, и не си бе направила труда да я изправи. Обикновено Леля би трябвало вече да е прибрала кимоното, защото в нашата окия тя се грижеше за дрехите, но, кой знае защо, не го бе сторила. Тъкмо изправях рамката, и вратата неочаквано се плъзна встрани. Извърнах се и видях в рамката й Хацумомо.

— Ооо, това си ти? — изрече тя. — Стори ми се, че чувам малка мишка или нещо такова. Виждам, че ми оправяш стаята! Ти ли си тая, която постоянно ми пренареждаш бурканчетата с грим? И защо упорстваш да го правиш?

— Много съжалявам, госпожо. Само ги вдигам, за да забърша праха под тях.

— Но ако ги пипаш, те ще завонят като теб. И тогава мъжете ще ме питат: „Хацумомо сан, защо вониш на просто момиче от рибарско село?“ Сигурна съм, че разбираш това, нали? Но за по-сигурно хайде да го повториш. Защо не искам да пипаш гримовете ми?

Не можех да си наложа да го кажа. Но в крайна сметка отвърнах:

— Защото ще завонят като мен.

— Чудесно! И какво ще кажат мъжете?

— Ще кажат: „О, Хацумомо сан, защо вониш на просто момиче от рибарско село?“

— Хм… има нещо в тона ти, което не ми харесва. Но мисля, че ще го преглътна. Не мога да разбера защо вие, момичетата от рибарските села, миришете толкова лошо. Преди няколко дни грозната ти сестра дойде да те търси и от нея лъхаше същата смрад.

Дотогава стоях, отпуснала очи към пода, но щом чух това, погледнах Хацумомо право в очите, за да разбера дали говори истината.

— Изглеждаш безкрайно изненадана! — рече тя. — Не споменах ли, че е идвала тук? Искаше да ти предам къде живее. Навярно желае да я намериш, та двете да избягате заедно.

— Хацумомо сан…

— Искаш да ти кажа къде е, нали? Е, трябва обаче да си заслужиш тази информация. Като измисля как, ще ти съобщя. А сега се махай.

Не смеех да не се подчиня, но точно преди да напусна стаята, спрях, защото си помислих, че може би бих могла да и склоня да говори.

— Хацумомо сан, знам, че не ме обичате — казах. — Ако бихте били така добра да ми кажете онова, което искам да науча, обещавам ви никога повече да не ви безпокоя.

Видимо много доволна от това, Хацумомо се приближи към мен, сияеща от щастие. Честно казано, не съм виждала по-потресаваща жена. Мъжете по улиците понякога спираха и вадеха цигарите от устата си, зяпнали в нея. Помислих, че се кани да ми го пошушне на ухото, но след като постоя над мен усмихната, тя издърпа ръката си и ме зашлеви.

— Казах ти да излезеш от стаята ми, нали?

Бях толкова слисана, че не знаех как да реагирам. Но сигурно бях излязла залитайки, защото следващото нещо, което проумях, бе, че лежа на дървения под в коридора с ръце на лицето. След миг Майка отвори плъзгащата се врата на стаята си.

— Хацумомо! — изкрещя тя и дойде да ми помогне да се изправя. — Какво си направила на Чийо?

— Тя разправяше, че иска да избяга, госпожо. Реших, че ще е най-добре да я шляпна вместо вас. Мислех, че може би сте прекалено заета, за да го сторите сама.

Майка извика прислужница и й заръча да донесе няколко стръкчета свеж джинджифил, а после ме вкара в стаята си и ми нареди да седна на масичката и да изчакам, докато свърши да говори по телефона. Единственият телефон, от който можеше да се звъни извън Гион, висеше на стената в стаята и никой освен нея не можеше да го използва. Майка бе оставила слушалката отстрани на полицата и когато отново я грабна, така я стисна с дебелите си къси пръсти, та помислих, че по пода ще покапят капки.

— Извинявай — каза тя на някого с режещия си глас. — Хацумомо пак бие прислужниците.

През първите няколко седмици в тази окия изпитвах необяснима привързаност към Майка, нещо като чувството на рибата към рибаря, който я откачва от кукичката. Може би защото я виждах само за няколко минути на ден, докато чистех стаята й. Тя бе винаги там — седнала на масичката със счетоводна книга пред себе си, а пръстите на едната й ръка местеха с потракване топките на сметалото, направено от слонова кост. Може би беше организирана жена, що се отнася до счетоводните книги, ала във всяко друго отношение бе по-разпиляна и от Хацумомо. Оставеше ли шумно лулата на масата, всичко наоколо се поръсваше в пепел и тютюн, но тя не си правеше труда да забърше. Не обичаше друг да се докосва до завивките й, дори да сменя чаршафите, тъй че цялата стая миришеше на мръсно бельо. И понеже пушеше, хартиените щори на прозорците бяха с ужасни петна, което придаваше на стаята мрачен вид.

Докато Майка продължаваше разговора си по телефона, една от по-старите прислужници влезе с няколко стръкчета току-що откъснат джинджифил, за да го наложа на лицето ми, където Хацумомо ме бе зашлевила. Шумът от отварянето и затварянето на вратата събуди кученцето на Майка — Таку, много проклето същество със смачкана физиономия. То изглежда, прекарваше живота си само в три неща — да лае, да хърка и да хапе хората, опитали се да го погалят. След като прислужницата излезе, Таку дойде и се настани до мен. Това беше един от малките му трикове — обичаше да се излегне на място, където, без да искам, ще го настъпя, и веднага след това ме захапваше. Застанала между Майка и Таку, вече започвах да се чувствам като мишка, заклещена между две плъзгащи се врати. Майка най-сетне окачи слушалката и седна на масичката. Погледна ме с жълтите си очи и накрая изрече:

— А сега слушай, момиче. Може би си чула Хацумомо да лъже. Но не значи, че ако нейните номера минават, и твоите ще минат. Искам да знам… защо ти удари шамар?

— Искаше да напусна стаята й, госпожо — отвърнах. — Ужасно съжалявам.

Тя ме накара да го повторя отново с правилен киотоски диалект, което ме затрудни ужасно. Когато най-сетне го казах достатъчно добре, за да е доволна, тя продължи:

— Мисля, че не си даваш сметка какви са задълженията ти в тази окия. Всички ние тук мислим само за едно — как да помагаме на Хацумомо да има успех като гейша. Дори Баба. Може да ти се струва трудна старица, но тя всъщност прекарва целия си ден да мисли как да е полезна на Хацумомо.

Нямах ни най-малка представа за какво говори. Откровено казано, според мен не би могла да заблуди и мръсен парцал, че е възможно Баба да е полезна, някому.

— Щом човек, толкова уважаван като Баба, полага всекидневно огромни усилия да облекчи работата на Хацумомо, помисли си ти колко много трябва да се стараеш.

— Да, госпожо. Ще продължа да се старая с все сили.

— Не искам да чуя, че отново си обезпокоила Хацумомо. Другото момиче успява да не й се пречка в краката, тъй че ти би могла да сториш същото.

— Да, госпожо… но преди да се оттегля, може ли да попитам нещо? Чудех се дали някой има представа къде е сестра ми. Разбирате ли, бих искала да й изпратя писъмце.

Майка имаше особена уста. Беше прекалено голяма за лицето й и повечето време стоеше отворена, но сега тя направи гримаса, която не бях виждала преди — оголи зъбите си, сякаш искаше да ми даде възможност да ги разгледам добре. Това бе нейният си начин да се усмихва, макар че не го разбрах, докато не започна да издава кашлящия звук, който пък беше смехът й.

— Защо, за бога, трябва да ти кажа подобно нещо?

След тези думи тя още няколко пъти издаде своя дрезгав смях, а сетне направи знак с ръка да напусна стаята.

Леля чакаше в коридора със задача за мен. Подаде ми ведро и ме прати горе на покрива по стълбата, над която имаше капандура. Там на дървени подпори бе закрепен варел за дъждовната вода. Водата служеше за измиване на малката тоалетна на втория етаж до стаята на Майка, защото в онези дни дори в кухнята нямахме водопровод. Напоследък се беше засушило и тоалетната вече вонеше. Задачата ми беше да напълня варела, а Леля да пусне няколко пъти вода долу, за да прогони миризмата.

Беше по обяд и керемидите ми се струваха като нагорещени тигани. Докато изливах ведрото във варела, не можех да не си спомня студената вода в езерото, където отивахме да поплуваме. Бях ходила там само преди няколко седмици, но на покрива на нашата окия имах чувството, че това е било много-много отдавна. Леля ми извика да оплевя покаралите между керемидите бурени, преди да сляза. Загледах се в маранята над града и хълмовете, ограждащи го като стена на затвор. Някъде там, под един от тези покриви, сестра ми навярно вършеше същата работа като мен. Мислех за нея, когато неволно блъснах варела и водата се разплиска и потече към улицата.

След около месец от пристигането ми в тази окия Майка ми каза, че вече е време да започна обучението си. На другата сутрин трябваше да придружа Пити, за да бъда представена на учителите. След това Хацумомо щеше да ме заведе на едно място, наречено „регистратура“, за което никога не бях чувала, а привечер трябваше да наблюдавам как тя се гримира и си облича кимоното. Традицията в окията повеляваше в деня, когато започва обучението си, момичето да присъства при подготовката за вечерта на най-старшата гейша.

Като чу, че на другия ден ще ме води в училището, Пити започна да нервничи ужасно.

— Трябва да си готова за тръгване веднага щом се събудиш. Закъснеем ли, по-добре да се удавим в мръсния канал.

Бях я виждала да излита толкова рано сутрин, че не успяваше да измие гурелите си. Освен това на излизане винаги бе сякаш готова да ревне. И наистина, чуех ли я да тропа с дървените си налъми край прозореца на кухнята, можех да се обзаложа, че плаче. Не се справяше добре — учението всъщност никак не й вървеше. Бе пристигнала в тази окия шест месеца преди мен, но тръгна на училище седмица-две след моята поява. Повечето дни, щом се прибереше по обяд, веднага се скриваше в стаята на прислугата, за да не види никой колко е разстроена.

На другата сутрин се събудих по-рано от друг път и за пръв път си облякох синьо-бялото кимоно, което ученичките носеха. Беше нищо и никакво памучно кимоно без подплата, с детски рисунък на квадратчета. Сигурна съм, че не изглеждах по-елегантна от пътник в странноприемница, който се е преоблякъл в леко кимоно, за да отиде да се изкъпе. Но никога досега не бях носила нещо толкова разкошно. Пити ме чакаше в преддверието и изглеждаше разтревожена. Тъкмо да си нахлузя сандалите, когато Баба ме повика.

— Не! — извика останалата почти без дъх Пити. И наистина лицето й се отпусна като разтопен восък. — Пак ще закъснея. Да се направим, че не сме я чули. Да тръгваме!

Бих се радвала да постъпя така, но Баба вече стоеше на вратата на стаята си и гледаше гневно към мен през централния проход. В крайна сметка тя не ме задържа повече от десет-петнайсет минути, но междувременно очите на Пити се бяха налели със сълзи. Когато най-сетне тръгнахме, тя закрачи толкова бързо, че едва я догонвах.

— Тая бабичка е толкова жестока — каза. — Не забравяй да си натопиш ръцете в купа със сол, след като си масажирала врата й.

— Това пък защо?

— Мама често ми повтаряше: „Злото се разпространява по белия свят чрез допир.“ Знам, че е истина, защото една сутрин тя докосна демон — разминала се случайно на улицата с него, и затова умря. Ако не си пречистваш ръцете, ще се превърнеш в сбръчкана маринована ряпа като Баба.

Двете с Пити бяхме на една възраст и в една и съща странна ситуация, затова съм сигурна, че ако можехме, щяхме често да си говорим. Но бяхме толкова претрупани с домакинска работа, че едва ни оставаше време да хапнем, а и Пити ядеше преди мен, защото беше по-старша. Вече споменах, че бе дошла шест месеца преди мен, но не знаех почти нищо повече за нея, затова попитах:

— От Киото ли си? Акцентът ти е, като че си оттук.

— Родена съм в Сапоро. После обаче, когато бях петгодишна, майка ми умря и баща ми ме изпрати тук при вуйчо. Миналата година той се разори и ето ме къде съм сега.

— Защо не избягаш обратно в Сапоро?

— Баща ми бе застигнат от проклятие и умря миналата година. Не мога да избягам. Няма къде да ида.

— Намеря ли сестра си — казах, — можеш да дойдеш с нас. Ще избягаме заедно.

Знаех колко й е трудно да учи, затова очаквах, че предложението ми ще я ощастливи. Но тя не отрони и дума. Бяхме вече стигнали до булевард Шиджо и пресякохме в пълно мълчание. Беше същият онзи булевард, който бе толкова многолюден в деня на пристигането ни. Сега, в ранната утрин, имаше само един трамвай в далечината и няколко велосипедисти тук-там. И така, пресякохме и поехме по тясна улица. Чак тогава Пити се спря — за пръв път, откакто бяхме излезли от нашата окия.

— Вуйчо ми беше много добър човек — каза тя. — Последното, което чух от него, преди да ме отпрати, беше: „Някои момичета са умни, други глупави. Ти си добро момиче, но си от глупавите. Не можеш да се справиш сама на този свят. Пращам те на място, където други ще ти казват какво да вършиш. Изпълнявай каквото ти нареждат и всичко ще е наред.“ Това ми каза той. Тъй че, ако искаш да продължиш по своя си път, Чийо чан, върви. Но аз, аз намерих място, където да прекарам живота си. Ще работя толкова усърдно, колкото е нужно, само и само да не ме изгонят. Но по-скоро бих се хвърлила от някоя скала, отколкото да съсипя шанса си да стана гейша като Хацумомо.

Пити млъкна. Гледаше към нещо зад мен.

— О, господи, Чийо чан, това не те ли кара да огладнееш?

Обърнах се и проумях, че зяпа входа на една окия. Върху рафт в преддверието имаше миниатюрен шинтоистки храм, пред който бе поставен за приношение оризов сладкиш. Почудих се дали това е привлякло вниманието й, но с удивление открих, че очите й са устремени към земята. Каменната пътека към вътрешната врата бе обрасла с мъх, но освен това не съзирах нищо друго. И тогава очите ми паднаха върху него. Пред входа, точно до бордюра на улицата, лежеше клечка със забучено на нея парче печена сепия, която някой бе изхвърлил, без да дояде. Уличните продавачи ги продаваха нощем на колички. Уханието на сладкия сос, с който ги поливаха, бе постоянно изтезание за мен, защото на прислужници като нас не даваха нищо повече от ориз и мариновани зеленчуци на всяко ядене и супа веднъж дневно и само два пъти месечно по малко сушена риба. Въпреки това нищо в захвърлената сепия не събуди апетита ми. Две мухи се разхождаха в кръг по нея, и то така спокойно, сякаш бяха излезли на разходка в парка.

Пити беше от момичетата, на които малко им трябваше да надебелеят бързо. Бях чувала понякога как стомахът й се бунтува от глад — звучеше, като че отварят огромна порта. Въпреки това бях далеч от мисълта, че се кани да изяде сепията, докато не я видях, как се оглежда нагоре-надолу по улицата, за да е сигурна, че никой не гледа.

— Пити — казах, — ако си гладна, вземи, за бога, оризовия сладкиш от онази полица. Мухите и без това вече са си присвоили парчето.

— По-голяма съм от тях — отвърна тя. — Освен това ще е светотатство да изям сладкиша. Той е приношение.

След тези думи тя се наведе и грабна сепията.

Вярно, че бях израсла на място, където децата опитваха да ядат всичко, което мърда. Признавам също, че веднъж на четири-петгодишна възраст изядох един щурец, но само защото някой ме предизвика. Но при вида на Пити с набучената на клечка сепия, цялата оваляна в пясък и накацана от мухи… Тя издуха пясъка и се опита да отпъди мухите, но те само се размърдаха, колкото да запазят равновесие.

— Не можеш да изядеш това — извиках й. — Все едно да оближеш с език камъните по улицата!

— Че какво им е толкова на камъните? — попита тя и — не бих повярвала, ако не го бях видяла със собствените си очи — се отпусна на колене, оплези се и прокара бавно и внимателно език по уличното платно. Зейнах от изненада. А когато отново се изправи, имаше такъв вид, сякаш и тя самата не вярва какво е направила. После обаче си избърса езика с длан, изплю се няколко пъти, пъхна парчето сепия между зъбите си и го изхлузи от клечката.

Трябва да беше доста жилаво, защото Пити го дъвка през целия път нагоре по полегатия склон, чак до дървената порта на училището. Още щом влязохме, усетих в стомаха си буца, защото градината ми се видя необятна. Вечнозелени храсти и усукани пинии растяха около декоративно езеро с шарани. През най-тясната му част бе прехвърлена каменна плоча. Две възрастни жени в кимона стояха на нея и се пазеха от ранното утринно слънце с лакирани чадърчета. Колкото до сградите, не можех да преценя какво точно виждам в момента, но сега знам, че само малка част бе отдадена за училище. Масивната сграда отзад бе всъщност театър „Кабуренджо“, където всяка пролет гейшите от Гион представяха Старопрестолните танци.

Пити забърза към входа на дълга дървена сграда, която взех за жилище на прислугата, но се оказа самото училище! Още щом прекрачих прага, долових характерния мирис на препечени чаени листа; този мирис и до ден днешен кара стомахът ми да се свива, сякаш отново отивам на училище. Събух се и понечих да си бутна налъмите в най-близкото отделение, но Пити ме спря — съществуваше неписано правило кой къде да си слага обувките. Пити беше сред най-младшите и трябваше да се покатери по кабинките като по стълба и да остави своите най-горе. Тъй като за пръв път стъпвах в училището, бях по-нисша и от нея и се налагаше да използвам кабинката над нейната.

— Но внимавай, като се катериш, да не настъпиш нечии сандали — предупреди ме тя, макар да имаше само няколко чифта. — Ако някое от момичетата те види, така ще те смъмрят, че пришки ще ти излязат на ушите.

Училищната сграда бе толкова стара и прашна, че ми заприлича на изоставен дом. В дъното на дългия коридор стоеше групичка от шест-седем момичета. Като ги видях, ми прималя, защото си помислих, че някоя от тях може да е Сацу. Но когато те се обърнаха и ни изгледаха, останах разочарована. Бяха с еднакви прически, така наречената варешинобу — прическата на чиракуващите гейши, и видът им подсказваше, че знаят много повече за Гион, отколкото Пити или аз щяхме някога да научим.

Влязохме в широка класна стая някъде към средата на коридора. По дължината на една от стените й имаше дъска с куки, на които висяха дървени таблички, а върху всяка бе дебело изписано с черен туш нечие име. Все още не можех да пиша и да чета добре, макар че всяка сутрин бях ходила на училище в Йороидо, а откакто пристигнах в Киото, Леля ме занимаваше по един час следобед. Тъй че успях да прочета само някои от имената. Пити пристъпи до дъската, извади от плитка кутия на пода дъсчицата с името си и я окачи на първата попаднала й свободна кука. Както разбирате, дъската на стената беше нещо като присъствена книга.

После се отбихме в още няколко класни стаи, за да може Пити да се „разпише“ за другите си уроци. Преди обяд трябваше да има четири часа — шамисен, танци, чайна церемония и своеобразен стил на пеене, който наричаме нагаута. Пити толкова се притесняваше, че е най-изоставащата по всичко, че когато си тръгвахме, за да идем да закусим вкъщи, не преставаше да мачка нервно обито на кимоното си. Но тъкмо се обувахме, и едно момиче на нашата възраст с разрошена коса прелетя през портата и премина тичешком през градината към училището. Като я видя, Пити видимо се поуспокои.

Изядохме по паница супа и се върнахме колкото се може по-скоро в училището, така че Пити да успее да коленичи най-отзад в класната стая и да си сглоби шамисена. Ако никога не сте виждали шамисен, сигурно ще ви се стори странен инструмент. Някои го наричат японска китара, но в действителност той е много по-малък от китара и има тънък дървен гриф с три ключа в горния край. Тялото на инструмента представлява малка кутия, на която подобно на барабан е опъната котешка кожа. Инструментът може да се разглоби на части и да се прибере в кутия или чанта. Така всъщност го посят от място на място. Във всеки случай Пити сглоби своя шамисен и изплезила език, започна да го настройва, но за жалост трябва да кажа, че нямаше никакъв слух и тоновете подскачаха нагоре-надолу като лодка по бурни вълни и все не успяваха да спрат на полагаемото им се място. Скоро стаята се напълни с момичета с шамисени и всички насядаха нагъсто като шоколади в кутия. Не откъсвах очи от вратата с надежда да влезе Сацу, но тя така и не се появи.

След минута пристигна и учителката. Беше дребна старица с писклив глас. Казваше се госпожа Мидзуми и точно с това име се обръщахме към нея. Мидзуми обаче доста напомня по звучене недзуми, сиреч мишка, тъй че зад гърба й я наричахме госпожа Недзум — Мишката. Мишката коленичи на възглавничка с лице към класа и не направи никакво усилие да изглежда дружелюбна. Когато ученичките се поклониха като една и я поздравиха с „добро утро“, в отговор тя само ги изгледа кръвнишки и не каза нито дума. Накрая погледна към дъската и извика едно име.

Въпросното момиче, изглежда, имаше много високо мнение за себе си. След като доплава до предната част на стаята, то се поклони на учителката и засвири. След минута-две Мишката й каза да спре и й наговори какви ли не неприятни неща за свиренето й, след което затвори със замах ветрилото си и й направи с него знак да се оттегли. Момичето благодари, поклони се отново и се върна на мястото си, а Мишката извика следващата ученичка.

Това продължи повече от час, докато най-сетне дойде и редът на Пити. Тя видимо нервничеше и наистина, щом започна да свири, всичко тръгна на зле. Най-напред Мишката я спря и грабна от ръцете й шамисена, за да го настрои. Пити засвири отново, но ученичките започнаха да се споглеждат, защото никой не разбираше какво точно се опитва да изсвири. Мишката удари шумно по масичката и им кресна да гледат право напред, а после започна да отмерва с ветрилото си ритъма, който Пити да следва. Това не помогна, тъй че в крайна сметка Мишката се зае да й показва как да държи плектъра. Стори ми се, че почти навехна всеки от пръстите й, опитвайки се да й обясни какво да прави. Накрая се отказа и от това и възмутено остави плектъра да падне на сламените рогозки. Пити го вдигна и се върна на мястото си с насълзени очи.

След тази случка разбрах защо е толкова притеснена, че е най-изоставащата в класа. Защото точно тогава разчорленото момиче, което сутринта тичаше към училище, застана отпред и се поклони.

— Не си губи времето в опити да любезничиш с мен! — изпищя в лицето й Мишката. — Ако не беше спала толкова до късно тази сутрин, щеше да си навреме тук, за да научиш нещо.

Момичето се извини и веднага започна да свири, но учителката не й обърна никакво внимание. Само каза:

— Спиш много до късно сутрин. Как очакваш да те уча, когато не си правиш труда да идваш като другите и както си му е редът, да си закачваш името на дъската? Върви си на мястото! Не искам да се занимавам с теб.

Урокът свърши и Пити ме заведе отпред, където се поклонихме на Мишката.

— Бихте ли ми разрешили да ви представя Чийо, учителко? И да помоля за вашето снизхождение да я обучавате, защото тя е момиче без всякакви умения.

Не си мислете, че се опитваше да ме обиди — просто по онова време това бе начинът да изразиш любезността си. И майка ми би го казала така.

Мишката дълго мълча, без да сваля очи от мен, и накрая изрече:

— Ти си умно момиче. Достатъчно е само да те погледне човек, за да го разбере. Може би ще помагаш на по-голямата си сестра в уроците. — Говореше, разбира се, за Пити. — Окачи си името на дъската още щом дойдеш утре сутринта. Пази тишина в клас. Изобщо не понасям да се разговаря! А очите ти трябва да гледат право напред. Ако изпълняваш всичко това, ще те уча най-съвестно.

С тези думи тя ни отпрати.

В коридора между класните стаи не преставах да се оглеждам за Сацу, но не я открих. Започнах да се тревожа, че може би никога повече няма да я видя, и така се разстроих, че точно преди началото на часа една от учителките усмири класа и ми каза:

— Ей, ти там! Какво те притеснява?

— О, съвсем нищо, госпожо. Просто си прехапах случайно устната — отвърнах аз. И за по-убедително — главно заради момичетата наоколо, които не сваляха очи от мен — наистина си прехапах силно устната и усетих в устата си вкуса на кръв.

Отдъхнах си, като се убедих, че уроците на Пити не са толкова мъчителни за гледане като първия. В часа по танци например ученичките се упражняваха да се движат в унисон, в резултат на което никоя не изпъкваше пред останалите. Пити в никакъв случай не беше най-лошата танцьорка и дори притежаваше някаква непохватна грациозност в движенията. Урокът по пеене преди обяд я затрудни повече, защото нямаше слух, но и там всички пееха заедно, тъй че тя съумяваше да прикрие грешките си, като пееше едва чуто, но движеше усърдно устата си.

В края на всеки час тя ме представяше на учителката. Една от тях ми каза:

— Живееш в една и съща окия с Пити ли?

— Да, госпожо. Окията „Нитта“ — защото Нитта бе фамилията на Баба, Майка, а и на Леля.

— Това ще рече, че живееш с Хацумомо сан.

— Да, госпожо. Сега Хацумомо е единствената гейша в нашата окия.

— Ще направя каквото зависи от мен да те науча да пееш — заяви учителката. — Стига да оцелееш.

После се разсмя, сякаш бе казала страхотна шега, и ни пусна да си вървим.

5

Същия ден следобед Хацумомо ме заведе в Регистратурата на Гион. Очаквах нещо грандиозно, но се оказаха няколко нищо и никакви мрачни и покрити със сламени рогозки стаи на втория етаж на училищна сграда. Вътре бе пълно с маси и счетоводни книги и ужасно миришеше на цигари. Един чиновник вдигна очи към нас през пелената от дим и ни кимна да влезем в задната стая. Там зад отрупана с книжа маса седеше най-огромният човек, който бях виждала в живота си. Тогава още не знаех, но се оказа, че някога бил състезател по сумо. И наистина, ако излезеше и бутнеше с тяло сградата, всички онези маси щяха навярно да се прекатурят и да се стоварят на пода. Не беше особено добър състезател и след оттеглянето си не бе получил почетна титла като повечето борци, но все още обичаше да го наричат с някогашното му име — Аваджиуми. Някои от гейшите го бяха съкратили шеговито на прякора Аваджи.

Още с влизането Хацумомо пусна в ход чара си. За пръв път я виждах да го прави. Тя каза само: „Аваджи сан!“, но така, че нямаше да се изненадам, ако някъде по средата бе останала без дъх, защото прозвуча като „Авааа-джиии-сааааа-аннн!“ Прозвуча, сякаш му се караше. Щом чу гласа й, той остави писалката и огромните му бузи се отместиха към ушите — такава бе неговата усмивка.

— Ммм… Хацумомо сан — изрече той. — Ако продължиш да се разхубавяваш, не знам какво ще правя!

Говорът му приличаше на хриптене, защото състезателите по сумо често си съсипват гласните струни. Причината е, че си нанасят взаимно удари по врата.

Може да беше с размерите на хипопотам, но иначе, що се отнася до облеклото, беше много елегантен. Носеше кимоно на ситно райе и подходящи панталони. Работата му се състоеше в това да следи дали всички пари, минаващи през Гион, текат накъдето се полага; някои приточета от тази парична река се вливаха, разбира се, право в джоба му. Не че той крадеше, а просто така работеше системата. Аваджиуми наистина заемаше много важна длъжност, тъй че за всяка гейша бе от полза да го ощастливява, поради което той се славеше с това, че прекарва толкова време без елегантните си дрехи, колкото в тях.

Двамата дълго разговаряха и накрая Хацумомо му каза, че е дошла да ме регистрира за занятията в училището. Аваджиуми все още не ме бе погледнал, но сега обърна гигантската си глава към мен. След миг стана и вдигна една от книжните щори на прозореца, за да стане по-светло.

— О, мислех, че очите ме лъжат — рече той. — Трябваше веднага да ми кажеш какво красиво момиче водиш със себе си. Очите й… имат цвета на огледало!

— На огледало ли! — извика Хацумомо. — Но огледалото няма цвят, Аваджи сан.

— Разбира се, че има. Искрящо сив. Когато се оглеждаш, виждаш само себе си, но аз откривам красив цвят.

— Така ли? За мен не е чак толкова красив. Веднъж видях един умрял — измъкваха го от реката и на цвят езикът му бе досущ като очите й.

— Може би защото си прекалено красива, за да забелязваш другаде красота — каза Аваджиуми, отвори една счетоводна книга и взе писалката. — Както и да е, нека регистрираме момичето. Сега… Чийо, нали? Кажи ми пълното си име, Чийо, и мястото на раждане.

Щом чух това, веднага си представих как Сацу стои и гледа нагоре към Аваджиуми, объркана и уплашена. Трябваше и тя да е била по някое време тук, защото, щом на мен ми се налагаше да се регистрирам, същото се отнасяше и за нея.

— Фамилията ми е Сакамото — отвърнах. — Родена съм село Йороидо. Но може би вече сте го чули, господине, от моята по-голяма сестра Сацу?

Опасявах се, че въпросът ми ще вбеси Хацумомо, но за моя изненада тя изглеждаше едва ли не доволна.

— Ако е по-голяма от теб, би трябвало вече да се е регистрирала — отвърна Аваджиуми. — Но не ми е попадала. Не мисля, че изобщо е в Гион.

Едва сега проумях усмивката на Хацумомо — тя предварително знаеше какъв ще е отговорът му. Ако имах някакви съмнения дали, както твърдеше, наистина е разговаряла със сестра ми, то те се изпариха. В Киото имаше и други райони, обитавани от гейши, макар да не знаех кой знае колко за тях. Сацу бе в някой от тях и аз се зарекох да я намеря.

Когато се върнах в нашата окия, Леля ме чакаше, за да ме заведе на баня по-надолу по улицата. Вече бях ходила там, но с по-възрастните прислужници, които обикновено ми даваха малка хавлиена кърпа и парче сапун и ме оставяха да се мия сама, а те клякаха на кахления под и се миеха една друга. Леля беше по-мила и седна да ми изтърка гърба. Бях изненадана, че е лишена от всякакво благоприличие — тя мяташе насам-натам увисналите си гърди, сякаш не бяха нищо повече от бутилки. Дори няколко пъти ме удари неволно по рамото с едната.

По-късно вкъщи ме облече в първото копринено кимоно в живота ми — яркосиньо със зелени треви по края и светложълти цветя по ръкавите и гърдите. После ме поведе нагоре по стълбата към стаята на Хацумомо. Преди да влезем, ме предупреди строго по никакъв начин да не разсейвам Хацумомо или, не дай си боже, да направя нещо, което би предизвикало гнева й. Тогава не я разбрах, но сега отлично знам защо бе толкова загрижена. Защото, когато се събужда сутрин, гейшата е като всяка друга жена — с омазнено от съня лице и неприятен дъх. Вярно, че прическата й е прекрасна, дори когато се мъчи да си отвори очите, но във всяко друго отношение е най-обикновена жена и в никакъв случай гейша. Превръща се в гейша едва когато седне пред огледалото, за да се гримира грижливо. Не че тогава започва да прилича на гейша. От този миг нататък тя започва да мисли като гейша. Наредиха ми да седна на крачка зад Хацумомо, откъдето можех да виждам лицето й в малкото огледало на тоалетката. Тя бе коленичила върху възглавничка и беше облечена в прилепващо на раменете памучно кимоно. В ръцете си държеше половин дузина четки с различна големина. Някои бяха широки като ветрила, други изглеждаха като клечици за хранене с малки като топлийки главички от мек косъм. Най-сетне Хацумомо се извърна и ми ги показа.

— Ето четките ми — обясни. — А спомняш ли си това? — Извади от чекмеджето на тоалетката си бурканче с белило и го размаха във въздуха, за да го видя добре. — Това е гримът, който ти казах никога да не докосваш.

— Не съм го докосвала — отвърнах.

Тя помириса няколко пъти затвореното бурканче и каза:

— Да, не мисля, че си го пипала. — После го остави и взе три цветни пръчици, сложи ги на дланта си и ми ги показа. — Това пък е за нюансите. Може да ги разгледаш.

Взех едната. Беше с големината на бебешко пръстче, но твърда и гладка като камък, така че не остави цветна следа по кожата ми. Единият край бе увит в тънък станиол, протрит от употреба.

Хацумомо си взе обратно пръчицата и ми протегна нещо като клонка, обгорена в единия край.

— Много хубаво парче от изсушена павлония за изписване на веждите. А това е восък. — Тя извади от хартията, в която бяха загърнати, две използвани наполовина парчета восък и ми ги подаде да ги разгледам.

— Защо, мислиш, ти показах всички тези неща?

— За да разбера как ще се гримирате — отвърнах.

— О, небеса, не! Показах ти ги, за да разбереш, че тук няма никаква магия. Можеш да съжаляваш дълбоко! Защото това означава, че само гримът няма да помогне на бедната Чийо да се превърне в красавица…

Хацумомо се обърна към огледалото и затананика тихо, докато отваряше бурканче с бледожълт крем. Може би няма да ми повярвате, като ви кажа, че този крем бе направен от курешки на славей, но това е самата истина. По онова време много гейши го използваха за крем, защото вярваха, че е много полезен за кожата на лицето, но струваше толкова скъпо, че Хацумомо постави само мъничко около очите и устата си. После отчупи от восъка и след като го поразмекна между пръстите си, натърка с него лицето, а после и шията и гърдите си. Отне й известно време да си избърше ръцете в парцал, а сетне намокри една от плоските четки в паничка с вода и дълго я търка в грима, докато не се получи тебеширенобяла паста. Използва я, за да намаже с нея лицето и шията си, но остави небоядисани очите, както и местата около устните и носа. Виждали сте някога, предполагам, как дете изрязва дупки в хартия, за да си направи маска. Точно така изглеждаше Хацумомо, докато не намокри някакви по-малки четки и не запълни небоядисаните места. След което изглеждаше така, сякаш бе паднала по лице в съд с оризово брашно, защото цялото й лице бе мъртвешки бяло. Приличаше на демона, който всъщност си беше, но въпреки това ми прималяваше от завист и срам. Защото знаех, че след час и нещо мъжете щяха да зяпат очаровани това лице, а аз щях все така да си седя тук, в тази окия, потна и обикновена.

Сетне Хацумомо намокри цветните си пръчици и начерви с тях страните си. Още през първия месец я бях виждала много пъти напълно гримирана. Винаги, стига да можех, и то така, че някой да не ме сметне за невъзпитана, я оглеждах крадешком. Бях забелязала, че използва различен цвят руж според багрите на кимоното. Нямаше нищо необикновено в това, но едва след години научих, че ружът й е винаги с един оттенък по-червен от на другите гейши. Не мога да кажа защо го правеше, освен може би за да внушава на околните мисълта за кръв. Но тя не беше глупава и знаеше отлично как да подчертае красотата на чертите си.

Тя приключи с нанасянето на ружа, но все още нямаше вежди и устни. Само че за известно време остави лицето си такова — чудата бяла маска, и помоли Леля да й забели врата. Тук се налага да ви обясня нещо за вратовете в Япония, ако не го знаете, разбира се, и най-вече факта, че като правило за японските мъже женската шия е нещо като женските крака за европейските мъже. Затова гейшите носят кимоната си отпуснати толкова ниско, че да се виждат горните им прешлени, както по аналогична причина парижанките, предполагам, носят къси поли. Леля изрисува на врата на Хацумомо така нареченото санбонаши — „три крака“. Това е много вълнуващ рисунък, който създава усещането, че гледаш голата кожа на врата през малки заострени краища на бяла ограда. Минаха години, докато проумея еротичния му ефект върху мъжете, но то е като жена, която гледа през разтворените си пръсти. Всъщност гейшата оставя малко ненабелена кожа само покрай линията на косата, от което гримът й изглежда още по-изкуствен, нещо като маска Но. Ако седнал зад нея мъж наистина гледа на грима й като на маска, то той още по-осезаемо усеща кожата под него.

Докато плакнеше четките си, Хацумомо няколко пъти погледна отражението ми в огледалото. Накрая каза:

— Знам какво си мислиш. Че никога няма да бъдеш толкова красива. Е, това е самата истина.

— Аз пък искам да ти съобщя — обади се Леля, — че някои хора намират Чийо за доста хубаво момиче.

— Някои хора обичат вонята на развалена риба — каза в отговор Хацумомо. После ни нареди да напуснем стаята, за да си облече долното кимоно.

Двете с Леля излязохме на стълбищната площадка, където господин Бекку чакаше пред голямо огледало. Беше си все същият като в деня, когато ни отведе със Сацу от къщи. Както научих още през първата седмица тук, основното му занимание не бе да отмъква момичета от домовете им. Господин Бекку бе специалист по обличане на кимона, което ще рече, че идваше всеки ден в нашата окия да помага на Хацумомо да облича пищните си кимона.

Кимоното й за тази вечер висеше на стойка до огледалото. Леля току го приглаждаше, докато Хацумомо не се появи по долно кимоно в ръждивокафяв цвят с рисунък от тъмножълти листа. Оттам насетне почти нищо не разбрах, защото кимоното като дреха е твърде сложно за незапознат с него човек. Но начинът, по който се носи, има дълбок смисъл, стига да ти го обяснят както подобава.

Най-напред трябва да знаете, че обикновената домакиня и гейшата носят кимоното си по съвършено различен начин Когато облича кимоно, домакинята използва всевъзможни подплънки, така че дрехата да не се нагърчва в кръста и в крайна сметка жената изглежда съвършено цилиндрична като дървена колона в храм. Гейшата обаче толкова често носи кимоно, че почти няма нужда от подплънки и дрехата никога не прави гънки в талията. Но и домакинята, и гейшата започват да се обличат, като най-напред свалят лекото кимоно, в което са, докато се гримират, а сетне увиват копринено парче плат — наричаме го коишмаки — около голите си бедра. Следва долната риза с къси ръкави, която се завързва в кръста, а после наподобяващите възглавнички подплънки и шнурове за закрепване на нужното място. Хацумомо имаше типична за японка фигура — малки бедра и силует на върба, а и от толкова години носеше кимоно, че изобщо не използваше подплънки.

Когато жената е вече напълно облечена, всичко, което изброих дотук, остава скрито за погледа. Но следващото, тоест долното кимоно, в никакъв случай не е част от бельото, както би помислил човек. Когато танцува или дори когато върви по улицата, гейшата може да повдигне леко с лява ръка полите на кимоното си, за да не й пречат. Тогава някъде докъм коленете се откриват полите на долното кимоно. Ето кое налага рисунъкът и материята му да са съчетани с основното кимоно. Освен това яката на долното се подава така, както яката на ризата под мъжкото сако. Част от задълженията на Леля бе всеки ден да пришива копринена якичка на долното кимоно, което Хацумомо щеше да облече вечерта, а на другата сутрин да я сваля за пране. Якичките на чиракуващите гейши са червени, но Хацумомо не беше, разбира се чиракуваща, затова носеше бяла.

И така, когато излезе от стаята си, Хацумомо беше вече с всичко онова, което описах, макар да виждахме само долното й кимоно с шнур около талията, за да не се разтваря. Беше и с бели къси чорапки, така наречените таби, закопчани с кукички, за да прилепват плътно към глезените. В този си вид тя бе готова за господин Бекку, който да й облече връхното кимоно. Стига да наблюдавахте работата му, веднага щяхте да разберете защо помощта му бе нужна. Кимоното е с определена дължина, независимо кой го носи, тъй че ако жената не е много висока, излишната материя трябва се нагъне и скрие под пояса. За да постигне нужната дължина, господин Бекку повдигна кимоното, така че на кръста се получиха два слоя материя, и го пристегна с шнур, а когато свърши, нямаше нито една гънчица. А и да се появеше някоя, той дръпваше оттук-оттам и в крайна сметка ефектът бе истинско съвършенство. Когато свърши, кимоното обгръщаше идеално очертанията на тялото.

Основно задължение на господин Бекку като специалист по обличане на кимоно бе да завърже пояса, наречен оби, което не е толкова просто, колкото изглежда. Обито на Хацумомо бе с дължината на човешки ръст и широко приблизително колкото раменете на жена. Увито около кръста, то обхваща разстоянието между основата на гърдите и пъпа. Понечете хора, които нямат представа от кимоно, изглежда, мислят, че обито просто се завързва на гърба като шнур или нещо подобно, но съвсем не е така. Нужни са половин дузина връзки и закопчалки, които да го фиксират, както и доста подплънки за оформяне на възела. На господин Бекку му бяха нужни няколко минути, за да се справи с обито на Хацумомо. Когато свърши, по дебелата и тежка материя нямаше гънка.

Разбрах твърде малко от това, което видях тогава, но ми се стори, че господин Бекку прави какво ли не, и то светкавично, докато Хацумомо само стърчи с вдигнати ръце и не сваля поглед от отражението си в огледалото. Призляваше ми от завист, като я гледах. Кимоното й беше от брокат с нюанси на кафяво и златно. Под кръста й елени в есеннокафяво се гушеха един в друг на фона на златни и ръждивокафяви окапали листа. Обито бе с цвят на цъфнала слива с втъкани сребърни нишки. Тогава не разбирах още от тези неща, но кимоното й струваше навярно повече от годишния доход на полицай или продавач. Въпреки това, ако я наблюдавахте как се извръща, за да се види в гръб, бихте си помислили, че и всички пари на света не могат да помогнат на една жена да изглежда толкова съвършена.

Оставаше й само да си довърши грима и да си сложи украшенията за коса. Двете с Леля я последвахме в стаята. Хацумомо седна на колене пред тоалетката и извади лакирана кутийка с червило за устни. Нанесе го с четчица. Модата по онова време бе горната устна да не се черви, така че долна та изглеждаше по-пълна. Белият грим поражда какви ли не странни илюзии — ако гейша начерви изцяло устните си, устата й ще заприлича на две големи парчета риба тон. Ето защо повечето гейши предпочитат нацупена форма, нещо като цъфнала теменужка. Ако по природа не се радва на такава форма, което е твърде рядко, една гейша почти винаги променя с червилото устата си, за да изглежда много по-кръгла, отколкото е в действителност. Но както казах, модата тогава бе да се черви само долната устна и Хацумомо направи точно това.

После тя взе парчето павлония, което ми показа по-рано, и го запали с клечка кибрит. Остави го няколко секунди да гори, духна пламъка, изстуди обгореното място с пръсти, обърна се към огледалото и прокара овъглената част по веждите си. Получи се очарователна меко сива сянка. После Хацумомо отиде до гардероба и си избра няколко украшения за коса, включително и едно от костенурка, както и необикновен грозд от перли, закрепен на дълга фиба. Постави украшенията в косата си, сложи си парфюм отзад на врата и пъхна плоското дървено шишенце в обито си в случай, че й се наложеше да го използва по-късно. Там напъха и сгъваемо ветрило, а в левия ръкав на кимоното си — носна кърпичка. Свърши, обърна се и ме погледна. Усмихваше се като преди малко с онази своя едва забележима усмивка и дори, Леля трябваше да въздъхне, очарована от изумителната й хубост.

6

Независимо от това кой какво си мислеше за Хацумомо, тя беше кралицата на нашата окия, защото печелеше парите, от които живеехме. И като кралица можеше да се разбеснее, ако, прибирайки се късно нощем, намереше къщата тъмна и прислугата заспала. С една дума, дойдеше ли си прекалено пияна, за да е в състояние да си разкопчае и свали чорапите, някой трябваше да го направи вместо нея. А ако беше гладна, тя със сигурност нямаше да отиде в кухнята да си приготви нещо — да речем, любимото й умебоши очадзуке, което значи студен ориз и наквасени в горещ чай мариновани кисели сливи. Всъщност нашата окия не бе изключение в това отношение. Задължението да седи будна и да посрещне с поклон гейшата бе на най-младшата от „пашкулите“, както често наричаха бъдещите гейши. А откакто започнах обучението си, най-младшата в нашата окия бях аз. Пити и двете по-възрастни прислужници си бяха легнали много преди полунощ и вече спяха дълбоко само на около метър от дървения под на вестибюла, но аз трябваше да продължа да седя коленичила там понякога чак до два през нощта и да се боря с дрямката. Стаята на Баба беше наблизо. Тя спеше на запалена лампа и леко открехната врата. Лъчът светлина върху празната ми постеля ме караше да си мисля за един ден не много отдавна, когато двете със Сацу бяхме отведени от родното ни село. Сутринта надникнах в задната стая и видях мама, потънала в сън. Баща ми бе метнал рибарска мрежа върху хартиените щори, за да затъмни стаята, но от това тя изглеждаше толкова мрачна, че реших да отворя единия прозорец. И тогава ярък лъч слънчева светлина падна върху постелята на мама и освети ръцете й — бледи и костеливи. Гледах струята светлина от стаята на Баба върху постелята си… и се питах дали мама е все още жива. Двете толкова си приличахме, че със сигурност щях да съм разбрала, ако е умряла, но, разбира се, не бях получила никакъв знак.

Една вече доста студена есенна нощ аз дремех, опряна на един стълб, когато чух външната врата да се отваря. Хацумомо щеше да се разгневи, ако ме свареше заспала, затова направих всичко възможно да изглеждам бодра. Ала когато и вътрешната врата се отвори, с изненада видях мъж с традиционна широка в раменете и стегната на кръста дреха като на работник и селски панталони. Но иначе не изглеждаше да е нито работник, нито селянин. Прическата му бе много модерна — намазана с брилянтин и причесана назад коса, а добре поддържаните мустачки му придаваха интелигентен вид. Той се наведе, взе главата ми в ръцете си, за да ме огледа добре, и изрече високо:

— О, ама ти си хубава. Как ти е името?

Бях сигурна, че е работник, макар да не можех да си обясня защо идва толкова късно през нощта. Боях се да му отговоря, но успях някак да си кажа името, а той наплюнчи пръста си и докосна бузата ми — да махне мигла, както се оказа.

— Йоко още ли е тук? — попита мъжът.

Йоко беше млада жена, която всеки ден от ранен следобед до късна вечер седеше в стаята на прислугата. По онова време всяка окия беше свързана с чайните с частна телефонна система и Йоко бе по-заета от всички вкъщи — вдигаше въпросния телефон и записваше ангажиментите на Хацумомо за банкети и тържества понякога за шест месеца или дори за година напред. Обикновено обаче нощните часове на Хацумомо оставаха незапълнени чак до сутринта на предния ден и цялата нощ преди това продължаваха да се обаждат от разни чайни, чиито клиенти искаха по възможност тя да се отбие. Същата вечер обаче нямаше много обаждания и си помислих, че и Йоко е задрямала като мен. Мъжът не изчака да му отговоря, а ми направи знак да мълча и тръгна по пръстения коридор към стаята на прислугата.

Следващото, което чух, бяха извиненията на Йоко — наистина бе заспала, а после тя проведе дълъг разговор с оператора в централата. Наложи й се да се свърже с няколко чайни, докато открие Хацумомо и остави съобщение, че в града е пристигнал актьорът от театър Кабуки Оное Шикан. Тогава изобщо не знаех, че няма никакъв Оное Шикан и че това е просто код.

После Йоко си тръгна. Не изглеждаше разтревожена, че в стаята на прислугата чака някакъв мъж, тъй че реших да на казвам никому за това. Решението ми се оказа разумно, защото, когато след двайсет минути се появи, Хацумомо спря в преддверието и ми каза:

— Все още не съм ти вгорчила напълно живота. Но ако споменеш някога, че тук е идвал мъж или че съм се върнала за малко преди края на вечерта, ще ти дам да разбереш.

Стоеше над мен и когато бръкна за нещо в ръкава на кимоното си, дори в полумрака видях ясно, че ръцете и от китките нагоре пламтят. После тя влезе в стаята на прислугата и затвори плъзгащата се врата след себе си. Чух кратък приглушен разговор, след което цялата окия потъна в тишина. Струваше ми се, че от време на време чувам тих хленч или стон, но звуците бяха толкова тихи, че не бях сигурна. Не бих казала, че разбирах какво правят вътре, но си спомних как сестра ми стоеше с вдигната рокля пред момчето на Суги. И изпитах такава смесица от отвращение и любопитство, че дори да можех да напусна мястото си, мисля, че не бих го направила.

Веднъж седмично Хацумомо и любовникът й, който, оказа се, беше готвач в един съседен ресторант за китайски макарони, идваха и се затваряха в стаята на прислугата. Знаех, че се срещат и на други места, защото често молеха Йоко да предаде съобщение и аз понякога я чувах какво говори по телефона. Всички прислужници бяха наясно с аферата на Хацумомо, но никой не намекваше и с дума на Баба, Майка или Леля, което показва каква власт имаше тя над нас. Ако я разкриеха, Хацумомо щеше, разбира се, да си навлече неприятности, че има любовник, да не говорим пък за това, че го водеше вкъщи. Времето, прекарано с него, не носеше пари и дори я отвличаше от партита и чайни, където иначе щеше да прави пари. Освен това всеки богат мъж, който би искал да поддържа скъпа и продължителна връзка, би, естествено, загубил донякъде интерес към нея или изобщо би се отказал, ако разбереше, че тя има вземане-даване с готвач на ресторант за китайски макарони.

Една нощ тъкмо се връщах от двора — бях отскочила до кладенеца да пийна вода, когато чух външната плъзгаща се врата да се отваря, а после и да се затваря с трясък.

— Наистина, Хацумомо сан — изрече нечий плътен глас, — ще събудиш всички тук…

Така и не разбрах защо Хацумомо поемаше риска да води любовника си тук, макар че може би самият риск я, въодушевяваше. Но никога преди не бе проявявала лекомислието да вдига шум. Едва успях да изтичам до мястото си и да седна на колене, когато Хацумомо се появи във вестибюла с два пакета в ленена хартия. След нея се появи друга гейша, Беше толкова висока, че й се наложи да се приведе, за да мине през ниската врата. Когато се изправи в цял ръст и погледна надолу към мен, устните й някъде в дъното на дългото й лице ми се сториха неестествено големи и тежки. Никой не би я нарекъл хубава.

— Това е нашата най-нисша прислужница — каза Хацумомо. — Мисля, че си има и име, но защо не й викаш просто „малката госпожица глупачка“.

— Е, малка госпожице глупачке, я иди и донеси на по-голямата си сестра и на мен нещо за пиене.

Плътният глас, който бях чула преди малко, бе неин, а не на любовника на Хацумомо.

Обикновено Хацумомо обичаше да пие специално саке, наречено амакути, което е леко и сладко. Но то се прави само зиме и, изглежда, се бе свършило. Вместо това налях две чаши бира и им ги изнесох. Двете бяха вече на двора и стояха по налъми на пръстения коридор. Видях, че са много пияни, а приятелката на Хацумомо имаше прекалено големи крака за нашите дървени налъми, тъй че не можеше да направи и крачка, без двете да не избухнат в смях. Вероятно си спомняте, че дъсченият коридор минаваше покрай външната страна на къщата. Когато се появих с бирата, Хацумомо беше вече оставила двата пакета на дъските и тъкмо се канеше да отвори единия.

— Нямам настроение за бира — заяви тя, наведе се и изля двете чаши.

— А аз имам — каза приятелката й, но беше вече твърде късно. — Защо изля и моята?

— О, спокойно, Корин. Пък и стига ти толкова пиене, Просто погледни това, защото ще умреш от щастие, като го видиш.

И Хацумомо развърза връзките на единия пакет и разстла върху дъските изумително красиво кимоно в различи пастелни оттенъци на зелено с изрисувани по него лози с червени листа. Беше великолепен копринен тюл, много лек, като за лятото, но в никакъв случай не и подходящ за есента. Корин, приятелката на Хацумомо, така се възхити, че пое дълбоко дъх и се задави от слюнка. Двете отново избухнаха в смях. Реших, че е време да се извиня и да се прибера, но Хацумомо каза:

— Не си отивай, малка госпожице глупачке. — После пак се обърна към приятелката си с думите: — Време е за малко развлечение, Корин сан. Познай чие е това кимоно!

Корин все още не можеше да успокои кашлицата си, но когато отново бе в състояние да говори, заяви:

— Бих искала да е мое.

— Но не е. Принадлежи не на друг, а на гейшата, която и двете мразим най-много на света.

— О, Хацумомо… ти си гениална. Но как отмъкна кимоното на Сатока?

— Не говоря за Сатока! Имам предвид… госпожица Съвършенство!

— Кого?

— Госпожица „Аз-съм-толкова-по-добра-от-вас“… ето кого.

Последва дълга пауза, след което Корин изрече:

— Мамеха! О, господи, това кимоно е на Мамеха. Невероятно. Не можах да го позная! Как успя да го отмъкнеш?

— Преди няколко дни по време на репетициите забравих нещо в театър „Кабуренджо“ — поде Хацумомо. — Върнах се да си го потърся и ми се стори, че чувам пъшкане. Идваше откъм стълбите към мазето и си рекох: „Не може да бъде! Това се казва майтап!“ А когато се прокраднах долу и запалих лампата, познай кого заварих да лежи на пода? Приличаха на две слепени топки ориз.

— Не мога да повярвам! Мамеха?

— Не ставай глупава. Тази претенциозна фукла не би стигнала дотам. Беше прислужницата й с пазача на театъра. Знаех, че е готова на всичко, ако й обещая да си държа устата затворена, затова отидох по-късно при нея и й казах, че искам това кимоно на Мамеха. Щом разбра за кое точно стана дума, тя се разплака.

— А другото какво е? — попита Корин и посочи втория пакет, който все още лежеше завързан на дъските.

— Накарах момичето да го купи със свои пари и сега тона кимоно е мое.

— Със свои пари? — удиви се Корин. — Та коя прислужница има толкова пари, че да купи кимоно?

— Е, ако не го е купила, както сама ме увери, не искам да знам откъде е. Така или иначе, малката госпожица глупачка ще ми го прибере в склада.

— Хацумомо сан, забранено ми е да влизам в склада — тутакси отвърнах аз.

— Ако искаш да узнаеш къде е сестра ти, не ме карай да повтарям нищо тази вечер. Имам идеи за теб. После можеш да ми зададеш един въпрос и аз ще ти отговоря.

Не бих рекла, че й повярвах, но Хацумомо и без това имаше властта всячески да ми вгорчава живота, тъй че не ми оставаше друго, освен да се подчиня.

Тя сложи загърнатото в хартия кимоно в ръцете ми и ме поведе към склада в двора. Там отвори вратата и щракна шумно лампата. Видях лавици с подредени на тях чаршафи и възглавници, както и няколко заключени сандъка и навити на руло дюшеци. Хацумомо ме хвана за ръката и ми посочи стълба край външната стена.

— Кимоната са горе.

Покатерих се и отворих дървената плъзгаща се врата най-горе. На втория етаж на склада нямаше стелажи като долу. Вместо това покрай стените една върху друга почти до тавана бяха наредени дървени кутии, лакирани в червено! Между тези две стени от кутии минаваше тясно коридорче, като за вентилация в двата края имаше прозорци, покрити с щори. И тук помещението бе осветено, но бе дори по-ярко, така че можах да прочета гравираните с черно йероглифи от пред на кутиите. Пишеше неща като: Ката-комон, Ро — „Кимоно с дребни шарки, шифон“ и Куромонцуки, Авасе — „Черно официално кимоно с герб, подплатено“. По онова време, да си призная, не разбирах всички йероглифи, но успях да намеря кутията с името на Хацумомо. Беше най-отгоре върху много други. Много трудно я свалих, но, така или иначе, добавих новото кимоно към няколкото други, също така загърнати в хартия, а после върнах кутията на мястото й. От любопитство отворих светкавично още една и открих, че е пълна догоре с може би петнайсет кимона. И другите, които отворих, бяха също така претъпкани догоре.

Веднага разбрах защо Баба се ужасява толкова от пожар. Колекцията от кимона бе навярно два пъти по-ценна от Йороидо и Сендзуру, взети заедно. А както много по-късно научих, най-скъпите се съхраняваха другаде. Бяха само за чиракуващи гейши и тъй като Хацумомо не можеше вече да ги носи, бяха дадени на съхранение в склад под наем, докато отново потрябват.

Когато се върнах на двора, Хацумомо беше успяла до отскочи до стаята си и да донесе туш и четка. Реших, че може би иска да напише бележка и да я мушне в кимоното, но тя го разгъна. Беше капнала малко вода от кладенеца върху туша и седнала на дъските, го разтъркваше. Когато се получи желаното черно, тя натопи четката в него и заглади върха й о камъка, за да се оцеди излишният туш. После я тикна в ръката ми, задържа я върху прекрасното кимоно и каза:

— Упражни уменията си по калиграфия, малка Чийо.

Кимоното, принадлежащо на гейшата Мамеха, за която дотогава не бях и чувала, бе произведение на изкуството. Красива лоза от тежки лакирани нишки, сбрани като тънък кабел и пришити върху плата, се виеше от края на полите нагоре към кръста. Беше част от дрехата, но изглеждаше съвсем като жива, истинска лоза, толкова истинска, та имах чувството, че мога, ако искам, да я взема в пръстите си и да я изтръгна като плевел от земята. Листата й като че вехнеха и съхнеха от есента и дори бяха обагрени тук-там в жълто.

— Не мога да направя това, Хацумомо сан! — извиках.

— Какъв позор, миличка — каза приятелката й. — Защото, ако принудиш Хацумомо да повтори, ще загубиш шанса да намериш сестра си.

— О, замълчи, Корин. Чийо знае, че трябва да прави каквото й казвам. Напиши нещо на плата, глупачке. Все едно какво.

Първото докосване на четката до плата хвърли Корин в такъв възторг, че тя нададе писък и събуди една от по-старите прислужници. Жената се подаде в коридора. Беше с кърпа на главата, а нощното й кимоно висеше. Хацумомо тропна с крак и направи движение като наежена котка. Това бе достатъчно да отпрати прислужницата в постелята си. Корин не се задоволи с няколкото несигурни щрихи, които направих върху зелената коприна, затова Хацумомо ми нареди къде и какво точно да напиша. Написаното нямаше смисъл, просто Хацумомо се опитваше да е по своему артистична. После тя отново сгъна кимоното, уви го в ленената хартия и завърза връзките. Двете с Корин се върнаха във вестибюла да си обуят лакираните дзори, а когато отвориха външната врата, Хацумомо ми нареди да ги последвам.

— Хацумомо сан, ако изляза без разрешение, Майка много ще се разсърди и…

— Аз ти разрешавам — прекъсна ме тя. — Трябва да върнем кимоното, нали така? Надявам се, че няма да ме принудиш да чакам.

Не можех да направя нищо, освен да се обуя и да я последвам по уличката към друга, която вървеше успоредно на тесния поток Ширакава. По онова време и малките, и големите улици на Гион бяха красиво павирани с камъни. Изминахме в лунната светлина няколко пресечки все покрай плачещите вишни, чиито корони почти докосваха тъмните води на потока, а после се прехвърлихме по гърбицата на дървен мост на отсрещния бряг — част от Гион, в която не бях стъпвала преди. Брегът на Ширакава бе укрепен с камъни, повечето от които обрасли с мъх. Гърбовете на накацалите по него чайни и различни окии образуваха плътна стена. Тръстиковите и хартиените щори на прозорците разцепваха жълтата светлина на тънки ленти и това ми напомни как по-рано същия ден готвачката бе нарязала на филийки една маринована ряпа. От чайните долиташе смехът на мъже и гейши. Изглежда, че в една от тях ставаше нещо много смешно, защото всяка поредна вълна от смях бе по-гръмогласна от предишната, но после затихнаха и останаха да звучат само накъсаните звуци на шамисен, долитащи от другаде. За момент си помислих, че за някои хора Гион е може би най-веселото място на света. И веднага се запитах дали и Сацу не е в някоя от тези чайни, макар Аваджиуми от Регистратурата да ми бе казал, че тя изобщо не е в Гион.

След малко Хацумомо и Корин спряха пред дървена врата.

— Ще се качиш по тези стълби и ще предадеш кимоното на прислужницата — нареди ми Хацумомо. — А ако самата госпожица Съвършенство отвори, можеш да го предадеш и на нея, разбира се. Не казвай нищо, просто го предай. Ние ще стоим тук и ще те наблюдаваме.

И тя ми подаде увитото в ленената хартия кимоно, а Корин отвори плъзгащата се врата. Полирани дървени стълби подеха нагоре в тъмнината. Така се тресях от страх, че стигнах до средата и силите ми секнаха. Но чух настойчивия шепот на Корин:

— Хайде, хайде, момиченце! Никой няма да те изяде, освен ако не се върнеш с кимоното. Тогава ние сигурно ще го сторим, нали, Хацумомо сан?

Хацумомо въздъхна, но не каза нищо. Корин се взираше нагоре в тъмнината, за да види къде съм, но Хацумомо, която й стигаше едва до рамото, си гризеше най-равнодушно нокътя. Дори тогава, смразена от страх, не можех да не забележа, колко изключителна е красотата й. Може да беше жестока като паяк, но дъвчейки си нокътя, изглеждаше по-очарователна от която и да е гейша, позираща пред обектива на фотоапарат. А контрастът с приятелката й Корин бе като разликата между скъпоценен и крайпътен камък. Корин като че ли се чувстваше неловко с пищната си, накичена с украшения прическа, а кимоното сякаш я спъваше. Докато Хацумомо носеше своето, като че беше собствената й кожа.

Горе на стълбищната площадка коленичих в непрогледния мрак и извиках:

— Моля да ме извините!

Почаках, но нищо не се случи.

— По-високо! — обади се отдолу Корин. — Защото не те очакват.

— Моля да ме извините! — извиках пак.

— Един момент! — дочух приглушен глас и след малко ватата се плъзна встрани. Момичето, коленичило вътре, не бе по-голямо на години от Сацу, но изглеждаше слабо и плахо като птичка. Подадох й пакета. Тя бе много изненадана и го пое едва ли не с ужас.

— Кой е, Асами сан? — обади се глас. Един хартиен фенер на антична стойка блещукаше край току-що приготвена за сън постеля. Бях сигурна, че постелята е за гейшата Мамеха, защото чаршафите бяха колосани, а покривалото — от прекрасна коприна, а и защото на нея имаше такамакура — висока възглавница — като тази, която използваше Хацумомо. Всъщност това не беше възглавница в истинския смисъл на думата, а вдлъбната като люлка дървена стойка за врата само така гейшата можеше да спи, без да развали разкошната си прическа.

Прислужницата не отговори, а разгърна хартията колкото се може по-тихо и завъртя кимоното насам-натам, за да улови отражението на светлината. Като зърна драсканиците с туш, ахна и сложи ръка на устата си. И почти едновременно с това по бузите й потекоха сълзи. Глас отвътре попита:

— Асами сан! Кой е?

— О, никой, госпожице — извика в отговор прислужницата. Съжалих я, като видях как избърса бързо сълзите в ръкава си. Преди да успее да затвори плъзгащата се врата, зърнах за миг господарката й. Веднага разбрах защо Хацумомо нарича Мамеха „госпожица Съвършенство“. Лицето й имаше формата на съвършен овал, като на кукла, и дори без грим беше гладко и нежно като порцелан. Тя дойде до вратата и понечи да надникне към тъмните стълби, но не видях нищо повече, защото прислужницата побърза да затвори вратата.

Когато на другия ден се върнах от училище, Майка, Баба и Леля се бяха затворили в официалната гостна на първия етаж. Бях сигурна, че говорят за кимоното. И наистина в мига, в който Хацумомо се върна отнякъде, една от прислужниците побърза да иде и да предупреди Майка. Тя излезе от гостната и спря Хацумомо на стълбата към горния етаж.

— Имахме кратко посещение тази сутрин — от Мамеха и прислужницата й.

— О, госпожо, знам какво се каните да кажете. Чувствам се ужасно заради кимоното. Опитах се да спра Чийо, преди да го е наплескала с туш, но беше вече късно. Сигурно си е мислела, че е мое! Не знам защо това момиче ме мрази толкова от самото начало… Да съсипе такова прекрасно кимоно, само и само за да ме засегне!

Леля беше вече докуцукала до антрето.

— Матте машита! — извика тя.

Разбрах прекрасно думите й. Те означаваха „Чакахме те!“ Но нямах представа какво искаше да каже с тях. Всъщност беше умно от нейна страна, защото така понякога вика публиката в театър Кабуки, когато на сцената излиза голяма звезда.

— Нима допускаш, че имам нещо общо с кимоното, а, Лельо? — попита я Хацумомо. — Защо ми е да го правя?

— Всички знаят колко мразиш Мамеха — кресна й в отговор Леля. — Мразиш всяка по-успяваща от теб!

— Това означава ли, че трябва да те обичам безкрайно, Лельо, понеже си пълна неудачница?

— Нищо подобно! — намеси се Майка — А сега ме чуй, Хацумомо. Нима мислиш всички за толкова глупави, че да повярват на лъжите ти? Няма да търпя подобно поведение дори от теб. Изпитвам огромно уважени към Мамеха. И да не съм чула друг път за такова нещо. Колкото до кимоното, никой трябва да плати за него. Не знам какво се е случило през нощта, но няма съмнение кой е държал четката. Прислужницата е видяла момичето. То ще си плати — заяви Майка и захапа лулата си.

Баба също излезе от гостната и извика на една прислужница да донесе бамбукова пръчка.

— Чийо има достатъчно дългове — обади се Леля. — Не виждам защо трябва да плаща и дълговете на Хацумомо.

— Стига сме обсъждали — отсече Баба. — Момичето трябва да изяде боя и да бъде принудено да върне стойността на кимоното. Край! Къде е пръчката?

— Аз ще я набия — рече Леля. — Не би искала ставите ти пак да се възпалят, Бабо. Хайде, Чийо, тръгвай.

Леля изчака прислужницата да донеси пръчка и ме поведе към двора. Беше толкова разгневена, че ноздрите й бяха по-големи от всякога, а очите й приличаха на свити юмруци. От пристигането си в тази окия постоянно внимавах да не направя нещо, заради което да ям бой. Изведнъж ми стана страшно горещо, а камъните под краката ми се размазаха. Но вместо да ме набие, Леля опря пръчката до стената на склада, пристъпи и поде тихо:

— Какво си направила на Хацумомо? Тя е готова да те унищожи. Трябва да има някаква причина и аз искам да я чуя.

— Кълна се, че се отнася така с мен, откакто съм тук. Не знам какво съм й направила.

— Баба може да я нарича глупачка, но, повярвай ми, Хацумомо не е никак глупава. И ако е решила да ти съсипе напълно кариерата, ще го направи. С каквото и да си я разгневила, трябва да престанеш да го правиш, разбра ли?

— Не съм направила нищо, Лельо. Кълна се!

— Не бива никога да й вярваш, дори когато се опитва да ти помогне. И без това вече ти стовари толкова дългове, че едва ли някога ще успееш да ги върнеш с труд.

— Не разбирам нищо… за дълговете.

— Малката хитрост на Хацумомо с кимоното ще ти струва повече пари, отколкото някога си си представяла. Това искам да кажа.

— Но… как ще ги спечеля?

— Щом започнеш да работиш като гейша, ще плащаш за него на окията както за всичко останало — за храната и уроците, а ако се разболееш — за лекар. Ще плащаш всичко сама. Защо Майка прекарва, мислиш, толкова време сама в стаята си и пише цифри в онези свои книжки? Дължиш на тази окия дори парите, които е дала, за да те купи.

През месеците, прекарани в Гион, наистина ми беше хрумвало, че преди със Сацу да ни отведат от къщи, известна сума е сменила притежателя си. Често си мислех за разговора, който бях дочула между господин Танака и баща ми, както и за думите на госпожа Суетня, че двете със сестра ми сме подходящи. Питах се ужасена дали господин Танака бе взел пари за това, че помогна да ни продадат, и каква ли е била цената ни. Но никога не си бях представяла, че аз ще трябва да връщам тези пари.

— Ще ги изплатиш едва след много години като гейша — продължи Леля. — Но никога не ще успееш да върнеш тези пари, ако се провалиш като мен. Така ли искаш да прекараш бъдещето си?

В този момент ми беше напълно безразлично как ще прекарам бъдещето си.

— Ако искаш да си съсипеш живота в Гион, има какви ли не начини за това. Може да се опиташ да избягаш, но направиш ли го, Майка ще погледне на теб като на лоша инвестиция — тя няма да вложи и една йена повече в човек, готов всеки момент да изчезне. Това ще означава край на уроците ти, а без тях не можеш да станеш гейша. Или пък можеш да направиш нещо, заради което учителите да те намразят и да не ти окажат помощта, от която се нуждаеш. Или пък да израснеш грозна като мен. Не бях толкова грозна, когато като момиче Баба ме купи от родителите ми, но от мен нищо не излезе и тя винаги ме е мразила за това. Веднъж ме наби така жестоко за нещо, че ми счупи бедрото. Тогава престанах да бъда гейша. Това е причината аз да хвана пръчката, вместо да те оставя в нейните ръце.

Заведе ме до пътеката и ме накара да легна по корем. Беше ми все едно дали ще ме бие, струваше ми се, че нищо не може да направи живота ми по-ужасен. Всеки път, когато тялото ми подскачаше под ударите на пръчката, изпищявах колкото ми глас държи и си представях как прекрасното лице на Хацумомо ме гледа с усмивка. Когато свърши, Леля ме остави да си плача. Скоро усетих, че пътеката потреперва от нечии стъпки и видях Хацумомо да стои над мен.

— Ще ти бъда безкрайно благодарна, Чийо, ако се отместиш от пътя ми.

— Обещахте да ми кажете къде е сестра ми, Хацумомо сан.

— Да, така е. — Тя се приведе, лицето й беше вече до моето. Очаквах да заяви, че все още не съм направила достатъчно и че когато измисли какво още трябва да направя, тогава ще ми каже. Но стана нещо съвсем друго. — Сестра ти е в една джоро-я на име „Тацуйо“ — изрече тя. — В района Миягава-чо, на юг от Гион.

После ме подритна и аз се свих да й направя път.

7

Не бях чувала думата „джоро-я“ преди, затова, когато на другия ден вечерта Леля изпусна кутия за шев в коридора и ме помоли да й помогна да събере нещата, попитах:

— Какво значи джоро-я, Лельо?

Тя не отвърна, а продължи да навива една макара.

— А, Лельо?

— Такова място, където ще свърши Хацумомо, ако някога си получи заслуженото.

Явно не беше склонна да продължи, тъй че нямах друг избор, освен да се откажа да я разпитвам.

Не получих отговор на въпроса си, но нещо ми подсказваше, че Сацу може би страда дори повече от мен. Затова за почнах да мисля как да се добера до това място на име „Тацуйо“ веднага щом намеря възможност. За беда, едно от наказанията ми за кимоното на Мамеха бе забраната да напускам къщата за петдесет дни. Разрешаваха ми да ходя на училище, но само ако Пити ме придружаваше, ала вече не ме изпращаха да изпълнявам разни поръчки. Предполагам, че стига да поисках, винаги можех да се измъкна, но вече си давах сметка каква глупост щях да извърша. Преди всичко нямах представа как да намеря „Тацуйо“. И което беше по-лошо, откриеха ли, че ме няма, щяха да изпратят господин, Бекку или някой друг да ме търси. Няколко месеца преди това една млада прислужница от съседната окия беше избягала, но я върнаха още на другата сутрин. През следващите няколко дни така я биеха, че настръхвах от писъците й. Понякога дори си запушвах ушите, за да не ги чувам.

Реших, че нищо друго не ми остава, освен да чакам да изтече петдесетдневният ми затвор. Междувременно се опитах да намеря начин да отмъстя на Хацумомо и на Баба за тяхната жестокост. На Хацумомо отмъстих, като сложих в крема й за лице стрити курешки от гълъби — едно от задълженията ми беше да мета нацвъканите от гълъби камъни в двора. Както вече споменах, в крема и без това имаше курешки от славеи, така че тези от гълъби може би изобщо и й навредиха, но поне аз се чувствах удовлетворена. На Баба пък отмъстих, като омазах опакото на нощното и кимоно с парцала за миене на клозет и изпитвах безкрайно удоволствие да я наблюдавам как го души озадачена, при все че така и не го съблече. Скоро открих, че готвачката си бе наумила на свой ред да ме накаже за съсипаното кимоно — никой не я бе молил за това, — като орязва дажбата ми от сушена риба, полагаща ми се два пъти месечно. Не можех да измисля как да й го върна, докато един ден не я видях да гони с дървен чук мишка по коридора. Оказа се, че мрази мишките повече от котка. Насметох миши изпражнения изпод основите на по-голямата къща и ги разпръснах из кухнята. Пробих дори дупка в една торба с ориз, тъй че в крайна сметка й се наложи да изпразни всички шкафове и да търси следи от гризачи.

Една вечер седях и чаках Хацумомо. Телефонът иззвъня минута след това Йоко се показа на стълбите. Когато слезе при мен, видях, че държи кутията с разглобения шамисен на Хацумомо.

— Трябва да го отнесеш в чайната „Мидзуки“ — обясни ми тя. — Хацумомо е загубила бас и й се налага да изпее и да изсвири нещо на шамисен. Не знам какво й е станало, но отказва да използва техен инструмент. Мисля, че шикалкави, защото от години не е хващала шамисен в ръце.

Йоко очевидно не знаеше за моето наказание. В това всъщност нямаше нищо чудно, защото рядко й разрешаваха да напуска стаята на прислугата, за да не изтърве важно обаждане, тъй че тя не вземаше никакво участие в живота на пашата окия. Грабнах кутията от ръцете й, докато тя си обличаше връхното кимоно, за да си тръгне. После изслушах обясненията й къде да намеря чайната и си нахлузих чехлите, като се тресях от страх, че някой ще ме спре. Прислужниците и Пити, както и трите по-възрастни жени вече спяха, а след минути и Йоко щеше да си тръгне. Струваше ми се, че шансът да намеря сестра си най-сетне е дошъл.

Чух над главата си гръмотевица, а и въздухът миришеше на дъжд. Бързах по улиците покрай мъже и гейши на групички. Някои ми хвърляха озадачени погледи, защото по онова време в Гион все още имаше мъже и жени, които си изкарваха хляба, като носеха инструментите на гейшите. Обикновено бяха все възрастни хора — тази работа със сигурност не се поверяваше на деца. Нямаше да се изненадам, ако тия, а които се разминавах, не се питаха дали не съм откраднала шамисена и не се опитвам да избягам с него.

Когато стигнах до чайната „Мидзуки“, вече започваше да вали, ала входът бе толкова елегантен, че се побоях да вляза. Стените зад завеската над вратата бяха бледооранжеви и обрамчени с тъмно дърво. Пътека от полиран камък водеше към огромна ваза с подредени в нея извити кленови клони обсипани с яркочервените листа на есента. Най-сетне събрах кураж и повдигнах завеската над вратата. От едната страна на вазата се откриваше широко антре, настлано с полиран гранит. Помня колко се смаях, че цялата тази красота, дори не е входът към чайната, а само пътека, водеща към входа. Беше изумително красива — каквато всъщност трябваше да е, защото, макар тогава да не знаех, виждах за пръв път една от най-прекрасните чайни в Япония. Чайната не е място, където се пие чай, а където гейшите забавляват мъжете. Още щом направих крачка навътре, плъзгащата са врата пред мен се отвори. Вътре на повдигната платформа една прислужница седеше на колене и гледаше надолу към мен — бе чула тропота на налъмите ми по камъка. Носеше красиво тъмносиньо кимоно с прост рисунък в сиво. Година преди това бих я взела за младата съдържателка на някое изискано заведение, но след месеците, прекарани в Гион веднага разбрах, че макар кимоното й да беше по-хубаво от всяка дреха в Йороидо, беше твърде обикновено за гейша или за съдържателка на чайна. Освен това и прическата й беше семпла. Въпреки това прислужницата беше облечена много по-добре от мен и ме гледаше отвисоко с презрение.

— Мини отзад — изрече най-сетне.

— Хацумомо е помолила да…

— Мини отзад — повтори прислужницата и затвори плъзгащата се врата, без да дочака да се изкажа.

Дъждът се бе засилил, така че по-скоро тичах, а не вървях по тясната пътека покрай чайната. Вратата на задния вход се отвори веднага щом застанах пред нея — същата прислужница вече ме очакваше, седнала на колене. Не каза пито дума, а просто взе кутията с шамисена от ръцете ми.

— Госпожице, може ли да попитам? — престраших се аз. — Бихте ли ми казали къде е районът Миягава-чо?

— Защо искаш да отидеш там?

— Трябва да взема нещо.

Тя ме изгледа особено, но после ми каза да вървя все покрай реката и подмина ли театър „Минамидза“, ще съм в Миягава-чо.

Реших да изчакам под стряхата на чайната, докато дъждът спре. Огледах се. Открих крило на сградата, което се провиждаше между стоборите на оградата край мен. Надникнах през пролуките и видях красива градина и прозорец В дъното. В красива стая с татами, окъпана в оранжева светлина, група мъже и жени седяха около маса с чашки саке и халби бира. Хацумомо също беше сред тях, както и възрастен мъж със сълзливи очи — явно бе стигнал до средата на историята, която разказваше. Хацумомо изглеждаше развеселена от нещо, макар и очевидно не от разказа на възрастния. Тя не сваляше очи от една гейша, седнала с гръб към мен. Спомних си последния път, когато надничах в чайна с дъщерята на господин Танака, Кунико, и започна да ме обзема същото онова усещане за тежест отпреди много години пред гробовете на първото семейство на баща ми — сякаш земята ме теглеше надолу. Една мисъл се роди в съзнанието ми и започна да го изпълва, докато не можех повече да се правя, че не я забелязвам. Исках да избягам от нея, но бях тъй безсилна да я спра, както вятърът е безсилен да се възпре да духа. Затова се отдръпнах от оградата, приклекнах на каменната пътека, опрях се на вратата и заплаках. Не можех да престана да мисля за господин Танака. Беше ме отнел от майка ми и баща ми, беше ме продал в робство, беше изтъргувал сестра ми още по-ужасяващо. А аз го бях взела за добър човек. Мислех, че е толкова изискан, толкова сърдечен. Какво глупаво дете съм била! Реших никога повече да не се връщам в Йороидо или ако се върна, то да е само за да кажа на господин Танака колко много го мразя.

Когато най-сетне се изправих на крака и избърсах очи с мократа си дреха, дъждът се бе превърнал в мъгла. Камъните по пътеката изглеждаха като позлатени от отражението на фенерите. Минах обратно през района Томинага-чо към театър „Минамидза“ с огромния му покрив, който някога — в деня, когато господин Бекку ни доведе със Сацу от гарата и бях взела за дворец. Прислужницата от чайната „Мидзуки“ ми беше казала да вървя все покрай реката, докато не подмина „Минамидза“, но точно при театъра крайбрежният път внезапно свърши. Затова продължих по улицата зад театъра. След няколко преки се оказах в район без улично осветление, почти безлюден. Тогава все още не знаех, но улиците бяха пусти главно поради Голямата депресия, а иначе по всяко друго време Миягава-чо би бил много по-оживен дори от Гион. Онази вечер обаче ми се стори много тъжно място и си мислех, че винаги си е било и ще си бъде такова. Дъсчените фасади изглеждаха като тези в Гион, но нямаше дървета, нямаше го прелестния поток Ширакава, нито красивите преддверия. Единствената светлина бе от крушките над зейналите входове, пред които на столове седяха старици, често с по две-три жени, които помислих за гейши, застанали зад гърба им. Носеха кимона и украшения за коса като гейшите, само че възелът на обитата им бе не отзад, а отпред. Не бях виждала подобно нещо преди и не го разбрах, но това е белег за проститутка. Жена, която трябва цяла нощ да отвързва и завързва обито на кимоното си, не може да се справи, ако възелът е на гърба й.

Намерих „Тацуйо“ с помощта на една от тези жени — беше в дъното на глуха уличка, на която имаше още само три къщи. На всяка отстрани до вратата висеше табела. Не мога да опиша как се почувствах, когато на една от тях прочетох „Тацуйо“, но ще ви кажа само, че цялата треперех и имах чувството, че ще се пръсна. На входа на „Тацуйо“ седеше възрастна жена и разговаряше през улицата с друга, по-млада, и двете седнали на столове. Всъщност говореше главно жената пред „Тацуйо“. Седеше, опряла гръб на рамката на вратата. Сивото й кимоно висеше и бе почти разтворено, а краката й бяха обути в сламени сандали. Бяха от груба слама като на селяните в Йороидо и по нищичко не приличаха на лакирани сандали, каквито носеше Хацумомо. Нещо повече — краката на тази жена бяха боси, а не с плътно прилягащи копринени таби. Въпреки това и въпреки че ноктите им бяха неравни, тя ги бе изпънала напред, и то тъй, сякаш се гордееше с вида им и искаше да бъдат забелязани.

— Още три седмици, казвам ти, и повече няма да се върна тук — говореше тя на жената насреща. — Господарката мисли, че ще се върна, но не. Снаха ми ще се грижи добре мен, казвам ти. Не е умна, но е работлива. Не си ли я виждала?

— И да съм я виждала, не помия — отговори онази през улицата. — Едно момиченце чака да ти каже нещо, не виждаш пи?

Тогава възрастната жена ме погледна за пръв път. Не каза нищо, само кимна, за да ми даде да разбере, че слуша.

— Простете, госпожо, имате ли тук момиче на име Сацу? — попитах.

— Нямаме никаква Сацу — отсече тя.

Бях толкова потресена, че не знаех как да реагирам на тома, но, така или иначе, жената внезапно се оживи, защото един мъж тъкмо мина покрай мен, запътил се към входа. Тя се понадигна от стола и му се поклони няколко пъти с ръце на коленете, а сетне каза: „Заповядайте!“ Той се скри вътре, а тя пак се отпусна на стола и отново изпъна крака.

— Защо си още тук? — попита ме. — Казах ти, че нямаме никаква Сацу.

— Разбира се, че имате — подвикна по-младата жена от отсрещната страна на улицата. — Вашата Юкийо. Името й беше Сацу, спомням си.

— Може и така да е — отвърна възрастната. — Но за това момиченце нямаме никаква Сацу. Не искам да се забърквам току-така в неприятности.

Не разбирах какво иска да каже, докато по-младата не измърмори, че нямам вид на човек, който има и един сен у себе си. И беше напълно права. Сенът, който се равняваше на една стотна от йената, все още беше в обращение по онова време, макар че за толкова дребна сума човек не би могъл да си купи нищо повече от празна чашка от някой продавач. Откакто бях дошла в Киото, не бях държала каквато и да било монета в ръка. Изпратеха ли ме да купя нещо, молех продавачите да запишат сумата на сметката на окия „Нитта“.

— Ако това, което искате, са пари, Сацу ще ви плати — казах.

— Защо ще плаща, за да говори с такива като теб?

— Аз съм по-малката й сестра.

Жената ме повика с жест и когато се приближих, ме хвана за двете ръце и ме завъртя.

— Погледни това момиче — подвикна на другата през улицата. — Изглежда ли ти като да е по-малката сестра на Юкийо? Ако нашата Юкийо беше хубава като тази, щяхме да имаме най-много работа! Лъжкиня, ето каква си ти. — С тези думи тя ме избута назад към улицата.

Признавам, че бях уплашена. Но бях по-амбицирана, отколкото уплашена, и след като бях стигнала дотук, за нищо на света нямаше да отстъпя само защото тази жена не ми вярваше. Затова се обърнах кръгом и й се поклоних. После казах:

— Извинявам се, ако ви изглеждам лъжкиня, госпожо. Но не съм такава. Юкийо е моя сестра. Ако бъдете така добра и й кажете, че Чийо е тук, тя ще ви плати колкото й поискате.

Изглежда, казах точно каквото трябва, защото в крайна сметка тя се обърна към по-младата през улицата и й каза:

— Качи се вместо мен. Нямаш работа тази вечер. Освен това вратът ме боли. А аз ще остана тук и ще държа момичето под око.

По-младата се надигна от стола си, пресече улицата и влезе в „Тацуйо“. Чух я да се качва по вътрешната стълба. След малко се върна и каза:

— Юкийо има клиент. Щом свърши, ще й кажат да слезе. Старата ме прати да клекна в сянката далеч встрани на вратата, за да не ме види някой. Не знам колко време мина, но тревогата, че някой в нашата окия ще забележи отсъствието ми, нарастваше. Имах оправдание, че излязох, макар че независимо от това Майка щеше да побеснее. Нямах обаче оправдание, че съм се забавила толкова. Най-сетне отвътре излезе един мъж. Човъркаше зъбите си с клечка. Старата стана да се поклони и благодари, че ги е посетил. След това чух най-приятния звук, откакто бях дошла в Киото.

— Търсели сте ме, госпожо.

Беше гласът на Сацу.

Скочих на крака и хукнах към входа, където стоеше тя.

Кожата й изглеждаше бледа, почти сива — може би от кимоното в яркожълто и червено. Устатата й бе намазана със светло червило като онова, което си слагаше Майка. Освен това пътем завързваше пояса на кимоното си отпред като жените, които видях, идвайки насам. Щом я зърнах, изпитах такова облекчение и такава възбуда, че едва се удържах да не е хвърля в обятията й. А и Сацу извика високо и прикри уста с ръка.

— Господарката ще ми се разсърди — рече старата.

— Веднага се връщам — каза й Сацу и отново изчезна във вътрешността на „Тацуйо“. След миг се върна и пусна няколко монети в ръката й, а жената й каза да ме заведе в свободната стая на първия етаж.

— И чуеш ли ме, че кашлям — добави тя, — значи господарката идва. А сега побързайте.

Последвах Сацу в мрачното антре на „Тацуйо“. Светлината там бе по-скоро кафява, отколкото жълта, а въздухът миришеше на пот. Плъзгащата се врата под стълбата бе излязла от улея. Сацу я отвори с мъка и също така трудно я затвори. Стояхме в стаичка с татами и само един прозорец, скрит зад щора. Светлината бе достатъчна да виждам очертанията на Сацу, но не и чертите й.

— О, Чийо — изрече тя и протегна ръка да се почеше по лицето. Или поне аз си помислих, че си чеше лицето, защото не виждах добре. Нужна ми бе минута, за да проумея, че плаче. Сетне вече бях безсилна да сдържа сълзите си.

— Толкова съжалявам, Сацу — казах. — Вината е моя.

Препъвайки се в тъмнината, успяхме някак да стигнем една до друга и се прегърнахме. Открих, че единствената ми мисъл е колко е отслабнала. Тя ме погали по косата така, че ми напомни за мама, и очите ми започнаха да преливат от сълзи, сякаш плувах под вода.

— Тихо, Чийо чан — пошепна ми. Лицето й беше толкова близо до моето, че усещах острия дъх от устата й. — Госпожата ще ме пребие, ако разбере, че си била тук. Защо толкова се забави!

— О, Сацу, толкова съжалявам! Знаех, че си идвала в нашата окия…

— Преди месеци.

— Жената, с която си разговаряла, е чудовище. Тя така и не пожела да ми каже какво си й предала.

— Трябва да избягам, Чийо. Не мога да остана повече над това място.

— Ще дойда с теб!

— Имам разписание на влаковете — скрила съм го под рогозките на пода горе. Крадях пари всеки път, щом ми се удадеше. Имам достатъчно, за да платя на госпожа Кишино. Бият я винаги когато някое момиче избяга. Няма да ме пусне, ако преди това не й платя.

— Госпожа Кишино… коя е?

— Старата жена на входа. Тя напуска. Не знам кого ще сложат вън вместо нея. Но не мога да чакам повече! Това място е кошмарно. Никога не стигай до такова място, Чийо! А сега по-добре си върви. Господарката може да дойде всеки момент.

— Чакай. Кога ще избягаме?

— Стой там в ъгъла и не издавай звук. Трябва да ида догоре.

Направих каквото ми каза. Докато я нямаше, чух старата жена на входа да поздравява някакъв мъж, а после тежките му стъпки загърмяха по стълбата над главата ми. Скоро някой заслиза забързано и плъзгащата се врата се отвори. За миг изпаднах в паника, но беше Сацу. Изглеждаше страшно бледа.

— Вторник. Ще избягаме във вторник късно през нощта: след пет дни. Трябва да се качвам, Чийо. Един мъж е дошъл при мен.

— Чакай, чакай, Сацу. Къде ще се срещнем? В колко часа?!

— Не знам… в един през нощта. Но нямам идея къде.

Предложих някъде близо до театър „Минамидза“, но Сацу каза, че там ще е лесно да ни намерят. Споразумяхме се да се срещнем на другия бряг срещу театъра.

— Сега трябва да вървя.

— Но, Сацу… ами ако не мога да се измъкна? Или пък ако не се намерим?

— Просто бъди там, Чийо! Ще имам само един шанс. Чаках колкото можах. А сега си върви, преди госпожата да се е върнала. Хване ли те тук, сигурно никога няма да успея да избягам.

Имаше толкова неща, които бих искала да й кажа, но тя ме изведе в коридора и затвори с мъка вратата след себе си. Исках да я изпратя с поглед нагоре по стълбата, но в миг старата жена ме хвана за ръката и ме изтика в мрака на улицата.

Дотичах обратно от Миягава-чо и с облекчение открих, че нашата окия е все така тиха, както преди да изляза. Промъкнах се вътре и седнах на колене в сумрака на входното антре. Бършех с ръкав потта от лицето и врата си и се опитвах да усмиря дишането си. Вече започвах да се успокоявам, още повече, че не ме бяха заловили, но в следващия момент погледнах към вратата на стаята за прислугата и видях, че е открехната колкото да си провреш ръката. Полазиха ме ледени тръпки. Никой никога не я оставяше така. Освен в жегата тя винаги беше плътно затворена. Гледах я и ми се стори, че чувам вътре шум. Помислих, че е мишка. Защото, ако не беше мишка, то бе пак Хацумомо с любовника си. Щеше ми се да не бях ходила до Миягава-чо. Толкова силно ми се искаше това да не се беше случвало, че ако беше възможно, времето щеше да отстъпи пред неудържимото ми желание да се върне назад. Скочих на крака и залазих по пръстения коридор. От притеснение ми се виеше свят, а гърлото ми бе пресъхнало като прашна земя. Стигнах до вратата и надникнах през процепа. Не виждах добре. Времето бе влажно и по-рано вечерта Йоко бе разпалила въглени в мангала и сега те догаряха с бледа светлина. Нещо малко и бледо се гърчеше на тази смътна светлина. Едва не извиках, когато го видях, защото бях сигурна, че е мишка, която гризе нещо и върти глава насам-натам. За свой ужас дори чувах влажното й мляскане. Мишката като че седеше върху нещо, но не можех да определя какво е. Два вързопа, може би навит на руло плат или нещо подобно, лежаха на пода и аз си помислих, че вързопът е бил един, но мишката си е прегризала път през средата, и така са станали два. Гризачът пируваше с нещо, което Йоко навярно бе оставила в стаята. Тъкмо да затворя вратата, ужасена, че мишката може да изскочи в коридора при мен, когато чух женски стон. После отвъд мястото, където предполагах, че е мишката, внезапно се надигна една глава — Хацумомо гледаше право към мен. Отскочих от вратата. Онова, което бях взела за вързопи плат, се оказаха краката й. А мишката изобщо не беше мишка, а бледата ръка на любовника й, подаваща се от ръкав.

— Какво? — чух гласа на любовника. — Има някой там ли?

— Нищо няма — прошепна Хацумомо.

— Там има някой.

— Не, няма никой — рече тя. — Стори ми се, че чувам звук, но няма никой.

Не се и съмнявах, че Хацумомо ме е видяла. Но тя очевидно не искаше любовникът й да разбере. Върнах се бързо и коленичих на входа. Чувствах се така разнебитена, сякаш през мен бе минала каруца. Известно време от стаята и прислугата долитаха стонове и шумове, но по едно врем настъпи тишина. Когато най-сетне Хацумомо и любовникът й се появиха в коридора, той се втренчи в мен.

— Онова момиче в антрето, то не беше там, когато дойдох.

— О, не обръщай внимание. Тази вечер тя бе едно лошо момиче и излезе от къщи, макар да не биваше да го прави. Ще се разправям с нея по-късно.

— Значи някой ни шпионираше. Защо ме излъга?

— О, Коичи сан, ти си в такова лошо настроение тази вечер!

— Не си никак изненадана, че я виждаш. Знаела си, че през цялото време е била на вратата.

Любовникът на Хацумомо се запъти към главния вход, но преди да слезе към прохода, спря и ме изгледа. Не вдигах очи от земята, но усещах, че се изчервявам до кървавочервено. Хацумомо мина тичешком край мен, за да му помогне да се обуе. Говореше му така, както не я бях чувала да говори на някого. Тя молеше, почти виеше.

— Коичи сан, успокой се, ако обичаш. Не знам какво ти става тази вечер! Ела утре пак…

— Не искам да те виждам утре.

— Мразя, когато ме караш да те чакам дълго. Ще се срещна с теб където кажеш, дори на дъното на реката.

— Нямам къде да се срещам с теб. Жена ми прекалено много ме следи.

— Тогава ела тук. Разполагаме със стаята на прислугата…

— Да, щом обичаш да се промъкваш крадешком и да те шпионират! Пусни ме да си вървя, Хацумомо. Искам да си ида вкъщи.

— Моля те, не ми се сърди, Коичи сан. Не знам защо си такъв! Кажи ми, че ще дойдеш, пък и да не е утре.

— Някой ден просто няма да дойда — каза той. — Постоянно ти го повтарям.

Чух външната врата да се отваря, а после отново да се затваря. След малко Хацумомо се появи на главния вход и се загледа с невиждащи очи в коридора. Накрая се обърна към мен и избърса влагата в очите си.

— Е, малка Чийо. Отиде да навестиш грозната си сестра, нали?

— Моля ви, Хацумомо сан.

— А после се върна тук, за да ме шпионираш. — Каза това толкова високо, че разбуди една от по-възрастните прислужници и жената се надигна на лакти, за да види какво стана. Хацумомо й кресна: — Лягай обратно, стара глупачке!

Жената поклати глава и се зарови в постелята.

— Хацумомо сан, ще направя всичко, каквото поискате от мен. Не желая да си имам неприятности с Майка.

— Разбира се, че ще направиш всичко, каквото поискам. Това дори не подлежи на обсъждане. А и вече си имаш неприятности.

— Трябваше да изляза, за да ви донеса шамисена.

— Това беше преди повече от час. Ти си отишла да намериш сестра си и двете сте решили да избягате. Нима ме мислиш за глупачка? А после се върна, за да ме шпионираш!

— Моля ви, простете ми. Не знаех, че вие сте вътре! Мислех, че е…

Исках да й кажа за мишката, но реших, че няма да го приеме благосклонно.

Тя ме гледа втренчено известно време, а после се качи в стаята си. Когато след малко се върна, стискаше нещо в ръка.

— Искаш да избягаш със сестра си, нали? Мисля, че идеята е чудесна. Колкото по-скоро се махнеш от тази окия, толкова по-добре за мен. Някои хора смятат, че нямам сърце, но това не е истина. Трогателно е да си представи човек как ти и оная дебела крава се махате оттук и се опитвате да се устроите някъде сам-сами на този свят! Колкото по-скоро се разкараш оттук, толкова по-добре за мен. Стани.

Станах, макар да се боях от това, което щеше да ми направи. Тя искаше да напъха в обито на кимоното ми онова, което стискаше в ръка, но когато прекрачи към мен, аз отстъпих.

— Гледай — и тя отвори дланта си. Държеше няколко сгънати банкноти — повече пари, отколкото някога бях виждала, макар да не знаех колко са. — Донесох ги от стаята си за теб. Няма нужда да ми благодариш. Просто ги вземи. Ще ми се отплатиш, като се махнеш от Киото, за да не те виждам никога повече.

Леля ми беше казала никога да не се доверявам на Хацумомо, дори ако ми предложи помощ. Сетих се колко жестоко ме мрази и си дадох сметка, че всъщност изобщо не ми помага — помагаше на себе си да се избави от мен. Стоях неподвижна, когато тя хвана дрехата ми и напъха банкнотите под обито. Усещах как гладките й като стъкло нокти докосват кожата ми. Завъртя ме, за да затегне обито така, че парите да не изпаднат, след което направи най-странното нещо. Обърна ме отново с лице към себе си и ме затупа по едната буза с почти майчински израз на лицето. Самата мисъл Хацумомо да се отнася нежно бе толкова странна, та имах усещането, че отровна змия се отърква о мен като котка! После, преди да осъзная какво прави, тя плъзна пръсти към челото ми и изведнъж скръцна вбесена със зъби, стисна голям кичур от косата ми и я дръпна толкова рязко, че се свлякох на колене и изпищях. Не разбирах какво става, но Хацумомо ме изправи грубо на крака и като ме теглеше за косата, ме повлече нагоре по стълбата към втория етаж. Крещеше ми гневно, а аз пищях и не бих се учудила, ако събудех ме цялата улица.

Когато стигнахме до горната площадка, Хацумомо затропа по вратата на Майка и завика. Майка отвори моментално. Завързваше обито на кимоното си и изглеждаше ядосана.

— Какво ви става на вас двете?

— Бижуто ми! — каза Хацумомо. — Това глупаво, тъпо момиче! — И започна да ме бие. Не можех да направя нищо, оста да се свия на топка на пода и да крещя, докато Майка не съумя някак да я усмири. Междувременно и Леля се бе появила.

— О, Майко — подхвана Хацумомо. — На връщане към нашата окия тази вечер ми се стори, че видях малката Чийо в края на уличката да разговаря с един мъж. Отхвърлих обаче тази мисъл, защото знаех, че не може да е тя. Че нали изобщо не би трябвало да е извън къщи. Но когато се качих в стаята си, открих, че кутията ми за бижута е разровена и хукнах обратно тъкмо навреме, за да видя как Чийо дава нещо на мъжа. Тя се опита да избяга, но аз я хванах.

Майка дълго мълча, без да сваля очи от мен.

— Мъжът изчезна — продължи Хацумомо, но аз мисля, че Чийо вероятно му е продала някои от бижутата ми за пари. Тя, Майко, иска, мисля, да избяга оттук… след като бяхме толкова добри с нея.

— Добре, Хацумомо — каза Майка. — Това е напълно достатъчно. Идете двете с Леля в твоята стая и вижте какво липсва.

Веднага щом останах сама с Майка, аз погледнах нагоре към нея — седях на колене на пода — и прошепнах:

— Майко, това не е истина… Хацумомо беше в стаята на прислугата с любовника си. Сърдита ми е за нещо и ми отмъщава. Нищо не съм взимала от нея.

Майка мълчеше. Дори не бях сигурна дали ме е чула. Скоро Хацумомо излезе и обяви, че й липсва брошка — украшение за пояса на кимоното.

— Изумрудената ми брошка, Майко — не спираше да повтаря тя и да плаче като школувана актриса. — Тя е продала изумрудената ми брошка на онзи ужасен човек. Моята изумрудена брошка! За коя се мисли тя, че да открадне от мен такова нещо!

— Претърсете момичето — заповяда Майка.

Веднъж — бях около шестгодишна — наблюдавах как един паяк плете мрежата си в един ъгъл на къщата. Преди да успее да я довърши, един комар влетя право в нея и се хвана.

Отначало паякът не му обърна никакво внимание, а си продължи работата. Едва когато свърши, той пролази по мрежата с пипалата си и склещи смъртоносно комара. Седях на дървения под, наблюдавах как Хацумомо приближава и се опитва да ме хване с деликатните си пръсти и си давах сметка, че съм хваната в мрежата, която тя е изплела за мен. Не можех за нищо на света да дам обяснение за парите в обито ми. Тя ги измъкна, а Майка ги изтръгна от ръцете й и ги преброи.

— Ти си глупачка да продадеш изумрудена брошка за толкова малко — каза ми. — Особено след като ще ти излезе много по-скъпо да възстановиш стойността й.

Пъхна парите в нощното си кимоно, а после се обърна към Хацумомо:

— Била си с любовника си тук този нощ.

Хацумомо бе изненадана, но не се поколеба да отговори:

— Как ви хрумна това, Майко?

Последва дълга пауза, след което Майка каза на Леля:

— Дръж й ръцете.

Леля я хвана за ръцете и ги изви зад гърба й. Държа я така, докато Майка разпра полите на кимоното й на бедрата. Мислех, че Хацумомо ще се съпротивлява, но тя не помръдна. И докато Майка вдигна кошимакито и разтвори коленете й, ме гледаше с ледения си поглед. После Майка мушна ръка между бедрата й и когато я извади, пръстите й бяха влажни. Известно време тя търка палеца о останалите си пръсти, а после ги помириса. След това замахна и удари Хацумомо по лицето. И остави влажна следа.

8

На другия ден Хацумомо не беше единствената, която ми се сърдеше, защото Майка заповяда в продължение на шест седмици на прислугата да не се дава порцията сушена риба — за наказание, че са търпели любовникът на Хацумомо да идва в нашата окия. Прислугата едва ли щеше да ми се разсърди повече, ако със собствените си ръце бях откраднала ядене от паничките им. Колкото до Пити, щом чу заповедта, тя заплака. Да си призная обаче, не се чувствах толкова зле, че всички ме гледат кръвнишки и че към дълговете ми се е прибавила и стойността на брошка за оби, до която не се бях и докосвала. Всичко, което правеше живота ми още по-труден, само засилваше решимостта ми да избягам.

Според мен Майка не повярва, че наистина съм откраднала брошката, макар да беше съгласна да купи за моя сметка нова, ако това ще ощастливи Хацумомо. Но изобщо не се съмняваше, че въпреки забраната съм излизала, защото Йоко го потвърди. Когато научих, че Майка е заповядала да заключват външната врата, за да не изляза пак, имах чувството, че животът ми се изцежда от мен. Как щях да избягам тогава от тази окия? Само Леля имаше ключ от външната врата и го носеше на врата си дори когато спеше. Като допълнителна мярка задължението ми да седя вечер на пост в коридора бе възложено на Пити, която трябваше да буди Лепя, за да отключи на Хацумомо. Всяка нощ лежах в постелята и кроях планове, но в понеделник преди деня, в който двете със Сацу бяхме решили да избягаме, все още не бях измислила как да се измъкна. Толкова паднах духом, че нямах сили да си върша работата, и прислужниците ме навикваха, че едва местя парцала по пода, когато го лъскам, и че само влача метлата по коридора, вместо наистина да мета. В понеделник следобед прекарах доста време на двора, като се преструвах, че плевя, а всъщност клечах на камъните, потънала в мисли. После една от прислужниците ме накара да измия дървения под в стаята на прислугата, където през деня спеше Йоко, и ето че се случи нещо изключително. Изстисках мокрия парцал на пода, но вместо да тръгне към вратата, както очаквах, водата потече към един от задните ъгли на Стаята.

— Йоко, гледай — викнах й. — Водата върви нагоре.

Всъщност не беше, разбира се, нагоре, а просто така ми се струваше. Толкова се смаях, че изстисках още вода и се вгледах как тече към ъгъла. И тогава… е, не мога да кажа какво точно се случи, но си представих как самата аз тека нагоре по стълбите към площадката на втория етаж, а оттам нагоре по стълбата, през капандурата и излизам на покрива при цистерната за вода.

Покривът! Бях толкова смаяна от тази мисъл, че забравих всичко наоколо и когато телефонът до Йоко иззвъня, едва не изкрещях от уплаха. Нямах представа какво ще направя, като стигна покрива, но ако успеех да намеря път оттам надолу, можех в крайна сметка да се срещна със Сацу.

На другата вечер дълго се преструвах, че се прозявам, и се хвърлих в постелята като торба с ориз. Отстрани всеки би помислил, че веднага съм потънала в сън, но всъщност едва ли можех да съм по-будна. Дълго лежах, мислех за дома и се чудех каква ли физиономия ще направи баща ми, когато вдигне очи от масата и ме види да стоя на вратата. Сигурно торбичките под очите му щяха да се отпуснат и той да за плаче или устата му щеше да приеме онази странна форма — неговия си начин да се усмихва. Не смеех да си представя така смело майка ми — самата мисъл да я видя отново бе достатъчна да напълни очите ми със сълзи.

Прислужниците най-сетне утихнаха в постелите си край мен на пода, а Пити зае позиция в очакване на Хацумомо. Слушах как Баба чете сутри — правеше го всяка вечер преди лягане. После я наблюдавах през полуотворената врата как сяда край постелята и се преоблича в нощно кимоно. Ужасих се от гледката, когато дрехата се плъзна от раменете й, защото никога преди не я бях виждала чисто гола. Не беше само кокошата кожа на врата и раменете — тялото й ми заприлича на купчина смачкани дрехи. Изглеждаше ми необикновено безпомощна, докато се опитваше непохватно да разгъне нощното кимоно, което взе от масата. Всичко по нея висеше, дори щръкналите зърна на гърдите й, които стърчаха като връхчета на пръсти. Колкото повече я гледах, толкова повече ме изпълваше чувството, че в своето облачно старческо съзнание и тя като мен навярно се бори с мисли за собствените си родители. Може би и тя бе загубила сестра. Досега не бях мислила за Баба така. Запитах се дали и тя не е започнала живота си като мен. Нищо, че беше противна старица, а аз — борещо се момиченце. Не можеше ли погрешният начин на живот да превърне всекиго в чудовище? Спомнях си отлично как веднъж в Йороидо едно момче ме блъсна в трънака недалеч от езерото. Докато се измъквах мъчително, бях толкова бясна, че можех, струва ми се, да хапя дърво. Щом няколко минути страдание успяха така да ме вбесят, какво ли биха направили многото години? Дори камък може да се износи от прекалено много дъжд. Сигурна съм, че ако вече не бях решила да избягам, щях да се ужася от мисълта за страданията, които навярно ме очакваха в Гион. Те като нищо щяха да ме превърнат в старица като Баба. Но аз се успокоявах с мисълта, че от следващия ден мога да започна да забравям дори спомените си от Гион. Вече знаех как да стигна до покрива. Колкото до тона как да стигна от там до улицата… е, не бях никак сигурна. Нямаше да имам друг избор, освен да използвам възможностите, които ми даваше тъмнината. Дори да се окажех долу, при това без да съм се наранила, измъкването на улицата щеше да е само началото на премеждията ми. Колкото и животът в Гион да беше борба, животът след бягство щеше да е навярно много повече от борба. Просто светът беше прекалено жесток. Как щях да оцелея? Лежах в постелята и известно време се измъчвах от мисълта дали наистина имам сили да го извърша… но Сацу щеше да ме чака. Сацу щеше да знае какво да правим.

Мина доста време, докато Баба най-сетне притихна в стаята си. После пък прислужниците захъркаха гръмко. Престорих се, че се обръщам на другата страна — исках да зърна Пити, коленичила недалеч на пода. Не виждах добре лицето й, но ми се стори, че задрямва. Поначало смятах да я изчакам да заспи, но вече бях загубила представа за времето, а освен това Хацумомо можеше да се върне всеки момент. Приседнах в постелята, като се стараех да не издавам никакъв шум, решавайки, че ако някой ме забележи, просто ще отида до клозета и пак ще се върна. Но никой не ми обърна внимание. На пода край постелята ми лежеше сгънато кимоното за утрешния ден. Грабнах го и се отправих към стълбата.

Спрях пред вратата на Майка и се заслушах. Обикновено тя не хъркаше, тъй че не можах да разбера какво става там в тишината, освен че тя не говореше по телефона и не издаваше никакъв звук. Всъщност вътре не беше съвсем тихо заради кученцето й. Таку хриптеше в съня си. Колкото повече слушах, толкова повече ми се счуваше, че някой вика името ми: „Чийо! Чийо!“ Не бях готова да се измъкна от окията, преди да съм напълно сигурна, че Майка спи дълбоко, затова реших да отворя лекичко плъзгащата се врата и да надникна в стаята й. Ако беше будна, щях просто да кажа, че ми се е причуло да ме вика. И тя като Баба спеше на запалена лампа, затова, когато надникнах през процепа, зърнах напуканите й ходила — подаваха се изпод чаршафите. Таку спеше между тях, а гърдите му се вдигаха и спускаха, издавайки онова хриптене, което толкова напомняше името ми.

Затворих отново вратата и се преоблякох. Единственото което сега ми липсваше, бяха обувките — не бях и помисляла, че е възможно да избягам боса, което трябва да ви даде известна представа колко се бях променила от лятото. Ако Пити не клечеше в предното антре, щях да си взема чифт налъми, с които ходехме по пръстения коридор. Вместо това грабнах чехлите, с които се влизаше в горния клозет. Бяха изключително прости и некачествени, с кожена ремъчка, колкото да се задържат на краката. Още по-лошото бе, че ми бяха прекалено големи. Но нямах друг избор.

Затворих тихичко капандурата зад себе си, набутах нощното си кимоно под цистерната и успях да се изкатеря по покрива и да го обкрача на върха. Няма да се преструвам, че не ме беше страх — гласовете на хората по улицата долитаха сякаш от огромно разстояние под мен. Но нямах време за губене в страхове, защото ми се струваше, че всеки миг някоя от прислужниците или дори Леля или Майка щяха да ме потърсят и да надникнат през капандурата. Стиснах чехлите, за да не ги изтърва, и залазих по ръба на покрива. Оказа са по-трудно, отколкото си бях представяла. Керемидите бяха толкова дебели, че на местата, където се застъпваха, образуваха нещо като стъпало. Освен това потракваха, понечех ли да забързам. А всеки звук отекваше по съседните покриви. Отне ми няколко минути да се прехвърля от другата страна на къщата. Покривът на съседите бе по-нисък. Скочих на него и спрях за малко, за да открия как да се спусна на улицата, но въпреки лунната светлина виждах само тъмно пространство. Покривът бе прекалено висок и стръмен, за да рискувам да се спусна по него. Не бях никак сигурна, че следващият ще е по-подходящ, и усетих паника. Но продължих от покрив на покрив, докато не се оказах в края на улицата върху покрив, едната страна на който се спускаше към открит двор. Ако успеех да стигна до улука, щях да се вкопчи и да се спусна до едно място, което взех за навес на баня. А от навес можех лесно да скоча на двора.

Не ми беше приятна мисълта да се стоваря в двора на нечии дом. Не се съмнявах, че е окия — всички къщи в квартала бяха окии. По всяка вероятност някой щеше да чака в преддверието гейшата да се прибере и щеше да ме хване, ако се опитах да избягам навън. За нищо на света не бих избрала този начин, ако имаше друг. Стори ми се обаче, че този изход е по-сигурен от всички дотук.

Дълго седях на върха на покрива, наострила уши за шумовете долу. Чувах само смехове и разговори на улицата. Нямах представа какво ще намеря на двора, когато се окажех там, но реших, че е по-добре да действам, преди някой в нашата окия да е открил бягството ми. Ако имах и най-малка представа за пораженията, които щях да нанеса на бъдещето си, мигом щях да се прехвърля през покрива и да хукна назад, откъдето бях дошла. Само че не си давах сметка за риска, който поемам. Бях дете, което си въобразяваше, че се впуска в голямо приключение.

Прехвърлих крак през върха на покрива, така че за момент увиснах надолу по ската, като едва се държах за ръба. Проумях с известна паника, че е по-стръмно, отколкото си бях мислила. Опитах да се върна, но не успях. Държах чехлите и изобщо не можех да се хвана за ръба, а само преметнах китки през него. Знаех, че съм загубена, защото повече нямаше да успея да се изкатеря нагоре, но пък пуснех ли се, щях неудържимо да полетя надолу. Съзнанието ми се раздираше от тези мисли, но преди да взема решението да се пусна, то ме изпревари. Отначало се пързалях по-бавно, отколкото очаквах, което ме обнадежди, че мога да спра някъде по-надолу, където стряхата бе леко извита нагоре. После обаче кракът ми бутна една керемида. Тя затрака надолу и се разби на двора. Следващото нещо, което осъзнах, бе, че изпускам единия чехъл и той прелетя край мен. Чух го как тупна глухо долу, а сетне и един по-страшен шум — шума на стъпки по дървения коридор. Идваха към двора.

Хиляди пъти бях виждала кацнали на стена или таван мухи, сякаш са на пода. Дали защото имаха лепкави пипалца, или защото тежестта им бе нищожна, не знам, но когато чух шума от крачките, реших че каквото и да ми струва, ще намеря начин да се лепна на покрива като муха и веднага ще открия този начин. Иначе само след секунди щях да лежа просната на двора. Опитах се да вкопая пръсти в повърхността на покрива, а после и лакти, колене. И като последно отчаяно действие направих най-голямата глупост — пуснах другия чехъл и направих опит да се задържа, като натиснаха длани о керемидите. Дланите ми бяха може би потни, защото, щом докоснах с тях покрива, вместо да намаля, започнах да набирам скорост. Чувах как се плъзгам със съскане, а сетне най-внезапно покривът изчезна.

За момент не чувах нищо освен ужасяваща пуста тишина. Докато падайки раздирах въздуха, имах време да оформя ясна мисъл в главата си. Представих си как някаква жена излиза на двора, разглежда разбитата керемида, а после вдига глава нагоре към покрива тъкмо навреме, за да види как летя от небето право към нея. Но, разбира се, не стана точно така. При падането се извих и се стоварих на една страна. Не ми дойде на ума да предпазя с ръка главата си и тъй като паднах много тежко, от удара загубих съзнание. Не знам къде стоеше жената и дали изобщо беше на двора, когато паднах. Но трябва да ме беше видяла да летя надолу по покрива, защото, докато лежах зашеметена, я чух да казва:

— Господи! От небето валят момиченца!

Е, искаше ми се да скоча на крака и да избягам, но не можех. Едната страна на тялото ми бе удавена в болка. Постепенно проумях, че две жени са коленичили над мен. Едната повтаряше ли, повтаряше нещо, но не разбирах какво. Двете поговориха, а после ме вдигнаха от обраслата с мъх земя и ме поставиха на дъсчения коридор. Помня само част от разговора им.

— Казвам ви, госпожо, че падна от покрива.

— Защо, по дяволите, е с чехли за клозет? Да използваш клозета ли се качи горе, момиченце? Чуваш ли ме? Това е толкова опасно! Имаш късмет, че не се разби на парчета!

— Тя не ви чува, госпожо. Погледнете очите й.

— Разбира се, че ме чува. Кажи нещо, момиченце!

Но аз не можех да проговоря. Мислех си единствено как Сацу ще ме чака срещу театър „Минамидза“, а аз няма да се появя.

Докато лежах в пълен шок, свита на топка, една прислужница отиде да чука на вратите, за да разбере откъде съм. Плачех без сълзи и държах ръката си. Болеше ме ужасно. Изведнъж някой ме изправи на крака и ме зашлеви през лицето.

— Глупаво, глупаво момиче! — чух глас. Леля стоеше бясна пред мен. После тя ме извлече от чуждата окия и ме задърпа след себе си по улицата. А пред къщи ме облегна на дървената врата и отново ме зашлеви през лицето.

— Даваш ли си сметка какво направи? — попита ме, но не можех да отговоря. — Какви мисли ти се въртяха из главата! Е, пече съсипа всичко за себе си… заради всички глупости на света! Глупаво, глупаво момиче!

Не си бях представяла, че Леля може така да се ядоса. Тя ме завлече на двора и ме хвърли по корем на пътеката. Заревах истински, защото знаех какво следва. Този път обаче вместо да ме бие неохотно като преди, Леля изля ведро вода върху дрехата ми, за да са по-болезнени ударите на пръчката, а после ме заудря толкова силно, че не можах да си поема дъх. Когато боят свърши, тя хвърли пръчката на земята, обърна ме по гръб и изкрещя:

— Сега и да искаш, няма да станеш гейша. Предупредих те да не правиш такава грешка! А вече нито аз, нито който и било може да ти помогне.

Не чух какво още каза, защото писъците наблизо заглушиха думите й. Баба налагаше Пити, задето е допуснала да избягам.

Оказа се, че при падането съм си счупила ръката. На другата сутрин дойде лекар и ме отведе в една близка болница Когато се върнах с гипсирана ръка, беше вече късен след обед. Все още изпитвах жестока болка, но Майка тутакси ме повика в стаята си. Дълго седя загледана в мен. С едната ръка галеше Таку, а с другата крепеше лулата в устата си.

— Знаеш ли колко заплатих за теб? — изрече най-сетне.

— Не, госпожо — отвърнах. — Но ще ми кажете, че сте заплатили повече, отколкото струвам.

Не беше любезно от моя страна да отговарям така. Дори мислех, че Майка ще ме зашлеви, но ми бе напълно все едно. Струваше ми се, че вече нищо на света няма да е нормално. Майка стисна зъби и се покашля няколко пъти, което бе нейният странен начин да се смее.

— Права си! И половин йена би била повече, отколкото струваш. Е, бях с впечатлението, че си умна. Но не си достатъчно умна, за да си даваш сметка какво е добро за теб.

Тя отново запали лулата си и след малко каза:

— Заплатих за теб седемдесет и пет йени, ето колко. След което ти съсипа едно кимоно и открадна брошка, а сега си пък със счупена ръка, тъй че към дълговете ти ще прибавя и медицинските разходи. Плюс храната и уроците, а точно тази сутрин чух от съдържателката на „Тацуйо“ в Миягава-чо че по-голямата ти сестра е избягала. Съдържателката все още не ми е изплатила дължимото. А сега ми заявява, че изобщо не се и кани! И това ще прибавя към дълговете ти, но каква полза? Ти вече дължиш повече, отколкото можеш да върнеш.

Значи Сацу беше избягала. Цял ден се бях чудила дали е успяла и ето че вече имах отговора. Исках да тържествувам заради нея, но не ми се удаваше.

— Предполагам, че би могла да се издължиш за десет или петнайсет години като гейша, ако, разбира се, имаш успех, Но кой би инвестирал и сен повече в момиче, което бяга?

Не знаех как и какво да отговоря на всичко това и само казах, че съжалявам. Дотогава тя говореше все пак любезно след извинението ми остави лулата на масата и издаде челюстта си толкова напред — предполагам, от гняв, — че заприлича на ожесточено животно.

— Съжаляваш, така ли? Поначало постъпих страшно глупаво, като инвестирах толкова пари в теб. Ти си може би най-скъпата прислужница в цял Гион! Ако можех да продам кокалите ти, за да си върна част от твоите дългове, бих ги потръгнала от тялото ти.

След тези думи ми заповяда да напусна и отново захапа лулата.

Устната ми трепереше, но сдържах чувствата си, защото там, на площадката, стоеше Хацумомо. Господин Бекку чакаше да завърже пояса на кимоното й, а Леля стоеше пред нея с кърпичка и се взираше в очите й.

— Всичко се е размазало — каза. — Не мога да направя нито повече. Трябва да престанеш да ревеш и да се гримираш отново.

Знаех защо Хацумомо плаче. Любовникът й бе престанал да се среща с нея, откакто й забраниха да го вкарва в окията. Научила го бях сутринта и бях сигурна, че Хацумомо ще обвини мен за неприятностите си. Изгарях от желание да изчезна, преди да ме е зърнала, но беше вече късно. Тя грабна, кърпичката от ръцете на Леля и ми помаха да се приближа. Не исках да го правя, но не можех да не се подчиня.

— Нямаш работа да се разправяш с Чийо — рече й Леля. — Върви си в стаята и си довърши грима.

Хацумомо не отвърна, а ме вмъкна в стаята си и затвори вратата зад нас.

— Дни наред мислих как да ти съсипя живота — каза ми. — Но ето че ти се опита да избягаш и го направи вместо мен! Не знам дали да се чувствам доволна. Надявах се сама да го сторя.

Беше много грубо от моя страна, но аз й се поклоних, отворих вратата и излязох, без да кажа нито дума. Тя можеше да ме удари за това ми поведение, но просто ме последва навън и каза:

— Ако се чудиш какво е да си цял живот прислужница, просто си поговори с Леля! Двете сте вече като двата края на едно въже. Тя със счупено бедро, ти пък със счупена ръка. Сигурно някой ден и ти като нея ще заприличаш на мъж.

— Хайде пак, Хацумомо — рече Леля. — Покажи ни твоя пословичен чар.

Когато бях пет-шестгодишно момиченце и нито веднъж дори не бях помисляла за Киото, познавах едно момче от нашето село. Казваше се Нобору. Сигурна съм, че беше добро момче, но миришеше много неприятно и затова, предполагам, не го обичаха. Отвореше ли уста да каже нещо, останалите деца не му обръщаха повече внимание, отколкото ако бе изчуруликала птичка или бе изквакала жаба, и бедният Нобору често седеше направо на земята и плачеше. През месеците след неуспешното ми бягство разбрах какъв ще да е бил животът му, защото никой не ми продумваше дума, освен да ми нареди нещо. Майка винаги се бе отнасяла с мен, сякаш съм облаче дим, защото си имаше много по-важни мисли. Сега обаче всички прислужници и готвачката, а и Баба правеха същото.

През цялата онази ужасно студена зима не преставах да се чудя какво става със Сацу, а и с майка ми и с баща ми. Повечето нощи лежах в постелята и изнемогвах от мъка, а в душата си усещах огромна и празна яма, сякаш целият свят бе гигантска, но съвършено безлюдна зала. За утеха затварях очи и си представях, че вървя по пътеката покрай крайбрежните скали в Йороидо. Познавах я така добре, че можех да си я представя ясно, сякаш наистина бях избягала със Сацу и отново си бях у дома. Във въображението си хуквах към залитащата ни къща, хванала Сацу за ръка — макар никога преди да не я бях хващала за ръка, знаейки, че след няколко минути ще сме заедно с мама и татко. В своите фантазии нито веднъж не успях да стигна до къщи — може би прекалено много се боях какво ще заваря там и, види се, утешението ми бе да вървя по пътеката. После внезапно някоя прислужница до мен се покашляше или чувах как Баба се изпърдява и, мирисът на морето мигом се разсейваше, грапавата пръст на пътеката под краката ми се превръщаше в чаршафите, върху които лежах, и аз се оказвах там, откъдето бях тръгнала, с нищо друго освен собствената ми самота.

Настъпи пролет, вишните в парка Маруяма цъфнаха и никой в Киото като че не говореше за друго. Денем Хацумомо бе по-заета от всякога заради празниците на цъфналите вишни. Виждах я как всеки следобед се приготвя да излиза и й завиждах за интересния живот. Вече бях започнала да се прощавам с надеждата да се събудя някоя нощ и да открия, че Сацу се е промъкнала в нашата окия, за да ме спаси, или че мога някак да науча новини за семейството си в Йороидо. После една сутрин, когато Майка и Леля се приготвяха да заведат Баба на пикник, слязох по стълбата и видях, че в коридора зад входната врата е оставен някакъв пакет. Беше дълга горе-долу като ръката ми, кутия, увита в дебела и груба хартия и овързана с протрит канап. Знаех, че не ми е работа, но наоколо нямаше жива душа, Затова се приближих и прочетох името и адреса. На пакета пишеше:

Сакамото Чийо

„Нитта Кайоко“

Гион, Томинага-чо

гр. Киото, преф. Киото

Така се изненадах, че дълго стоях с ръка на устата, а и очите ми, сигурна съм, бяха станали големи и кръгли като чаши за чай. Адресът на изпращача под пощенските марки беше на господин Танака. Нямах представа какво съдържаше пакетът, но щом зърнах името на господин Танака… може да ви се стори абсурдно, но се изпълних с най-искрена надежда, че той вероятно е проумял грешката си да ме прокуди в това ужасно място и ми изпращаше нещо, за да ме освободи от тази окия. Не мога да си представя, че някакъв пакет може да освободи момиченце от робство — дори тогава ми беше трудно да си го представя. Но в душата искрено вярвах, че щом пакетът бъде отворен, животът ми завинаги ще се промени.

Преди да измисля какво да предприема, Леля слезе и ме отпъди настрани от колета, макар името ми да беше върху него. Щеше ми се сама да го отворя, но тя извика за нож, за да среже канапа, а сетне се зае да разопакова грубата хартия. Под нея имаше слой зебло, зашито с дебела рибарска корда. За единия ъгъл на зеблото бе пришит плик с името ми. Леля откъсна плика и разряза зеблото. Показа се кутия от тъмно дърво. Нямах търпение да разбера какво има в нея, но когато тя отвори капака, усетих, че изведнъж тялото ми натежава. Защото в кутията сред надиплено бяло платно лежаха малките посмъртни дъсчици, които някога стояха подредени пред семейния олтар в нашата залитаща къща. Две от тях, които не бях виждала преди, изглеждаха по-нови от останалите и носеха непознати будистки имена, изписани с йероглифи, които не можех да разчета. Боях се дори да се запитам защо господин Танака ми ги е изпратил.

За момент Леля остави кутията със старателно подредените дъсчици и извади писмото от плика, за да го прочете. Стоях, както ми се стори, много дълго, изпълнена със страхове, без да смея да размишлявам. Накрая Леля въздъхна дълбоко и ме отведе за ръка в гостната. Седях на колене пред масата, а пръстите в скута ми трепереха най-вероятно от усилието да не позволя на ужасяващите мисли да изплуват на повърхността на съзнанието ми. Може би беше обнадеждаващо, че господин Танака ми е изпратил посмъртните дъсчици. Не бе ли възможно например семейството ни да се премести в Киото, да си купим нов олтар и да наредим дъсчиците пред него? Или може би Сацу бе помолила да ми ги изпратят, защото се канеше да се върне тук. Но в този момент Леля прекъсна мислите ми.

— Чийо, ще ти прочета нещо от човек на име Танака Ичиро — изрече тя бавно със странно натежал глас.

Мисля, че изобщо не дишах, докато тя разгръщаше листа върху масата.

Драга Чийо,

Два сезона минаха, откакто напусна Йороидо, и скоро дърветата пак ще се отрупат с нови цветове. Цветята, които разцъфват на мястото на увехналите, идат да ще напомнят, че някой ден смъртта ще навести всеки от нас.

Сам останал някога сираче, този смирен човек безкрайно съжалява, че трябва да те уведоми за ужасното бреме, което се налага да поемеш. Шест седмици, след като ти пое към своя нов живот в Киото, мъките на почтената ти майка свършиха, а само няколко седмици след това и почтеният ти баща напусна този свят. Този смирен човек ти съчувства дълбоко за загубата и се надява, че ще намериш покой, като узнаеш, че тленните останки на твоите добродетелни родители са на свято съхранение в селското гробище. За тях бяха отслужени служби в храма „Хокоджи“ в Сендзуру а жените в Йороидо пяха сутри. Този смирен човек се чувства уверен, че и двамата ти почтени родители са намерили мястото си в рая.

Обучението на една бъдеща гейша е мъчителен път. Но този смирен човек е изпълнен с възхита пред онези, които са способни да дадат друга форма на страданието си и да станат големи артисти. Преди няколко години посетих Гион и имах честта да се насладя на пролетните танци, а след това да присъствам на тържество в една чайна и точа преживяване остави дълбоко впечатление у мен. То ме кара да изпитам задоволство, че за теб, Чийо, се намери безопасно място на този свят и че ти не ще бъдеш принудена да страдаш в живота от несигурност. Този смирен човек е живял вече достатъчно дълго, за да види израстването на две поколения деца, и знае каква рядкост е за обикновените птици да дадат живот на лебед. Продължи ли да живее на родителското дърво, лебедът умира. Ето защо красивите и надарените носят бремето да открият своя собствен път в света.

Сестра ти Сацу мина през Йороидо в края на миналата есен, но отново избяга със сина на господин Суги. Господин Суги се надява горещо, докато е жив, да види отново любимия си син и затова те моли да бъдеш така добра и да го уведомиш веднага щом получиш вест от сестра си.

Най-искрено твой,

Танака Ичиро

Много преди Леля да дочете писмото, сълзите бяха започнали да се изливат от очите ми като водата от кипящо гърне. Защото би било достатъчно ужасно да узная, че е умряла майка ми или че е умрял баща ми. Но да разбера така, изведнъж, че и двамата са си отишли и съм сам-сама и че сестра ми също е изчезнала навеки за мен… В миг съзнанието ми се разпадна като разбита ваза. Почувствах се загубена дори тук, в стаята.

Ще ме помислите за много наивна, задето месеци наред бях таила надеждата, че мама е все още жива. Но имах толкова малко неща, за които да се надявам, че бих се вкопчила, предполагам, в каквото и да било. Леля беше много мила с мен, докато се опитвах да се съвзема, и повтаряше:

— Дръж се, Чийо, дръж се. Никой от нас не може да направи нищо повече на този свят.

Когато най-сетне си възвърнах способността да говоря, я помолих да постави дъсчиците някъде, където няма да ги виждам, и да се моли вместо мен — аз нямах сили да го сторя. Тя отклони молбата ми и заяви, че би трябвало да се срамувам, дори от мисълта да обърна гръб на предците си. Помогна ми да наредя дъсчиците на полица близо до долния край на стълбата, където можех да се моля пред тях всяка сутрин.

— Никога не ги забравяй, Чийо чан — каза ми. — Те са единственото нещо, останало ти от детството.

9

Около шейсет и петия ми рожден ден една приятелка ми изпрати статия, която бе открила някъде, озаглавена „Двайсетте най-големи гейши в миналото на Гион“. Или може би трийсетте, не помня. Но името ми беше в списъка, придружено с кратък текст за мен, включително и че съм родена в Киото, което, разбира се, не беше истина. Мога да ви уверя също така, че не бях една от големите гейши на Гион. Някои, хора се затрудняват да определят разликата между нещо голямо и нещо, за което просто са чували. Във всеки случай щях да съм щастлива да свърша като неудачна и нещастна гейша подобно на толкова други бедни момичета, ако господин Танака не ми бе писал, за да ми съобщи, че родителите ми са починали и че вероятно никога повече няма да видя сестра си.

Ще си спомните, сигурна съм, думите ми, че онзи следобед, когато за пръв път срещнах господин Танака, беше най-прекрасният, а ведно с това и най-ужасният в живота ми. Може би не е нужно да обяснявам защо най-ужасният, но навярно се питате как е възможно да съм си въобразявала, че би могъл и да ми донесе нещо добро. Вярно, че дотогава господин Танака ми бе причинил само страдания. Но също така и промени завинаги кръгозора ми. Животът ни наподобява течаща по хълм вода, която следва горе-долу една посока, докато не се сблъскаме с нещо, което да ни принуди да намерим нова посока. Ако изобщо не го бях срещнала, животът ми щеше да е обикновен поток, спускащ се от залитащата ни къща към океана. Но господин Танака промени всичко това, като ме изпрати в големия свят. Ала да те изпратят в големия свят не е непременно същото, като да оставиш зад себе си родния си дом. Когато писмото му дойде, бях прекарала вече повече от шест месеца в Гион и през цялото това време нито за миг не бях преставала да вярвам, че все някога ще намеря другаде по-добър живот с поне част от семейството, което винаги съм познавала. Само едната ми половина беше в Гион — другата обитаваше мечтите да си ида у дома. Затова мечтите са толкова опасно нещо. Те изтляват като огън и понякога те изпепеляват напълно.

През остатъка от пролетта и през цялото лято след писмото се чувствах като загубило се в мъглата край езеро дете. Дните се изнизваха в безпорядък един подир друг. Освен постоянното чувство за мъка и страх помня само отделни парчета от случилото се. Една студена зимна вечер седях дълго в стаята на прислугата, наблюдавах как снегът се трупа тихо в малкия двор и си представих баща ми да кашля на самотната маса в самотния ни дом, и майка ми — толкова крехка, че тялото й едва докосва постелята. Залитайки, тръгнах навън, за да се опитам да избягам от мъката си, но нима можем да избягаме от мъката в душата си?

После рано през пролетта, година след ужасната вест за семейството ми, нещо се случи. Беше през април, когато вишните отново цъфтяха, може би дори след година от деня, в който пристигна писмото на господин Танака. Вече бях близо дванайсетгодишна и започвах да изглеждам малко по-женствена, макар Пити да си беше все същото момиченце.

Бях вече почти стигнала ръста, до който щях да порасна. Тялото ми щеше да си остане още година-две все така тънко и кокалесто като вейка, но лицето ми вече бе загубило детската си мекота и се бе изострило около брадичката и скулите. Освен това беше станало по-широко и придаваше на очите ми идеална форма на бадем. Преди мъжете по улицата не ми обръщаха повече внимание, отколкото ако бях гълъб, а сега вече се заглеждаха в мен. Намирах за странно да бъда обект на внимание, след като толкова дълго изобщо не ме бяха забелязвали.

Така или иначе, една сутрин през същия онзи април се събудих много рано от странен сън за брадат мъж. Брадата му бе толкова гъста, че чертите му ставаха неясни, сякаш някой ги бе отрязал по цензурни съображения. Мъжът стоеше пред мен и ми говореше нещо, което не мога да си спомня, а после отвори шумно хартиената щора на близкия прозорец. Събудих се с усещането, че съм чула шум в стаята. Прислужниците пъшкаха насън. Пити лежеше неподвижно, а кръглото й лице бе заровено във възглавницата. Всичко си изглеждаше както обикновено, но чувствата ми бяха необяснимо различни, сякаш гледах свят, различен от предната вечер, сякаш надничах през прозореца от моя сън.

Не можех да обясня какво значи това. Но и докато метях камъните по двора сутринта, то не ми излизаше от главата. Накрая започнах да усещам някакво жужене в главата — беше от мисълта, която се въртеше ли, въртеше като затворена в буркан пчела. Скоро оставих метлата и отидох и седнах, в пръстения коридор, където хладният въздух изпод основите на главната къща разхлаждаше приятно гърба ми. И тогава ми хрумна нещо, за което не се бях сещала още от първата седмица в Киото.

Един следобед, само ден-два, след като ме бяха разделили със Сацу, ме пратиха да изпера някакви парцали. Неочаквано една нощна пеперуда се спусна, пърхайки, от небето и кацна на ръката ми. Пернах я лекичко и очаквах, че ще отлети, но вместо това тя се търкулна като камъче през двора и остана да лежи на земята. Нямах представа дали бе паднала от небето вече мъртва, или аз я убих, но малката смърт на насекомото ме трогна. Полюбувах се на прекрасната окраска на крилцата й, а сетне я увих в един от изпраните парцали и я скрих под основите на главната къща.

Оттогава не бях и мислила за пеперудата, но щом се сетих за нея, коленичих и затърсих под къщата, докато не я открих. Толкова много неща в живота ми, дори външният ми вид, се бяха променили, но когато извадих пеперудата от погребалния й саван, тя бе все така изумително красива както в деня, когато я погребах. Сякаш носеше дреха в приглушено сиво и кафяво като кимоното, с което майка ми ходеше понякога вечер да играе маджонг. Всичко у пеперудата изглеждаше красиво и идеално и съвършено непроменено. Щом поне едно нещо в живота ми беше същото като през онази първа седмица в Киото… При тази мисъл съзнанието ми се развихри като ураган. Изведнъж ми хрумна, че ние — пеперудата и аз — сме две крайни противоположности. Съществуването ми бе непостоянно като непрестанно променящ се поток, а пеперудата бе като парче камък. Мислех за това, когато протегнах пръст, за да почувствам кадифеното телце, но щом върхът на пръста ми я докосна, тя изведнъж се превърна в купчинка прах. Съвършено безшумно. Без да ми остави и миг дори, за да видя как се разпада. Вихрушката в главата ми спря. Имах чувството, че съм в окото на буря. Оставих миниатюрния саван и купчинката прах да паднат на земята. Сега вече разбирах какво ме бе измъчвало цяла сутрин. Спареният въздух се разсея. Миналото също. Родителите ми бяха мъртви и аз не можех да променя това. Предполагам обаче, че през цялата последна година и аз съм била по своему мъртва. А сестра ми… да, тя си бе отишла, но аз не. Не знам дали ще ме разберете правилно, но се чувствах така, сякаш съм се обърнала и гледам в друга посока — не с лице към миналото, а напред към бъдещето. И пред мен вече стоеше въпросът: Какво ще е това бъдеще.

Мига, в който въпросът се оформи в съзнанието ми, аз вече знаех с абсолютна сигурност, че по някое време през този ден ще получа знак. Затова брадатият мъж в съня ми бе отворил прозореца. Той ми казваше: „Гледай за нещото, което ще ти се покаже. Защото откриеш ли го, то ще е твоето бъдеще.“

Нямах време за друга мисъл, защото Леля ми извика:

— Чийо, ела тук.

Вървях по пръстения коридор като в транс. Нямаше да изненадам, ако Леля беше казала: „Искаш да узнаеш бъдещето си, така ли? Добре, слушай внимателно…“ Вместо това тя ми подаде две украшения за коса върху квадратно парче бяла коприна.

— Дръж ги. Един господ знае какво й е било на ума на Хацумомо снощи, защото се прибра с нечии чужди украшения в косата. Трябва да е изпила повече саке от обикновеното. Иди до училището, намери я, разбери чии са и ги върни.

Заедно с украшенията ми даде и списък с поръчки, като ми заръча да се върна веднага щом ги изпълня.

Може да не звучи странно да се прибереш вечерта с чужди украшения, но в действителност това е като да се върнеш с нечие чуждо бельо. Гейшите не си мият косата всеки ден заради разкошната и сложна прическа. И в този смисъл украшението е много интимна вещ. Леля не желаеше дори да докосне онези двете и затова ги бе сложила върху копринено парче. Тя ги уви, така че вързопчето заприлича на онова от пеперудата, което бях държала в ръка само преди няколко минути. Знакът, разбира се, не означава нищо, ако не си наясно как да го интерпретираш. Стоях и гледах коприненото вързопче в ръцете на Леля, докато тя не каза:

— Вземи го най-сетне де!

По-късно на път за училището го развих, за да видя отново украшенията. Едното беше черен лакиран гребен с формата на залязващо слънце, със златни цветя по края, а другото — пръчица от светло дърво, завършваща с две перли, които придържаха миниатюрна сфера от янтар.

Изчаках последния звънец. Момичета в синьо-бели кимона се изсипаха на двора. Хацумомо ме съзря, преди аз да я забележа, и приближи с още една гейша. Може би се удивлявате защо изобщо ходеше на училище, след като вече беше съвършена танцьорка и със сигурност знаеше всичко необходимо, за да бъде гейша. Но и най-известните гейши през цялата си кариера — някои дори на петдесет и на шейсет години — продължаваха да взимат уроци, за да се усъвършенстват.

— Я гледай — извика Хацумомо на приятелката си. — Помислих, че е бурен. Виж колко е високо! — Това беше начинът й да ми се присмива, че съм вече с един пръст по-висока от нея.

— Изпраща ме Леля, госпожо — изрекох. — За да разбера за украшения за коса сте откраднали снощи.

Усмивката й изчезна. Тя грабна вързопчето от ръката ми го разгърна.

— Ама те не са мои… Откъде ги взе?

— О, Хацумомо сан! — обади се другата гейша. — Не помниш ли? Ти и Канако си свалихте украшенията, докато играехте онази глупава игра със съдията Увадзуми. Канако сигурно си е тръгнала с твоите, а ти с нейните.

— Отвратително! — извика Хацумомо. — Кога Канако си е мила, мислиш, главата за последен път? Така или иначе, нейната окия е до твоята. Ще ми направиш ли услугата да й ги предадеш? Кажи й, че по-късно ще мина да си прибера моите, тъй че да не си мисли да ги присвои.

Другата гейша взе украшенията и си тръгна.

— О, Чийо, почакай — спря ме Хацумомо. — Искам да ти покажа нещо. Онова момиче ей там, дето излиза през портата. Името й е Ичикими.

Погледнах Ичикими, но Хацумомо като че не се канеше да ми казва нещо повече за нея.

— Не я познавам — отвърнах.

— Не, разбира се. Тя не е нищо особено. Глуповата и непохватна, сякаш е саката. Но си мислех, че ще ти е интересно да узнаеш, че тя ще стане гейша, а ти никога.

Едва ли би могла да ми каже нещо по-жестоко. Вече година и половина бях обречена на робията да съм прислужница. Имах чувството, че животът ми лежи пред мен като дълга пътека, която не води доникъде. Не казвам, че исках непременно да стана гейша. Но със сигурност не исках да остана прислужница. Дълго стоях в градината на училището и наблюдавах как момичетата — мои връстнички, разговарят оживено и минават на групи край мен. Сигурно просто отиваха да обядват, но за мен те вървяха от едно важно нещо към друго и животът им имаше цел, докато мен не ме очакваше нищо по-очарователно от това да търкам камъните в двора. Градината опустя и аз се притесних, че може би точно това е знакът, който чакам — че другите момичета ще напредват в живота и ще ме оставят далеч назад. Тази мисъл така ме уплаши, че не издържах повече да стоя сама. Тръгнах към булевард Шиджо и завих към река Камогава. Огромни знамена пред театър „Минамидза“ оповестяваха следобедното представление на пиеса Кабуки със заглавие „Шибараку“. Тя е една от най-известните в жанра, макар по онова време да нямах ни най-малка представа от театър Кабуки. Тълпи от хора се изкачваха по стълбите и се вливаха в сградата. Сред мъжете в тъмни европейски костюми или кимона се отличаваха няколко гейши в ярки одеяния. Бяха като есенни листа върху мътната повърхност на река. И тук отново видях как животът тече край мен, радостно възбуден.

Избягах от булеварда и хукнах надолу по улицата край Ширакава, но дори там бе пълно със забързани мъже и гейши, чийто живот бе пълен с цели. Свърнах към реката, за да потуша болката от тази мисъл, но колко жестоко! Дори нейните води течаха бавно, устремени към цел — река Камогава, а оттам към Осакския залив и Вътрешно море. Изглежда, навсякъде ме очакваше едно и също послание. Хвърлих се върху ниската каменна стена край потока и заплаках. Бях самотен остров сред океана, без минало, но и без бъдеще. Скоро изпаднах в такова състояние, че човешки глас не можеше, струваше ми се, да стигне до мен. Но ето че чух един мъж да казва:

— Защо? Денят е прекалено хубав, за да си толкова нещастна.

Обикновено по улиците на Гион никой мъж не би обърнал внимание на момиче като мен, особено след като проявявах глупостта да плача. И да ме забележеше, със сигурност не би ме заговорил, освен да ме отпъди от пътя си или да ме отмине. Но този мъж не само си направи труда да ми заговори, а и го правеше много любезно. Обърна се към мен, като към млада дама — дъщеря на добър приятел, да речем. За части от секундата си представих свят, съвършено различен от този, който познавах, свят, в който се отнасят с мен безпристрастно, дори мило — свят, в който бащите не продават дъщерите си. Шумът и гълчавата на толкова много хора, чийто живот имаше цел, изведнъж сякаш секна. Или поне аз престанах да ги чувам. А когато се надигнах и погледнах мъжа, изпитах чувството, че съм оставила мъката си там, на каменната стена.

Бих била щастлива да се опитам да ви го опиша, но ми хрумва само един начин — да ви опиша едно дърво, кацнало на ръба на крайбрежните скали в Йороидо. Ветрищата го бяха направили гладко като плавей и един ден — тогава бях четири-петгодишна — открих върху него мъжко лице. Искам да кажа, петно с размерите на широка чиния с две отчетливи издутини отгоре като скули. Сянката им внушаваше представата за очи, а под нея имаше лека издутина за нос. Лицето бе леко наклонено на една страна и ме гледаше втренчено. Беше като на мъж, толкова стабилно стоящ на мястото си на този свят, колкото едно дърво. В него имаше нещо толкова одухотворено, че си въобразих, че съм открила лицето на Буда.

И мъжът, който ме заговори на улицата, имаше същото широко и умиротворено лице. Освен това чертите му бяха невероятно спокойни и ведри и изпитах усещането, че ще изчака търпеливо, докато не престана да съм нещастна. Беше може би около четирийсет и пет годишен със причесана назад посребрена коса. Но не можех да го зяпам безкрайно. Изглеждаше толкова изискан, че се изчервих и отвърнах поглед.

От едната му страна стояха двама млади мъже, а от другата — гейша. Чух гейшата да му казва тихо:

— Но тя е само една прислужница! Може да си е ударила пръста, докато е тичала да изпълни някаква поръчка. Сигурна съм, че след малко някой ще дойде да й помогне.

— Бих искал да имам твоята вяра в хората, Идзуко сан — каза мъжът.

— Представлението започва всеки момент. Наистина, господин председател, не мисля, че трябва да губите повече време…

Като тичах из Гион с поръчки, често бях чувала да се обръщат към разни мъже с „господин началник на управление“, а понякога и с „господин вицепрезидент“. Но със сигурност съвсем рядко „господин председател“. Обикновено този тип мъже бяха плешиви и намусени и пристъпяха наперено по улицата в обкръжението на припкащи подире им нисши чиновници. Мъжът пред мен бе тъй различен от обикновен председател, че макар да бях още момиченце и да не знаех кой знае колко за света, все пак си дадох сметка, че компанията му едва ли е голяма. Един собственик на голяма компания нямаше да се спре да ме заговори.

— Искаш да ми кажеш, че си губя времето, като стоя тук и се опитвам да й помогна? — изрече той.

— О, не — отвърна гейшата. — По-скоро имах предвид, че изобщо нямаме никакво време за губене. Сигурно вече сме закъснели за първото действие.

— В някакъв момент от живота си и ти, Идзуко сан, си била в същото положение. Не можеш да се преструваш, че животът на гейшата е винаги лек. Не и ти.

— Да съм била в нейното положение? Господин председател, да не би да правите… публичен спектакъл от мен?

Тогава председателят се обърна към двамата млади мъже и ги помоли да не го чакат, а да заведат Идзуко в театъра, те се поклониха и тръгнаха, а той остана. Дълго не свали очи от мен, макар аз да не смеех да го погледна. Накрая казах:

— Моля ви, господине, тя беше права. Аз съм само едно глупаво момиче… затова недейте да закъснявате заради мен.

— Стани за малко — каза ми той.

Не смеех да не се подчиня, въпреки че нямах представа какво иска. Но той просто извади от джоба си носна кърпа и изтри полепналите по лицето ми песъчинки от каменната стена. Бях толкова близо до него, че долавях миризмата на талк от гладката му кожа. Това ми напомни деня, когато племенникът на император Тайшо посети малкото ни рибарско село. Всичко, което той направи, бе да слезе от колата, да иде до малкия залив и да се върне, кимайки на тълпите, коленичили пред него. Носеше западен костюм — първия, който виждах в живота си — защото, въпреки че не беше редно, аз го зърнах за миг тайничко. Помня също, че мустаците му бяха грижливо поддържани, а не като четината по лицата на селските мъже, която избуяваше като буренак край пътека. В нашето село никога преди не беше стъпвал важен човек. Мисля, че всички бяха трогнати от благородството и величието на племенника на императора.

Често в живота се сблъскваме с неща, които не можем да разберем, защото не сме виждали подобно нещо. Затова и племенникът на императора ме смая толкова. Както и председателят. Той избърса песъчинките и сълзите от лицето ми, а сетне повдигна главата ми.

— Ето на… едно хубаво момиче, което няма от какво да се срамува. А ти все така се боиш да ме погледнеш. Някой трябва да е бил жесток с теб… или може би самият живот.

— Не знам, господине — отвърнах, макар отлично да знаех.

— Никой от нас не намира толкова доброта, колкото му с нужно — каза той и за миг присви очи, сякаш да ми даде да разбера, че трябва да обмисля сериозно последните му думи.

Повече от всичко исках още веднъж да зърна гладката кожа на лицето му, широките вежди, подобните на мрамор клепки над добрите му очи, но помежду ни зееше огромна бездна — ние бяхме от различни светове. Най-накрая стрелнах поглед, макар че пламнах, и веднага погледнах настрани, тъй че той едва ли разбра, че очите му срещнаха моите. Но как да опиша какво видях в този миг? Гледаше ме както музикант гледа своя инструмент миг преди да засвири на него — с разбиране и със самочувствие, че го владее. Изпитах чувството, че може да ме види цялата, като да съм част от него. Колко щастлива бих била да съм инструментът, на който този мъж свири!

След миг той бръкна в джоба си и извади нещо.

— Обичаш ли сладки сливи или вишни?

— Господине? Искате да кажете… да ям?

— Преди малко минах покрай сергия, където продаваха настърган лед със сироп от сливи и вишни. Не бях опитвал такова нещо, докато не пораснах, но щях да ги обичам като дете, сигурен съм. Вземи тази монета и си купи. Вземи и носната ми кърпа, за да се избършеш след това.

И с тези думи той сложи монетата в средата на кърпата, сви я на вързопче и ми я подаде.

От мига, в който ме заговори, съвсем бях забравила, че търся знак за бъдещето си. Но щом видях вързопчето — бе досущ като савана на пеперудата, разбрах, че най-сетне съм открила знака. Взех кърпичката, поклоних се ниско от признателност и се опитах да обясня с думи колко съм му благодарна, макар че думите, сигурна съм, не можеха да изразят истинската дълбочината на чувствата ми. Не му благодарях за парата, нито, че си направи труда да спре да ми помогне. Благодарях му за… за нещо, което не съм сигурна, че и сега мога да обясня. Задето ми даде да разбера, че на света има и нещо друго освен жестокост, предполагам.

Гледах го с болка в сърцето как се отдалечава — макар да беше приятна болка, ако изобщо съществува подобно нещо. Искам да кажа, че ако си прекарал вечер, по-вълнуваща от всяка друга в живота ти, тъгуваш, когато тя свърши. Но същевременно си и благодарен, че изобщо се е случила. Кратката среща с председателя ме промени от момиче, изправено пред доживотна пустота, в момиче с цел в живота. Може да е странно, че обикновена среща на улицата доведе до такава промяна. Но такъв е понякога животът, нали? А и аз наистина съм сигурна, че ако бяхте видели онова, което аз видях, и бяхте изпитали моите чувства, и с вас щеше да се случи същото.

Щом той се загуби от погледа ми, хукнах да търся продавача на настърган лед. Денят не беше особено горещ и не умирах за настърган лед, но така щях да продължа срещата си с председателя. Затова си купих книжна фуния настърган лед със сироп от вишни, върнах се и седнах на същата онази каменна стена. Вкусът на сиропа бе великолепен. Защото бях толкова развълнувана, предполагам. Ако бях гейша като онази на име Идзуко, реших аз, мъж като председателя щеше да прекарва часове с мен. Не бях си представяла, че ще завиждам на гейша. Вярно, че бях докарана в Киото тъкмо с тази цел, но до този момент бях готова да избягам, стига да ми се удадеше възможност. А ето че разбрах нещо, което бях пропуснала. Проблемът беше не да стана гейша, а да съм гейша. Да станеш гейша… това едва ли бе цел в живота. Но да си гейша вече ми се струваше като стъпало към нещо друго. Ако не грешах, то председателят бе навярно на не повече от четирийсет и пет години. Много гейши бяха постигнали невероятен успех докъм двайсетата си година. Самата Идзуко едва ли имаше повече от двайсет и пет. Аз бях все още дете, почти на дванайсет… но след още дванайсет щях да съм прехвърлила двайсетте. А председателят? Той нямаше да е по-стар от господин Танака.

Монетата от председателя беше много по-едра, отколкото ми трябваше за фуния настърган лед. Държах в ръката си рестото — три монети с различна форма. Най-напред реших да ги запазя завинаги, но после проумях, че мога да ги използвам за нещо много по-важно.

Хукнах към булевард Шиджо и не спрях да тичам края му в източната част на Гион, където беше храмът „Гион“. Изкачих стъпалата, но бях прекалено уплашена за да мина под портата с двукрил покрив, и заобиколих. Минах през покрития с дребен чакъл двор, изкачих още стълби и минах през портата тории на самия храм. Там хвърлих монетите в кутията за пожертвования — пари, които може би щяха да ми стигнат да се махна от Гион — и оповестих на боговете, че съм пред тях, като плеснах три пъти с ръце и се поклоних. После със затворени очи и сбрани ръце помолих да ми разрешат някак да стана гейша. Готова бях да страдам всякакви уроци, да понеса всякакви мъки в замяна на възможността да привлека отново вниманието на човек като председателя.

Когато отворих очи, все още чувах шума от уличното движение по булевард Хигаши Оджи. Дърветата пак зашумяха от повея на вятъра като преди малко. Нищо не се бе променило. Нямаше как да разбера дали боговете са чули молбата ми. Не можех да направя друго, освен да мушна носната кърпа на председателя в кимоното си и да я отнеса със себе си в нашата окия.

10

Една сутрин, доста месеци след това, докато прибирахме долните летни кимона ро — онези от тънка прозрачна коприна за жегата — и изваждахме кимоната без подплата — хитое — за септември, усетих в преддверието такава ужасна миризма, че изтървах купа дрехи. Миризмата идваше от стаята на Баба. Изтичах горе да повикам Леля, защото веднага разбрах, че се е случило нещо ужасно. Леля докуцука долу възможно най-бързо, влезе и намери Баба мъртва на пода. При това издъхнала по най-странния начин.

В стаята на Баба беше единствената електрическа печка в нашата окия. Тя я използваше всяка нощ освен през лятото. Но вече беше септември и ние прибирахме летните долни кимона и тя отново беше започнала да я използва. Не че беше студено — ние сменяме дрехите си според календара, а не според температурата вън и Баба следваше същата логика. Беше необикновено привързана към тази печка може би защото бе прекарала толкова много нощи в живота си, умирайки от страшен студ.

Обикновено сутрин, преди да избута печката до стената, Баба навиваше шнура около нея. С времето горещият метал бе прогорил шнура и в крайна сметка жицата се бе оголила и наелектризирала цялата печка. Полицията каза, че най-вероятно, когато същата сутрин Баба я е докоснала, или мигом се е парализирала, или дори е била убита на място. Беше се свлякла на пода с лице върху горещия метал. Това бе причината за ужасната миризма. За щастие, не я видях. Зърнах само краката й от коридора — изглеждаха като тънки клонки, увити в смачкана коприна.

Можете да си представите колко заети бяхме седмица-две след смъртта й. Не само с основно почистване на къщата, защото според шинтоизма смъртта е възможно най-нечистото нещо, но и с подготовката за погребението. Поставяхме свещи, табли с месо за приношение, фенери на входа, поставки за чай, подноси за пари, които посетителите щяха да дадат, и още други такива. Бяхме толкова заети, че една вечер готвачката се разболя и извикаха лекар. Оказа се, единственият й проблем е, че предишната нощ беше спала не повече от два часа, не бе подвивала цял ден крак и бе изяла само купичка бистра супа. Нещо друго, което ме изненада, бе, че Майка харчеше пари почти невъздържано, като правеше планове да се пеят сутри заупокой в храма „Чионджи“, поръчваше букети от лотосови пъпки от погребалното бюро и всичко това в разгара на Голямата депресия. Отначало се чудех дали поведението й не е доказателство за дълбоките й чувства към Баба, но по-късно си дадох сметка какво всъщност означаваше то — практически цял Гион щеше да мине през нашата окия, за да изрази почитта си към Баба, и щеше да присъства на погребението по-късно през седмицата, тъй че Майка трябваше да организира подходящото за случая представление.

И наистина за няколко дни цял Гион се извървя през нашата окия или поне така изглеждаше. И ние трябваше да наливаме чай на всекиго и да поднасяме сладкиши. Майка и Леля приемаха съдържателките на различните чайни и окии, както и множество прислужници, които познаваха Баба, а също така продавачи, перукери и фризьори, повечето от които мъже, и разбира се, много, много гейши. По-старите познаваха покойната от дните, когато самата тя е била гейша, но младите дори не бяха чували за нея, а идваха от уважение към Майка или в някои случаи, защото бяха в някакви отношения с Хацумомо.

Моето задължение през тези натоварени дни бе да въвеждам посетителите в гостната, където ги очакваха Майка и Леля. Разстоянието бе само няколко крачки, но посетителите не можеха да влязат току-така, а освен това аз трябваше да следя кое лице на кои обувки отговаря, защото другото ми задължение бе да отнасям обувките в стаята на прислугата, за да не се задръства изходът, а после да ги връщам обратно в подходящия момент. Отначало доста се затруднявах. Не можех да се взирам настойчиво в лицата на посетителите, без да изглеждам груба и невъзпитана, а един бегъл поглед не ми бе достатъчен да запомня човека. Много скоро вече се научих да се вглеждам внимателно в кимоната. Следобеда на втория или на третия ден плъзгащата се врата се отвори и влезе кимоно, което мигом ме покори с красотата си — най-красивото от всички досега. Беше тъмно, както изискваше случаят — просто черно кимоно с герб, но десенът му — разпръснати по полите зелени и златни треви, бе тъй великолепен, че се зачудих колко ли смаяни щяха да са жените и дъщерите на рибарите в Йороидо, ако видеха подобно нещо. Посетителката водеше със себе си прислужница, което ме накара да си помисля, че може да е съдържателка на чайна или окия, защото твърде малко гейши можеха да си позволят такова разточителство. Използвах, докато тя разглеждаше миниатюрния шинтоистки храм в преддверието, да погледна тайно лицето й. Беше с такъв съвършен овал, че веднага се сетих за свитъка в стаята на Леля — представляваше нарисувана с туш придворна дама от епохата Хейан. Не беше изумително красива като Хацумомо, но чертите й бяха тъй идеални, че веднага се почувствах още по-нищожна. И тогава внезапно проумях коя е.

Мамеха, гейшата, чието кимоно Хацумомо ме накара да съсипя.

Вината за случилото се не беше всъщност моя, но въпреки това бях готова да сваля дрехата от гърба си, само и само да не се натъкна на нея. Докато ги въвеждах с прислужницата й в гостната не смеех да вдигна глава. Не мислех, че ще ме познае, защото бях сигурна, че не ме видя, когато връщах кимоното, а и да ме беше зърнала, оттогава бяха минали две години. Прислужницата с нея не беше онази млада жена, чиито очи се наляха със сълзи. Въпреки това изпитах облекчение, когато дойде моментът да се поклоня и да ги оставя в гостната.

След двайсет минути Мамеха и прислужницата й се наканиха да си вървят. Донесох им лакираните дзори и ги подредих върху стъпалото в прохода пред вестибюла с все така наведена глава и по-нервна. Прислужницата най-сетне отвори външната врата и аз си отдъхнах, че изпитанието ми свършва. Но вместо да излезе на улицата, Мамеха продължи да стои в прохода. Обзе ме паника и очите и главата ми престанаха да комуникират добре, защото, макар да знаех че не бива да го правя, позволих на очите си да се вдигнат. С ужас открих, че Мамеха ме гледа втренчено.

— Как се казваш, момиченце? — попита тя, както ми се стори, много строго.

Отвърнах, че се казвам Чийо.

— Стани за момент, Чийо. Искам да те разгледам.

Изпълних молбата й и се изправих, но ако можеше някак да изтрия, да залича лицето си, непременно щях да го сторя.

— Чакай, искам да те разгледам. А ти се държиш така, сякаш си броиш пръстите на краката.

Вдигнах главата си, но не и очите и тогава Мамеха изохка и ми нареди да я погледна.

— Какви необикновени очи! — възкликна. — Мислех, че ми е с сторило. Какъв цвят са според теб, Тацуми?

Прислужницата й се върна в прохода и ме погледна.

— Синьосиви, госпожо — отвърна.

— Точно това и аз щях да кажа. Е, колко момичета в Гион имат такива очи?

Не знам дали попита мен или Тацуми, но никоя от нас не отвърна. Мамеха ме гледаше със странно изражение — сякаш се съсредоточаваше върху нещо. А после за огромно мое облекчение се извини и си тръгна.

Погребението на Баба се състоя след около седмица през една сутрин, избрана от предсказателя. След това се заехме да подреждаме нашата окия, като направихме известни промени. Леля се настани долу в стаята на покойната, а Пити, която отскоро бе започнала чиракуването си като гейша, зае нейната стая на втория етаж. Освен това следващата седмица постъпиха две нови прислужници — и двете на средна възраст и много енергични. Може да изглежда странно, че макар семейството да намаля, Майка увеличи прислужниците, но в действителност в нашата окия винаги с липсвала работна ръка, защото приживе Баба не понасяше много хора.

Последната промяна бе, че Пити бе освободена от домакинска работа. Вместо това й казаха да използва времето си да упражнява различните изкуства и умения, от които щеше да зависи кариерата й на гейша. Обикновено на момичетата не предоставяха такива възможности да се упражняват, но клетата Пити схващаше толкова трудно, че повече от всекиго се нуждаеше от извънредно време. Беше ми мъчно да я гледам как всеки ден седи на колене на дървения под и часове наред се упражнява да свири на шамисен, изплезила език, сякаш да оближе нещо от бузата си. Щом очите ни се срещнеха, тя ми се усмихваше леко и наистина беше мила с мен, както едно време. Но аз вече едва влачех бремето на търпението в очакване на някакъв изход, който едва ли щеше да появи и който със сигурност щеше да е единственият шанс в живота. Сега аз трябваше да гледам как портата на възможностите стои широко отворена за други. Понякога нощем лягах в постелята с носната кърпа на председателя миришех наситения аромат на талк. Освобождавах съзнанието си от всичко и го предоставях на виденията — очите му, усещането за топлото слънце върху лицето ми и твърдата каменна стена, върху която се бях проснала в деня, когато го срещнах. Той беше мой бодисатва с хиляда ръце, който щеше да ми помогне. Не можех да си представя как, но се молех това да стане.

Един ден към края на първия месец след смъртта на Баба една от новите прислужници дойде да ми каже, че имам посетител на входа. Беше необикновено горещ октомврийски следобед и аз бях цялата потна, защото чистех със старата ръчна прахосмукачка рогозките на пода в новата стая на Пити. Пити имаше навика да си носи тайно горе оризови курабии, тъй че стаята й се нуждаеше често от почистване. Забърсах колкото се може по-бързо с мокър пешкир потта и изтичах долу. На входа стоеше млада жена с кимоно на прислужница. Отпуснах се на колене и й се поклоних. Познах я едва когато я погледнах повторно — беше прислужницата, придружаваща Мамеха преди няколко седмици. Много се разочаровах, защото бях сигурна, че ме чакат неприятности. Тя обаче ми направи знак с ръка да сляза в прохода, а сетне аз нахлузих чехли и я последвах на улицата.

— Пращат ли те от време на време да изпълняваш някакви поръчки, Чийо? — попита ме тя.

От опита ми да избягам беше минало толкова време, че вече не бях наказана да не излизам. Нямах представа защо пита, но отвърнах, че ме пращат.

— Чудесно. Направи така, че да излезеш за нещо утре следобед в три и двете ще се срещнем на мостчето над Ширакава.

— Да, госпожо, но мога ли да попитам защо?

— Ще разбереш утре — отвърна тя и сбърчи леко нос, което ме накара да се запитам дали не си прави някаква шега с мен.

Никак не ми беше приятно, че прислужницата на Мамеха иска да я придружа някъде. Не се и съмнявах, че се кани да ме заведе при господарката си, за да ми се кара за стореното. Но, така или иначе, уговорих Пити да ме изпрати за нещо, от което нямаше особена нужда. Тя се притесняваше да не си навлече неприятности, но аз й обещах, че ще й се отблагодаря. Така че в три часа тя ми извика от двора:

— Чийо, би ли била така добра да идеш и да ми купиш нови струни за шамисен и няколко списания за театър Кабуки? — Бяха й казали в името на образованието си да чете списания за театър Кабуки. После я чух да казва още по-високо. — Може ли, Лельо?

Но Леля не отговори, защото спеше горе следобедния си сън.

Излязох и тръгнах покрай Ширакава по посока на моста, водещ към района на Гион Мотойоши-чо. Времето беше толкова топло и приятно, че наоколо се разхождаха много мъже и гейши и се любуваха на плачещите вишни, ластарите на които опираха до повърхността на водата. Докато чаках край моста, наблюдавах група чуждестранни туристи, дошли да видят прочутия Гион. Не бяха първите чужденци, които виждах в Киото, но наистина ми се струваха странни — жени с големи носове, дълги рокли и светли коси и много мъже — високи и уверени и с токове, които тракаха по каменната настилка. Един от мъжете ме посочи, каза нещо на чужд език и всички обърнаха очи към мен. Ужасно се смутих и като се престорих, че търся нещо по земята, приклекнах и се скрих.

Прислужницата на Мамеха най-сетне дойде и както се опасявах, ме поведе през моста край потока към същата онази порта, където Хацумомо и Корин ми бяха пъхнали кимоното в ръцете и ме бяха изпратили нагоре по стълбите. Струваше ми се много несправедливо, че след толкова време инцидентът все още ми носи неприятности. Но когато прислужницата отвори плъзгащата се врата пред мен, тръгнах нагоре по стълбата. На площадката двете с прислужницата се събухме и влязохме в апартамента.

— Чийо е тук, госпожо — извика тя.

После чух Мамеха да отговаря от задната стая:

— Добре, благодаря ти, Тацуми.

Младата жена ме отведе до масичка край отворен прозорец, където коленичих върху възглавничка и се опитах да не изглеждам нервна. Почти веднага след това друга прислужница ми донесе чашка чай, защото, както се оказа, Мамеха имаше не една, а две прислужници. Със сигурност не очаквах да ми сервират чай и всъщност нищо подобно не се бе случвало с мен от вечерята у господин Танака преди години. Поклоних й се за благодарност и отпих няколко глътки, за да не изглеждам невъзпитана. После дълго чаках и слушах шума на водата вън, спускаща се от високия около коляно малък водоскок в потока Ширакава.

Апартаментът на Мамеха не беше голям, но бе изключително изискан, с красиви и очевидно нови татами, защото имаха онзи специфичен жълто-зелен блясък и ухаеха приятно на слама. Ако някога сте разглеждали внимателно татами, вероятно сте забелязали, че всяка рогозка е обшита по края с плат, обикновено тъмен и от памук или лен. Онези татами обаче бяха обшити с коприна в зелено и златно. Наблизо в декоративната ниша висеше красиво изписан свитък — както се оказа, подарък на Мамеха от известния калиграф Мацудайра Коичи. Под него на дървения постамент на нишата бе поставена икебана от обсипани с цвят дрянови клонки в плитък съд с неправилна форма и напукана наситеночерна глазура. Беше според мен много странен, но излезе, че е подарен на Мамеха не от друг, а от самия Йошида Сакухей, великия майстор на стила керамика сетогуро, който в годините след Втората световна война стана живо национално съкровище.

Най-сетне Мамеха се появи от задната стая, облечена в изумително кремаво кимоно с рисунък на вода в долния край. Обърнах се, отместих се от възглавничката и се поклоних много ниско, а тя доплува до масичката и като подви внимателно кимоното под себе си, седна на колене срещу мен. Отпи глътка от чая, който прислужницата й сервира, и каза:

— Е… Чийо, нали? Защо не ми разкажеш как успя да се измъкнеш от вашата окия? Сигурна съм, че госпожа Нитта не обича прислужниците й да се разкарват по своя работа посред бял ден.

Наистина не бях очаквала подобен въпрос. Всъщност не можех да измисля какво да отговоря, макар да знаех, че е ужасно невъзпитано да не кажа нищо. Мамеха просто отпиваше от чая си и ме гледаше с благ израз на съвършено овалното си лице. Накрая каза:

— Мислиш, че се каня да ти се карам. Но аз само искам да разбера дали не си си навлякла неприятности, като дойде тук.

Въздъхнах с огромно облекчение, като чух това.

— Не, госпожо — отвърнах. — Мислят, че купувам списания за театър Кабуки и струни за шамисен.

— О, чудесно, имам много и от двете — каза тя, повика прислужницата и я помоли да донесе списания и струни, а после ги сложи на масата пред мен.

— Вземи ги. Така никой няма да се чуди къде си била. А сега ми кажи нещо. Когато дойдох у вас да отдам почит на покойната, видях още едно момиче на твоята възраст.

— Трябва да е била Пити. С много кръгло лице ли?

Мамеха попита защо й викам така, а когато обясних, се разсмя.

— Та тази Пити — продължи Мамеха, — как се разбират двете с Хацумомо?

— Ами, предполагам, че Хацумомо не й обръща повече внимание, отколкото на листо, отронило се на двора.

— Ах, колко поетично… листо, отронило се на двора. Хацумомо и към теб ли се отнася така?

Отворих уста, за да отговоря, но истината бе, че не знаех какво да кажа. Не познавах Мамеха и щеше да е неприлично да злословя по адрес на Хацумомо пред страничен за нашата окия човек. Мамеха, види се, прочете мислите ми, защото каза:

— Не е нужно да отговаряш. Отлично знам как се отнася към теб. Като змия към поредната си жертва, предполагам.

— Ако ми позволите да попитам, госпожо, кой ви каза?

— Никой не ми е казал. Двете с Хацумомо се познаваме, откакто бях на шест, а тя на девет години. Когато толкова дълго си наблюдавал същество да се държи отвратително, не е никаква тайна за теб каква ще е следващата му постъпка.

— Не знам какво направих, че да ме намрази толкова.

— Хацумомо не е по-трудна за разбиране от котка. Котката е щастлива, докато се припича сама на слънце, без себеподобни наоколо. Но реши ли, че някой се върти и души около паницата й с храна… Разказвали ли са ти историята как Хацумомо пропъди от Гион младата Хацуоки?

Отговорих, че никой не ми я е разказвал.

— Хацуоки беше невероятно очарователно момиче — поде Мамеха. — И моя много скъпа приятелка. Тя и вашата Хацумомо бяха сестри. Ще рече, и двете се обучаваха при една и съща гейша, в случая, при великата Томихацу, която по онова време беше вече на възраст. Вашата Хацумомо не понасяше младата Хацуоки и когато и двете станаха чиракуващи гейши, не можеше да се примири, че й е съперница. Затова взе да разпространява из Гион слуха, че веднъж нощем заловили Хацуоки в една от уличките с един полицай да върши на публично място нещо много непристойно. В това, разбира се, нямаше и капчица истина. Ако Хацумомо просто ходеше и разправяше насам-натам историята, никой в Гион нямаше да й повярва. Хората знаеха как ужасно завижда на Хацуоки. Затова ето какво направи — попаднеше ли на някой много пиян — гейша, прислужница или дори посетител, все едно — тя му нашепваше историята, така че на другия ден човекът вече не помнеше, че източникът е Хацумомо. Не след дълго репутацията на клетата Хацуоки бе така съсипана, че за Хацумомо не представляваше никаква трудност да използва някой от триковете си и да я пропъди завинаги.

Изпитах странно облекчение, като чух, че и друг като мен е бил измъчван чудовищно от Хацумомо.

— Тя не понася да има съперници — продължи Мамеха. — Затова се отнася така с теб.

— Хацумомо със сигурност не ме смята за съперница — от върнах. — Нима локвата може да бъде съперница на океана.

— Не и навярно в чайните на Гион. Но във вашата окия… Не намираш ли за странно, че госпожа Нитта не е осиновила Хацумомо? Вашата е навярно най-богатата окия без наследник в Гион. Като я осинови, госпожа Нитта не само ще разреши този проблем, но и всичко, което Хацумомо печели, ще остава в окията, без на самата нея да се плаща и един сен. А тя наистина има невероятен успех като гейша. Госпожа Нитта толкова обича парите, че би трябвало много отдавна да я е осиновила. Сигурно има много сериозна причина да не го прави, не мислиш ли?

Наистина никога не се бях замисляла за това, но след думите на Мамеха ми се стори, че вече знам каква точно е причината.

— Да осинови Хацумомо би било като да пусне тигър на свобода — казах.

— Без съмнение. Сигурна съм, че госпожа Нитта прекрасно си дава сметка каква дъщеря ще е Хацумомо — такава, които да намери начин да изхвърли Майка. Във всеки случай Хацумомо е нетърпелива като дете. Не мисля, че би могла да държи жив и щурец в плетена клетка. След година-две тя може би щеше да продаде колекцията от кимона на вашата окия и да се оттегли. Затова, малка Чийо, тя те мрази толкова. Но едва ли се притеснява особено, че госпожа Нитта може да осинови онова момиче Пити.

— Мамеха сан, сигурна съм, че си спомняте своето кимоно, което аз съсипах…

— Искаш да кажеш, че ти си момичето, което го издраска туш.

— Ами… да, госпожо. И макар да съм сигурна, че знаете, че зад цялата работа е Хацумомо, искрено се надявам, че някой ден ще съм в състояние да ви покажа колко дълбоко съжалявам за случилото се.

Мамеха дълго-дълго не сваля очи от мен. Нямах представа за какво мисли, но тя най-сетне каза:

— Можеш да се извиниш, ако желаеш.

Отдръпнах се от масата и се поклоних ниско, но преди да успея да кажа каквото и да било, Мамеха ме спря:

— Това би бил очарователен поклон, ако си селянка, дошла за първи път в Киото. Но след като искаш да изглеждаш културна, трябва да го направиш ето така. Гледай мен и се отдръпни по-настрани от масичката. Добре, седиш на коленете. А сега изпъни ръце и постави върховете на пръстите си върху рогозките пред себе си. Само върховете, не цялата длан. И не бива изобщо да разперваш пръсти. Все още виж дам разстояние между тях. Чудесно, постави ги на рогозката… китките една до друга… така! Е, сега изглежда добре. Поклони се колкото се може по-ниско, но дръж шията съвършено изпъната и не позволявай главата ти да се отпуска. И, за бога, не стоварвай цялата си тежест върху ръцете, иначе ще изглеждаш като мъж! Така е добре. Сега можеш да опиташ отново.

И аз й се поклоних още веднъж и отново обясних колко дълбоко съжалявам, че съм участвала в унищожаването на прекрасното й кимоно.

— Беше красиво, нали? Но сега ще забравим за него. Искам да знам защо вече не учиш за гейша. Учителките ми казаха, че преди да напуснеш, си вървяла много добре. Би трябвало да те очаква успешна кариера в Гион. Питам се защо госпожа Нитта е спряла обучението ти?

Казах й за дълговете си, които включваха и стойността на кимоното и на брошката, която Хацумомо ме обвини, че съм откраднала. Но и след като свърших, тя продължи да ма гледа студено. Накрая каза:

— Има и нещо, което не ми казваш. Като се имат предвид дълговете ти, бих очаквала госпожата да е още по-твърдо решена да види успеха ти като гейша. Със сигурност не би могла никога да й върнеш парите, ако работиш като прислужница.

Изглежда, несъзнателно съм навела засрамено очи, защо само след миг Мамеха като че започна да чете всяка моя мисъл.

— Опитала си се да избягаш, нали?

— Да, госпожо — отвърнах. — Имам сестра. Бяха ни разделили, но успяхме да се открием. Трябваше да се срещнем една нощ и да избягаме заедно… но после аз паднах от покрива и си счупих ръката.

— От покрива! Сигурно се шегуваш. Да не би да си се покатерила, за да погледнеш за последен път Киото?

Обясних й защо съм го направила.

— Знам, че беше глупаво от моя страна — добавих. — Сега Майка няма да инвестира и сен за обучението ми, защото се бои, че мога отново да избягам.

— Не е само това. Ако избяга момиче, съдържателката на съответната окия изглежда лоша в очите на хората. Така разсъждават тук в Гион. „Господи, ами че тя не може дори прислужниците си да удържи да не бягат!“ Ето какво си казват. По какво ще правиш сега, Чийо? Не ми приличаш на момиче, готово да преживее живота си като слугиня.

— О, госпожо… Бих дала всичко, за да поправя грешките си — отвърнах. — Вече минаха повече от две години оттогава. Толкова търпеливо чаках с надежда да се появи някаква възможност.

— Не ти приляга да чакаш търпеливо. Виждам, че имаш прекалено много вода в характера си. Водата никога не чака. Тя променя формата си, заобикаля препятствията и намира тайни пътеки, за които никой не се е сетил — дупчица в покрива или в дъното на кутия. Няма съмнение, че е най-подвижната от петте елемента. Може да помете земята, може да загаси огъня, да повлече парче метал и да го отнесе. Дори дървото, нейното естествено допълнение, не може да оцелее, без да се подхранва с вода. А ти си живяла, без да черпиш от тези сили, нали?

— Ами всъщност, госпожо, тъкмо водата бе тази, която ми внуши идеята да избягам през покрива.

— Сигурна съм, че си умно момиче, Чийо, но не мисля, че тази ти постъпка е най-умната. Тези от нас с вода в характера си не избират накъде да текат — носим се, накъдето пейзажът на нашия живот ни направлява.

— Мисля, че съм като река, стигнала до бент, и този бент е Хацумомо.

— Да, може би е така — каза тя, като ме гледаше кротко. — По понякога реките скъсват и отвличат бентовете.

От мига, в който прекрачих прага й, не преставах да се питам защо ме е повикала. Вече бях решила, че няма нищо общо с кимоното, но едва сега очите ми окончателно се отпориха и аз проумях за какво става дума. Мамеха вероятно в решила да ме използва, за да отмъсти на Хацумомо. Беше ми ясно като бял ден, че двете са съпернички — иначе щеше ли преди две години на Хацумомо да й хрумне да съсипе прекрасното кимоно? Без съмнение Мамеха бе чакала подходящия момент и сега, изглежда, го бе намерила. Канеше се да ме използва като плевел, който да задуши останалите растения в градината. Тя не просто търсеше реванш. Ако не грешах, Мамеха искаше окончателно да се отърве от Хацумомо.

— Във всеки случай — продължи тя, — нищо няма да се промени, докато госпожа Нитта не ти позволи да започнеш отново обучението си.

— Не храня особени надежди, че е възможно някога да я склоня.

— Точно сега не мисли как ще я склониш. А как да намериш подходящото време да го направиш.

Вече наистина бях усвоила доста уроци от живота, но не знаех нищичко за търпението — не дори толкова, че да схвана какво разбира Мамеха под това да намеря подходящото време. Казах й, че ако ме научи какво трябва да говоря, съм готова да отида при Майка още на следващия ден.

— Слушай, Чийо, в живота не се напредва, вървейки опипом през него. Трябва да се научиш да откриваш подходящия миг и подходящото място на всичко в този свят. Ако мишка иска да заблуди котката, не изскача просто ей така от дупката си, когато й скимне. Не знаеш ли как да проверяваш своя хороскоп?

Нямам представа дали някога сте виждали японски хороскоп. Това са цели страници, изпълнени със сложни схеми и неразбираеми йероглифи. Както вече споменах, гейшите са ужасно суеверно племе. Леля и Майка, и дори готвачката и прислужниците не взимаха и най-простото решение — например да си купят чифт нови обувки, — без да са се консултирали с хороскопа. Но дотогава аз нито веднъж не бях прибягвала до такова нещо.

— Нищо чудно, че си преживяла толкова неудачи. Да не искаш да кажеш, че си се опитала да избягаш, без да провериш дали денят е благоприятен?

Казах, че сестра ми е взела решението кога да избягаме. Мамеха попита мога ли да си спомня датата. Успях да си я спомня, след като двете разгледахме календара — беше последният вторник на октомври 1929 година, само няколко месеца, след като двете със Сацу бяхме отведени от родния ни дом.

Мамеха каза на прислужницата да донесе хороскопа за съответната година, а после, след като изясни моя знак — Маймуна, — прекара известно време да проверява и сравнява данните в различни схеми, както и една страница, обобщаваща съдбата ми през онзи месец. Накрая прочете на висок глас:

— „Особено неблагоприятно време. На всяка цена да се избягват игли, необикновени храни и пътувания.“ — Тук тя спря и ме погледна. — Чуваш ли? Пътувания. После се казва, че трябва да избягваш следните неща… я да видим… „къпане в часа на Петела“, „придобиване на дрехи“, „нови начинания“ и, слушай сега, „промяна на местожителството“. — На това място Мамеха затвори хороскопа и се втренчи в мен. — Обърна ли внимание на някои от тези неща?

Много хора са скептични към подобен род предсказания, но не се съмнявам, че щяхте да се смаете, ако бяхте там и имахте възможност да видите какво се случи после. Мамеха ме попита за знака на сестра ми и потърси същата информация и за нея.

— Е — поде тя, след като известно време чете. — Гласи следното: „Благоприятен ден за малки промени.“ Може би не най-добрият за нещо толкова амбициозно като едно бягство, но със сигурност по-добър от следващия или по-следващия от седмицата. — А после дойде изненадата: — По-нататък се казва: „Добър ден за пътуване по посока на Овена“ — прочете Мамеха. И когато извади карта и намери на нея Йороидо, оказа се, че селото е на североизток от Киото — посоката, съответстваща на зодиакалния знак на Овена. Това, изглежда, бе правила Сацу, като ме остави за малко сама в стаята под стълбището в „Тацуйо“. И е била права да го стори. Тя беше избягала, а аз — не.

Тогава започнах да разбирам колко неосведомена съм била — не само в планирането на собственото си бягство, а и във всяко друго отношение. Никога не си бях давала сметка колко тясна е взаимовръзката между нещата. Не става дума само за зодиакалните знаци. Ние хората сме просто част от нещо много по-голямо. Крачейки, може би убиваме бръмбар или просто допринасяме за промяна във въздуха, така че някоя мухичка се оказва на място, където иначе никога не би попаднала. И ако си помислим за същия пример, само че ние сме в ролята на насекомото, а огромната вселена — в нашата роля, съвършено ясно е, че всеки ден сме под влиянието на сили, върху които можем да влияем колкото клетият бръмбар върху стоварващ се отгоре му гигантски крак. Какво да правим тогава? Трябва някак да разберем движението на вселената около нас и да определим времето за действие ята си, така че да не се борим с теченията, а да се движим по тях.

Мамеха отново провери моя хороскоп и този път избра няколко благоприятни за съществена промяна дати през следващите седмици. Попитах я дали да се постарая да поговоря с Майка на някоя от тези дати и какво точно да й кажа.

— Мисля, че не бива да разговаряш сама с госпожа Нитта. Тя веднага ще те прати по дяволите. На нейно място и аз бих постъпила така! Защото, доколкото й е известно, в Гион няма гейша, готова да ти стане по-голяма сестра.

Тези думи ме натъжиха ужасно.

— Какво тогава трябва да направя, Мамеха сан?

— Засега трябва да се прибереш вкъщи, Чийо. И не казвай никому, че си била при мен.

След тези думи тя ми даде да разбера с поглед, че трябва да се поклоня и веднага да си тръгна. Така и сторих. Бях толкова смутена и объркана, че забравих списанията и струните. Прислужницата й ме догони на улицата да ми ги даде.

11

Трябва да обясня какво имаше предвид Мамеха под „по голяма сестра“, макар че по онова време и аз самата не бях особено наясно с това. Когато момичето е вече готово за дебюта си като чиракуваща гейша, то трябва да е установило отношения с по-опитна гейша. Мамеха спомена по-голямата сестра на Хацумомо — великата Томихацу, тя била вече възрастна, когато я е обучавала. Но по-голямата сестра не непременно много по-стара от възпитаничката си. Всяка гейша би могла да е по-голяма сестра на момиче, стига да е поне с ден по-възрастна от нея.

За да се свържат като сестри, две момичета извършват церемония — нещо като сватбената. След това са като роднини и е обръщат една към друга с „по-голяма сестро“ и „по-малка сестро“, все едно са дъщери на едно семейство. Някои гейши може и да не се отнасят с необходимата сериозност към това, но онази по-голяма сестра, която изпълнява задължението си, както е редно, става най-важният човек в живота на младата гейша. Тя прави много повече от това просто да следи дали по-малката умее удачно да съчетава смут и смях, когато някой мъж й разказва непристойна шега, или да й помага да подбере подходящия восък за основа на грима. Тя е длъжна също така да се грижи по-младата да привлича вниманието на подходящите хора и го прави, като я развежда из Гион и я представя на съдържателните на най-добрите чайни, на перукерите, на готвачите в най-добрите ресторанти.

Работата всъщност е страшно много. Но задълженията на по-голямата не се изчерпват с това денем да развежда и запознава по-малката с различни хора. Защото Гион е бледа звезда, която засиява в пълното си очарование едва след залез слънце. През нощта по-голямата сестра трябва да извежда със себе си по-малката, за да я представи на клиентите и покровителите, с които се е сближила през годините. Тя им казва:

— Нима не познавате моята нова по-малка сестра? Моля ми да запомните името й, защото тя ще стане голяма звезда. Моля ви също така да й позволите да ви навести следващия път, когато посетите Гион.

Разбира се, малко са мъжете, готови да платят скъпо, за да прекарат вечерта в разговор с четиринайсетгодишно момиче. Ето защо клиентът едва ли ще повика по-малката сестра при следващото си посещение. Но по-голямата и съдържателката на чайната ще продължат да му я предлагат, докато най-сетне склони. Ако се окаже, че по някаква причина той не я харесва… е, това е друга история. Иначе всичко може би ще завърши с това, че след време той ще стане неин патрон и ще я харесва точно толкова, колкото и по-голямата й сестра.

Да се нагърбиш с ролята на по-голяма сестра е като да кръстосваш града с торба ориз на гръб. Защото по-малката е не само зависима от теб както пътникът от влака, на който се вози, а и ако се държи зле, по-голямата е отговорна за поведението й. Причината, поради която много известни гейши се нагърбват с това бреме, е, че всеки в Гион печели, ако чиракуващата гейша успее. Самата тя печели, след като, разбира се, след време си върне дълговете, и ако има късмет, в крайна сметка става любовница на богаташ. По-голямата сестра печели, като получава част от доходите на по-малката, а същото се отнася и за съдържателките на различните чайни, в които момичето забавлява посетителите. Печелят дори перукерът, продавачът на украшения за глава и сладкарят, от когото момичето купува подаръчета за своя покровител… Те може и да не получават непосредствено част от доходите й, но със сигурност печелят от покровителството на още една успяла гейша, която може да доведе в Гион клиенти да си харчат парите.

Справедливостта изисква да се каже, че съществуването на едно момиче в Гион зависи почти изцяло от по-голямата сестра. Въпреки това обаче малко са онези, които имат думата при избора на по-голяма сестра. Една преуспяваща гейша със сигурност не би рискувала репутацията си, като вземе под покровителството си момиче, което смята за глупаво или се опасява, че собственият й покровител няма да го хареса. От друга страна, съдържателката на окия, инвестирала огромни пари за обучението на чиракуваща гейша, не би седяла със скръстени ръце в очакване някоя глупава гейша да дойде и сама да си предложи услугите. Резултатът от всичко това е, че преуспяващата гейша получава много повече молби, отколкото би могла да поеме. Тя може да отклони някои от тях, но други — не, което според мен обяснява защо по думите на Мамеха Майка мислеше, че в Гион не би се намерила гейша, която да пожелае да стане моя по-голяма сестра. Сигурно първоначално бе кроила планове с това ден се нагърби Хацумомо. Макар Хацумомо да беше способна да изяде паяк, едва ли не всяка чиракуваща гейша би била щастлива да е нейна по-малка сестра. Хацумомо вече беше обучила поне две известни в Гион млади гейши. И вместо да ги тормози както тормозеше мен, тя се бе държала много добре. Изборът да ги поеме си беше неин и тя го беше направила заради парите, които бе получила. В моя случай обаче на нея не можеше да се разчита, че ще ми помогне — псе едно да разчиташ на куче да разхожда котка, без на следващата улица да я захапе. Майка сигурно я беше уговаряла, и то не само защото Хацумомо живееше в същата окия, но и защото имаше твърде малко свои собствени кимона и бе зависима от колекцията кимона на къщата. Но не мисля, че някаква сила на този свят би могла да я придума да ме обучава както подобава. Сигурна съм, че ако някой ден я помолеха да ме заведе и да ме представи на съдържателката на чайната „Мидзуки“, тя щеше по-скоро да ме отведе на брега на реката и да извика: „Река Камо, познаваш ли по-малката ми сестра?“ А после да ме бутне в нея.

Колкото до идеята друга гейша да се нагърби с тази задача, това би означавало пътищата й да се пресекат с тези на Хацумомо. Малко гейши в Гион имаха този кураж.

Късно една сутрин, няколко седмици след срещата ми с Мамеха, сервирах в гостната чай на Майка и на нейната гостенка, когато Леля отвори плъзгащата се врата и каза:

— Съжалявам, че ви прекъсвам, но би ли могла да се извиниш и да дойдеш за момент, Кайоко сан? — Кайоко беше истинското име на Майка, но рядко чувахме то да се използва в нашата окия. — Имаме посетител навън.

При тези думи Майка издаде своя наподобяващ кашлица смях.

— Май днес е един от лошите ти дни, Лельо? Как може сама да дойдеш и да ми съобщиш, че имам посетител. Прислугата не си върши усърдно работата и ти се трепеш вместо тях.

— Помислих си, че е по-добре да чуеш от мен — отговори Леля, — че нашата посетителка е Мамеха.

Бях започнала да се притеснявам, че от срещата ни няма да излезе нищо. Но като чух, че тя най-неочаквано е дошла, кръвта така ме блъсна в лицето, че се почувствах като току-що запалена електрическа крушка. В стаята настъпи дълга тишина, а после гостенката каза:

— Мамеха сан ли! Веднага си тръгвам, но само ако ми обещаеш, че утре ще ми разкажеш защо е дошла.

Използвах възможността, че гостенката си тръгна, за да се измъкна от стаята. Сетне във вестибюла чух Майка да казва нещо на Леля, което не бях и сънувала да излезе от устата й. Тя си изтръскваше лулата в пепелник, който беше понесла със себе си от гостната, и когато ми го подаде, каза:

— Ела и оправи прическата ми, Лельо.

Никога дотогава не бях забелязвала да се притеснява особено за външния си вид. Вярно, че се обличаше изискано, но както стаята й изглеждаше мрачна, въпреки че бе пълна с красиви неща, така и тя самата, макар да се обличаше в прекрасни материи, имаше мазни очи като на вмирисана риба, а на прическата си обръщаше толкова внимание, колкото локомотивът на своя комин — за нея тя бе нещо, намиращо се случайно най-отгоре.

Докато Майка посрещаше Мамеха на входа, аз чистех пепелника в стаята на прислугата. И толкова се напрегнах да чуя какво си говорят двете, че нямаше да се учудя, ако си бях разтегнала мускулите на ушите.

Най-напред Майка каза:

— Много съжалявам, че ви накарах да чакате, Мамеха сан. Каква чест да имам такава гостенка!

После Мамеха каза:

— Надявам се да ми простите, че идвам тъй неочаквано, госпожо Нитта. — Или нещо глупаво от този сорт. И това продължи известно време. Всичките ми усилия да подслушвам бяха възнаградени не повече, отколкото усилията на човек, повлякъл по баира сандък само за да открие, че е пълен с камъни.

Най-сетне двете минаха през вестибюла и влязоха в гостната. Толкова отчаяно исках да чуя разговора им, че грабнах един парцал от стаята на прислугата и се заех да лъскам дъските във вестибюла. В други случаи Леля не би ми позволила да върша там каквото и да било, докато в гостната има посетителка, но и тя като мен бе прекалено заета да подслушва. След като прислужницата сервира чай и напусна гостната, Леля застана от едната страна на вратата, така че да не я виждат, като преди това се увери, че вратата е леко открехната и ще може чува добре. Така се бях унесла, заслушана в поздравленията, които си размениха, че, изглежда, бях престанала да забелязвам какво става наоколо ми, защото когато внезапно вдигнах глава, точно под носа си видях кръглото лице на Пити — седеше на колене и лъскаше пода, макар аз вече да го правех, а тя да беше напълно освободена от домакинска работа.

— Коя е Мамеха? — пошепна ми.

Очевидно бе чула прислужниците да я обсъждат. Видях ги струпани в пръстения проход пред прага на вестибюла.

— Тя и Хацумомо са съпернички — прошепнах в отговор. — Същата, чието кимоно по прищявка на Хацумомо надрасках с туш.

Пити май се канеше да попита още нещо, но точно тогава чухме Мамеха да казва:

— Госпожо Нитта, аз наистина се надявам да ми простите, че ви безпокоя в ден, когато сте толкова заета, но бих искала да поговоря с вас за прислужницата Чийо.

— О, не — изпъшка Пити и се взря в очите ми, за да изрази колко съжалява за неприятностите, които ме очакват.

— Нашата Чийо е една малка глупачка — каза Майка. — Искрено се надявам, че не ви е обезпокоила.

— Не, нищо подобно — побърза да я увери Мамеха. — Но забелязах, че през последните няколко седмици не посещава училището. Така съм свикнала да я срещам от време на време в коридора… Едва вчера проумях, че може да е тежко болна! Неотдавна попаднах на много кадърен лекар. Питам се дали да го помоля да се отбие?

— Много сте любезна, но вероятно мислите за друго момиче. Не е възможно да сте срещали нашата Чийо в коридора на училището. Тя вече втора година не го посещава.

— Дали говорим за едно и също момиче? Много красиво, с изумителни синьосиви очи?

— Тя наистина има необикновени очи. Но може да има две еднакви момичета в Гион… Кой би си го помислил!

— Чудя се възможно ли е да са минали две години, откакто я видях там. Може би ми е направила толкова силно впечатление, та ми се струва като да е било съвсем неотдавна. Ако ми позволите да попитам, госпожо Нитта… тя напълно здрава ли е?

— О, да. Здрава като млада хрътка и точно толкова непокорна, бих рекла.

— И въпреки това вече не взима уроци? Колко странно!

— Сигурна съм, че за млада и известна гейша като вас Гион е отлично място за живот. Но времената, знаете, са много тежки. Не мога да си позволя да влагам пари във всекиго. Веднага щом разбрах колко неподходяща е Чийо…

— Съвсем сигурна съм, че мислим за две различни момичета — прекъсна я Мамеха. — Не мога да си представя, че толкова проницателна и делова жена като вас, госпожо Нитта, би нарекла Чийо „неподходяща“…

— Сигурна ли сте, че името й е Чийо? — попита Майка. Никой от нас вън не разбра, но с тези думи Майка се бе надигнала от ниската масичка и бе пресякла малката стая. След миг тя отвори плъзгащата се врата и видя право пред себе си ухото на Леля. Тя се отдръпна най-невинно, а и Майка според мен бе склонна да се престори, че нищо особено не се е случило, защото единственото, което направи, бе да ми извика.

— Чийо чан, я влез за момент.

Докато вляза, затворя след себе си вратата и коленича, Майка вече бе заела мястото си до ниската масичка.

— Това е нашата Чийо — каза тя.

— Да, да, точно това е момичето, което имах предвид! — извика Мамеха. — Приятно ми е да се запознаем, Чийо чан! Щастлива съм, че изглеждаш толкова здрава! Тъкмо казвах на госпожа Нитта, че вече се тревожех за теб. Но ти наистина изглеждаш много добре.

— О, да, госпожо, много добре.

— Благодаря ти, Чийо — каза Майка.

Поклоних се и понечих да се оттегля, но преди още да се изправя, Мамеха каза:

— Тя наистина е удивително хубава, госпожо Нитта, Трябва да призная, че на моменти ми е минавала мисълта да дойда и да помоля за разрешението ви да я направя своя по малка сестра. Но при условие, че сега не се обучава…

Майка навярно се изуми от тези й думи, защото тъкмо се канеше да отпие глътка от чая си, но ръката и спря насред път и остана неподвижна, докато изляза от стаята. Бях вече на мястото си във вестибюла, когато тя най-сетне отвърна:

— Толкова известна гейша като вас, Мамеха сан… бихте могли да имате за по-малка сестра всяка чиракуваща гейша и Гион.

— Истина е, че често ме молят. Но вече повече от година не съм се нагърбвала с подобна задача. Човек би помислил, че при тази ужасна икономическа криза клиентите ще понамалеят, но в действителност никога не съм била по-заета. Предполагам, че богатите просто продължават да са си богати дори във времена като тези.

— Сега още повече се нуждаят от развлечения — каза Майка. — Но вие бяхте заговорили за…

— Да, какво всъщност говорех! Е, няма значение. Не е редно да губя повече ценното ви време. Доволна съм, че все пак Чийо е съвсем здрава.

— Да, напълно. Но, Мамеха сан, чакайте за миг, ако обичате. Казахте, че сте близо до мисълта да вземете Чийо за своя по-малка сестра.

— Да, но тя от толкова време не се обучава… Така или иначе, не се съмнявам, че сте имали основателна причина за тона свое решение, госпожо Нитта. Не бих посмяла да ви коря.

— Мъчителни са изборите, които човек е принуден да прани в своя живот. Просто не бих могла да си позволя повече обучението й! Но ако вие, Мамеха сан, я намирате за способна, сигурна съм, че каквито и инвестиции да решите да направите за бъдещето й, ще бъдете щедро възнаградена.

Майка се опитваше да се възползва от Мамеха. Никоя гейша не плащаше обучението на по-малката си сестра.

— Бих желала това да е възможно — отвърна Мамеха. — Но при тази ужасна икономическа криза…

— Може би има някакъв начин аз да помогна. Макар Чийо да е малко твърдоглава и дълговете й да са значителни. Често съм си мислила колко невероятно би било тя да успее някога да ги върне.

— Такова привлекателно момиче! Според мен би било невероятно да не успее.

— Е, парите не са най-важното в живота, нали? Човек иска да даде най-доброто от себе си за момиче като Чийо. Може би бих могла да направя нещо, за да инвестирам малки повече в нея… просто за уроците й, нали разбирате. Но до какво ще доведе всичко това?

— Сигурна съм, че дълговете на Чийо са наистина огромни — каза Мамеха. — Но и така да е, струва ми се, че тя ще ги върне, докато навърши двайсет години.

— Двайсет! — възкликна Майка. — Не мисля, че някое момиче в Гион е успяло да направи такова нещо. А и в разгара на тази криза…

— Да, кризата, вярно.

— Аз наистина смятам, че нашата Пити е по-сигурна инвестиция. Освен това в случая с Чийо, ако вие сте нейна по голяма сестра, дълговете й само ще нараснат.

Майка нямаше предвид само парите за уроците ми, а и сумите, които щеше да й се налага да плаща на Мамеха. Гейша с положението на Мамеха взимаше обикновено по-голяма част от припечеленото от по-малката сестра.

— Мамеха сан, ако имате още минутка на разположение — продължи Майка, — питам се дали бихте проявили добрината да погледнете благосклонно на едно предложение. Щом великата Мамеха твърди, че Чийо ще върне дълговете си до двайсетата си година, как аз бих могла да се съмнявам в това? Разбира се, момиче като нея не би успяло без по-голяма сестра като вас, но в момента нашата малка окия е на предела на възможностите си. Едва ли ще мога да ви предложа условията, на които сте свикнали. Най-многото, което бих могла да заделя за вас от бъдещите печалби на момичето, е навярно едва половината на това, което вие обикновено очаквате.

— Точно сега се радвам на много щедри предложения — отбеляза Мамеха. — Приема ли да се нагърбя с по-малка сестра, не бих могла да си позволя да го направя по занижена цена.

— Още не съм свършила, Мамеха сан — отвърна Майка. — Ето моето предложение. Истина е, че мога да си позволя само половината от това, което обикновено очаквате. Но ако Чийо наистина успее да си върне дълговете до двайсетата си година, както предполагате, ще ви изплатя остатъка от онова, което ви се полага, плюс още трийсет процента. В перспектива ще спечелите доста повече пари.

— А ако Чийо навърши двайсет, без да е успяла да си върне дълговете? — попита Мамеха.

— Трябва да кажа със съжаление, че в такъв случай ще се окаже, че и двете сме направили лоша инвестиция. Моята окия не ще може да ви изплати дължимото.

Настъпи тишина, а после Мамеха въздъхна.

— Никак не ме бива в сметките, госпожо Нитта. Но ако разбирам правилно, вие бихте искали да се заема с невъзможна според вас задача за по-малко пари от обикновеното. Множество обещаващи момичета в Гион биха били чудесни сестри за мен, при това без никакъв риск. Боя се, че трябва да отклоня предложението ви.

— Напълно сте права — каза Майка. — Трийсет процента е малко евтино. Ще ви предложа два пъти повече, ако успеете.

— Но нищичко, ако се проваля.

— Моля ви, не мислете за това като за нищо. Вече ще получавате част от доходите на Чийо. Просто моята окия няма да е в състояние да ви изплати допълнителната дължима сума.

Бях сигурна, че Мамеха ще откаже. Но вместо това тя изрече:

— Бих искала най-напред да разбера колко големи в действителност са дълговете на Чийо.

— Ще донеса счетоводните книги, за да ви ги покажа — каза Майка.

По-нататък не чух разговора им, защото точно тогава Леля се подразни, че подслушвам, и ме отпрати със списък от поръчки. Целия следобед се тресях от възбуда като купчина камъни по време на земетресение, защото, разбира се, нямах представа какво ще излезе от цялата тази работа. Ако Майка и Мамеха не успееха да се споразумеят, цял живот щях да си остана прислужница, така както костенурката си е псе костенурка.

Когато се върнах, Пити седеше на колене в прохода близо до двора и дрънчеше пронизително на шамисена си. Изглеждаше много доволна, като ме видя, и веднага ми извика:

— Намери някакво оправдание да влезеш в стаята на Майка. Тя цял следобед седи там затворена със сметалото си. Сигурна съм, че ще ти каже нещо. А после трябва моментално да дойдеш и да ми разкажеш.

Реших, че идеята е прекрасна. Една от поръчките беше да купя мехлем за крастата на готвачката, но в аптеката го бяха свършили. Затова реших да се кача при Майка и да й се извиня, че съм се върнала без мехлема. На нея, разбира се, щеше да й е все едно — тя вероятно дори не знаеше, че са ме изпратили за такова нещо. Но поне щеше да ме пусне да вляза.

Оказа се, че слуша някаква комедия по радиото. Обикновено ако я прекъснех в такъв момент, щеше да ми махне да изчезвам и щеше да продължи да си слуша, да преглежда счетоводните си книги и да пуфка лулата си. Но този ден за моя изненада тя веднага щом ме видя, спря радиото и затръшна книгите.

— Забелязах, че докато Мамеха беше тук, ти лъскаше дъските в коридора. Опитваше ли се да подслушаш разговора ни?

— Не, госпожо. Имаше драскотина на дъските. Двете с Пити се опитвахме да я заличим.

— Само се надявам, че като гейша ще си по-добра, отколкото си като лъжкиня — каза тя и започна да се смее, без да вади лулата от устата си, и затова случайно духна по-силно в мундщука и от малката метална чашка изригна пепел. Някои от парченцата тютюн все още горяха, когато се посипаха по кимоното й. Тя остави лулата на масата и тупа дрехата си, докато не се убеди, че нищо повече не гори. — Ти, Чийо, си в тази окия вече повече от година.

— Повече от две години, госпожо.

— През това време почти не съм те забелязвала. И ето че днес дойде гейша като Мамеха, за да каже, че иска да стане твоя по-голяма сестра! Как, за бога, би трябвало да разбирам това?

Според мен Мамеха всъщност се интересуваше повече от това как да навреди на Хацумомо, отколкото да помогне на мен. Но, естествено, не можех да споделя подобно нещо с Майка. Канех се да кажа, че нямам никаква представа защо Мамеха е проявила интерес към мен, но преди да успея, вратата се отворих и чух Хацумомо да казва:

— Моля за извинение, Майко, не знаех че сте заета да се карате на прислужницата.

— Няма да е още дълго прислужница — отвърна й Майка. — Днес имахме посещение, което може да те заинтересува.

— Да, предполагам, че Мамеха е дошла и е измъкнала от аквариума нашата рибка — изрече Хацумомо. Тя доплува и седна на колене пред масичката толкова близо до мен, че трябваше да се отместя, за да има място за двете ни.

— По някаква причина — започна Майка — Мамеха, изглежда, мисли, че Чийо ще върне дълговете си, докато навърши двайсет години.

Лицето на Хацумомо бе обърнато към мен. Ако човек видеше усмивката й, би я взел за майка, която гледа с обожание бебе. Затова пък ето какво каза:

— Може би, Майко, ако я продадете на някой бардак…

— Престани, Хацумомо. Не те поканих, за да слушам подобни приказки. Искам да знам какво си сторила напоследък, че да провокираш Мамеха.

— Може да съм съсипала деня на госпожица Превземка, като вероятно съм минала край нея по улицата, но иначе нищо не съм й направила.

— Тя има нещо наум и аз бих искала да узная какво е то.

— Няма абсолютно никаква мистерия, Майко. Тя си мисии, че може да се подиграе с мен, като използва малката госпожица глупачка.

Майка не отвърна — изглежда, обмисляше думите на Хацумомо. Накрая каза:

— Тя май наистина мисли, че Чийо ще е по-преуспяваща гейша от нашата Пити, и иска да изкара малко пари от нея. Кой би могъл да я упреква за това?

— В действителност, госпожо… Мамеха няма нужда от Чийо, за да направи пари. Нима ви се струва случайно, че е решила да си губи времето с момиче, което живее, представете си, в една и съща окия с мен? Мамеха вероятно ще установи отношения с вашето кученце, стига да е сигурна, че това ще й помогне да ме пропъди от Гион.

— О, престани, Хацумомо. Защо ще иска да те пъди от Гион?

— Защото съм по-красива. Нужна ли й е по-сериозна причина? Иска да ме унизи, като казва на всички: „О, моля ви да се запознаете с по-малката ми сестра. Тя живее в една окия с Хацумомо, но е такова бижу, че я повериха вместо на нея, на мен.“

— Не мога да си представя Мамеха да се държи така — отсече Майка, задъхана от възмущение.

— Ако тя си въобразява, че може да направи от Чийо по-преуспяваща гейша от Пити — продължи Хацумомо, — ще бъде ужасно изненадана. Но аз съм доволна, че Чийо ще се разкарва наоколо в кимоно. Това е прекрасна възможност за Пити. Виждали ли сте някога как коте си играе с кълбо? Пити ще стане още по-добра гейша, след като си е наточила добре зъбите на такава играчка.

На Майка това, изглежда, й хареса, защото повдигна краищата на устата си в своеобразна усмивка.

— Нямах представа какъв прекрасен ден ще е днешният — каза тя. — Когато тази сутрин се събудих, в нашата окия имаше две ненужни момичета. Сега те ще се борят докрай… под предводителството на двете най-знаменити гейши в Гион!

12

Още на другия ден следобед Мамеха ме повика при себе си. Този път, когато прислужницата отвори вратата, тя седеше на масичката и ме очакваше. Преди да прекрача прага, се постарах да се поклоня правилно, а когато приближих до масичката, отново се поклоних.

— Мамеха сан, не знам какво ви накара да вземете това решение… но не мога да обясня колко съм ви благодарна…

— Не бързай да ми благодариш — прекъсна ме тя. — Нищо не се е случило. По-добре ми кажи какво ти каза госпожа Нитта след вчерашното ми посещение.

— Ами мисля, че Майка недоумяваше защо сте ме забелязали… и, да си призная, аз също. — Надявах се Мамеха да каже нещо, но тя си замълча. — Колкото до Хацумомо…

— Не си и губи времето да тълкуваш какво е казала тя. Вече знаеш, че ще се радва да види провала ти. Както всъщност и госпожа Нитта.

— Не разбирам защо Майка би искала да се проваля, като се има предвид, че ще спечели повече пари, ако успея.

— Но ако изплатиш дълговете си, преди да си навършила двайсет години, тя ще ми дължи доста пари. Вчера двете с нея сключихме своеобразен облог — каза Мамеха, докато прислужницата ни сервираше чай. — Не бих го направила, ако се съмнявах в успеха ти. Но стана ли твоя по-голяма сестра, трябва също така да си наясно, че имам много строги условия.

Очаквах да ми ги каже, но тя само ме изгледа намръщено и продължи:

— Наистина, Чийо, трябва да престанеш да духаш чая си. Така приличаш на селянка! Остави го на масата, докато изстине.

— Съжалявам. Не си давах сметка, че го правя.

— Време е да го осъзнаеш — една гейша трябва много да внимава какво впечатление прави на околните. И, както вече качах, имам строги условия. Като начало очаквам да правиш каквото ти казвам, без да ме разпитваш или да се съмняваш в каквото и да било. Знам, че често не си слушала Хацумомо и госпожа Нитта. Ти може да си имаш оправдание за това, но според мен, ако си била по-послушна, нямаше да те е сполетяла нито една от бедите, които си преживяла.

Мамеха беше напълно права. Оттогава светът доста се е променил, но в моето детство ако едно момиче не слушаше по-възрастните, винаги биваше поставяно на мястото му.

— Преди няколко години се наех с две нови по-малки сестри — продължи Мамеха. — Едната се стараеше много, но другата кръшкаше. Един ден я доведох тук и й обясних, че няма да търпя повече да ме прави на глупачка, ала нищо не излезе. На следващия месец я изпъдих да си търси друга сестра.

— Мамеха сан, обещавам, че подобно нещо никога няма да се случи с мен — отвърнах. — Благодарение на вас се чувствам като кораб, усетил за пръв път вкуса на океана. Никога няма да си простя, ако ви разочаровам.

— Да, добре, чудесно, но аз не говоря само за това колко старателно трябва да работиш. Ще се наложи да внимаваш и да не се оставяш Хацумомо да те мами. И, за бога, не прави нищо, което да увеличи и без това ужасните ти дългове. Не чупи дори и чаша!

Обещах й да внимавам, но трябва да си призная, че като си помислех за номерата на Хацумомо… не бях съвсем сигурна как ще успея да се защитя, ако тя се опиташе да ме измами.

— Има още нещо — продължи Мамеха. — Всичко, което обсъждаме двете, трябва да си остане между нас. Не бива да казваш нищичко на Хацумомо. Дори да сме си говорили само за времето, разбираш ли? Ако попита какво съм казала, трябва да й отвърнеш: „О, Хацумомо сан, Мамеха сан никога не казва нищо интересно! Още щом го чуя, то мигом ми излита от ума. Тя е най-глупавият човек на света!“

Отвърнах, че съм разбрала.

— Хацумомо е доста умна. Изтървеш ли и най-нищожния намек, ще се изненадаш колко много неща ще й станат ясни. — Изведнъж Мамеха се наклони към мен и извика гневно: — За какво си говорехте вчера двете, когато ви видях на улицата?

— За нищо, госпожо — отвърнах. И въпреки че тя продължаваше да ме гледа свирепо, бях толкова сащисана, че не можех да продължа.

— Какво значи нищо? По-добре ми отговори, малка глупачке, или нощес, докато спиш, ще ти сипя туш в ухото!

Потрябва ми известно време, докато проумея, че Мамеха се опитва да имитира Хацумомо. Боя се, че имитацията не беше много сполучлива, но след като разбрах замисъла й, подех:

— Честно казано, Хацумомо сан, Мамеха сан винаги изрича най-глупавите неща на света! Никога не мога да ги запомня. Те просто се топят като снежинки в съзнанието ми. Сигурна ли сте, че ни видяхте да разговаряме вчера? Защото, ако наистина сме разговаряли, изобщо не си спомням…

Мамеха продължи още известно време с неумелата си имитация на Хацумомо и накрая каза, че съм се справила добре. Не бях толкова сигурна, че е така. Да съм подложена на разпит от Мамеха, дори когато тя се опитваше да се държи като Хацумомо, не беше същото, като да се преструвам на спокойна пред самата Хацумомо.

През двете години, откакто Майка сложи край на уроците ми, бях забравила повечето от наученото. Да не говорим, че не бях и научила кой знае колко, защото съзнанието ми беше заето с други мисли. Затова, когато се върнах в училището, след като Мамеха се съгласи да бъде моя по-голяма сестра, чувствах най-откровено, че за пръв път започвам да уча.

Тогава бях вече дванайсетгодишна и висока почти колкото Мамеха. Може да ви се струва предимство, че бях по-голяма, но ви уверявам, че не беше така. Повечето от момичетата в училището бяха започнали обучението си като по-малки, в някои случаи на традиционната възраст три години и три дни. Тези малко на брой, започнали на тази възраст, бяха все деца на гейши и бяха отгледани така, че танцът и чайната церемония бяха заемали толкова време от ежедневието им, колкото на мен плуването в езерото.

Зная, че описах нещичко от това какво е да учиш шамисен с госпожа Мишка. Но една гейша трябва да изучава много повече изкуства освен шамисен. В действителност „гей“ и думата гейша означава „изкуство“, тъй че гейша всъщност значи „артистка“. Първият ми урок преди обяд бе по цудзуми — вид малък барабан. Вероятно ви е чудно защо една гейша ще си прави труда да учи барабани, но отговорът е много прост. На банкети или дори на неофициални вечеринки в Гион гейшите обикновено танцуват само под съпровод на шамисен и, да речем, на певица. Но по време на сценични представления, като Старопрестолните танци всяка пролет, музиката свири ансамбъл от шест или повече изпълнителки на шамисен, подкрепени от различни видове барабани, а също и от японска флейта, която наричаме фуе. Така че, както разбирате, гейшата трябва да опита силите си на всички тези инструменти, макар че всъщност ще бъде насърчавана да усъвършенства един или два.

Както казах, урокът рано сутрин бе по цудзуми. На него и на останалите инструменти, които изучавахме, се свири седнала на колене. Цудзуми е различен от другите барабани, който се опира на рамото и се удря с ръка за разлика от по-големия, окава, лежащ в скута, или от най-големия от всички барабани, наречен тайко, който е закрепен на стойка и са удря с дебели палки. По едно или друго време съм изучавала всички тях. Барабанът може да изглежда като инструмент, на който би могло да свири и дете, но в действителност има различни начини, по които всеки от тях се удря. Например при големия, тайко, кръстосваш ръце пред тялото и вдигаш палките нагоре и назад — това се нарича учикоми. Или докато удряш с палката в едната ръка, другата в същото време е вдигната и обратно, което наричаме сараши. Има и други начини и всеки произвежда различен звук, но това се постига след продължителни упражнения. На всичкото отгоре оркестърът е винаги пред погледа на публиката, тъй че тези движения трябва да са грациозни и красиви, както и в унисон с движенията на другите изпълнители. Половината от работата е да свириш вярно, а другата половина — да го вършиш изискано.

След барабаните следваше урокът по японска флейта, а след него по шамисен. Тези два инструмента се изучаваха по приблизително един и същи начин. Учителката изсвирва нещо кратко, а после ученичките се опитват да го повторят. Понякога звучахме като стадо животни в зоологическата градина, но не често, защото учителките се стараеха да започнат с по-простички неща. По време на първия ми урок по флейта например учителката изсвирваше някоя нота и ние опитвахме заедно да я повторим. Дори след изсвирването на една-единствена нота учителката имаше много какво да каже:

— Юкико, дръж малкия си пръст надолу, а не да стърчи във въздуха. А ти, Йоко, на лошо ли мирише флейтата ти? Защо тогава бърчиш така нос?

Беше много строга както повечето учителки и, естествено, ние се бояхме да правим грешки. Не беше рядкост да изтръгне флейтата от ръцете на някое нещастно момиче и да го халоса по рамото с нея.

След барабаните, флейтата и шамисена обикновено следваше часът по пеене. Ние в Япония често пеем на тържества и сбирки, а и мъжете идваха в Гион най-често заради това. Но дори едно момиче да не може да пее вярно и да е ясно, че никога няма да запее пред хора, то трябва да учи пеене, за да разбере танца. Обяснението е, че танците са съпроводени от отделни мелодии, често изпълнявани от певица, която сама акомпанира на шамисен.

Има много различни стилове песни — много повече, отколкото мога да изброя, но ние изучавахме пет. Някои бяха популярни балади, други — дълги откъси от театър Кабуки със сложен сюжет, трети — нещо като кратки музикални поеми. Би било безсмислено да се опитвам да опиша тези песни. Позволете ми само да кажа, че докато аз ги намирам за изумителни — на чужденците, изглежда, често им звучат по-скоро като мяукането на котки в двора на храм, отколкото като музика. Истина е, че традиционното японско пеене включва прекалено много трели и често се пее толкова надълбоко в гърлото, че звукът излиза през носа, а не през устата. Но всичко се свежда до това какво си свикнал да слушаш.

Във всички тези случаи музиката и танцът бяха само част от обучението ни. Защото момиче, постигнало съвършенство в различните изкуства, все още няма да има успех на парти, ако му липсват добри обноски и не се е научило как да се държи. Тъкмо поради това учителките постоянно настояваха на добрите маниери и поведение на ученичките — дори ако тичаш по коридора към тоалетната. На урока по шамисен например ще ви поправят, ако не говорите правилно или използвате местен диалект вместо киотоски, или дори ако се прегърбвате или влачите крака. Всъщност най-строгото порицание, което едно момиче вероятно би получило, е не че свири лошо на инструмента или не е научило думите на песента, а защото ноктите му са мръсни, защото се държи непочтително или други такива.

Понякога в разговор с чужденци за моето обучение те са ме питали:

— А кога тогава изучавахте подреждане на цветя?

Отговорът е, че никога. Нищо чудно, ако седнеш пред мъж и се заемеш да подреждаш цветя, за да го забавляваш, да вдигнеш поглед и да откриеш, че той е положил глава на масата и спи. Трябва да помните, че гейшата е преди всичко артистка и изпълнителка. Може да наливаме саке или чай на някой мъж, но никога не скачаме да донесем допълнително и туршия например. Още повече, че ние, гейшите, сме много ухажвани от своите прислужници, така че почти не умеем да се грижим за себе си или да си подреждаме стаята. И да не говорим за това да украсим с цветя помещение в някоя чайна.

Последният ми урок преди обяд бе по чайна церемония. За чайната церемония са написани много книги, така че ще се постарая да не навлизам в подробности. Но по същество чайната церемония се изпълнява от една, а понякога от две жени. Гейшата седи пред гостите и приготвя чай по много традиционен начин, като използва красиви чашки, бамбукови четчици и други прибори и съдове. Гостите също са част от церемонията, защото трябва да държат чашата по определен начин и също така по определен начин да пият от нея, Ако си мислите, че е нещо като да седнеш, за да изпиеш чаша хубав чай… не. То е по-скоро като танц или дори медитация в седнало на колене положение. Самият чай е от смлени на прах чаени листенца. Той се разбива с вряла вода, докато се превърне в зелена пяна, която наричаме матча, твърде непопулярна сред чужденците. Признавам, че матчата наистина изглежда като зелена сапунена вода и е горчива на вкус, така че е нужно време да привикнеш към нея.

Чайната церемония е много важна част от обучението на една гейша. Не е рядкост един банкет в частна резиденция да започне с кратка чайна церемония. А на гостите, които идват в Гион за сезонните танци, най-напред се сервира чай, приготвен от гейши.

Моята учителка по чайна церемония бе млада жена на около двайсет и пет години. Тя, както впоследствие узнах, не била много добра гейша, но бе така отдадена на чайната церемония и ни учеше с такова вдъхновение, сякаш всеки миг бе свещен. Благодарение на ентусиазма й много бързо се научих да уважавам метода й на преподаване и трябва да кажа, че това бе идеалният час за завършек на дълъг предобед. Атмосферата бе изумително умиротворена. Дори и сега за мен чайната церемония е приятна като прекрасен сън.

Обучението на гейшата е трудно не защото трябва да усъвършенства задължителните умения и изкуства, а поради трескавия й живот. След като е прекарала цяла сутрин в училище, от нея се очаква да работи и следобеда, и вечерта цялата си енергия. При това тя не спи повече от четири-пет часа в денонощието. През годините на моето обучение нямах никакво време за отдих. Бих била благодарна на Майка, ако и мен подобно на Пити ме бе освободила от домакинската работа, но предвид облога й с Мамеха никога, струва ми се, не й бе хрумвало да ми предостави повече време за упражнения. Някои от задълженията ми по къщата бяха поети от прислужниците, но през повечето дни изнемогвах от работа, при все че от мен се очакваше да се упражнявам на шамисен по час и нещо всеки следобед. През зимата двете с Пити трябваше да си закаляваме ръцете, като ги държим в ледена вода, докато не закрещим от болка, а после да свирим вън на студа. Знам, че звучи ужасно жестоко, но така се постъпваше тогава. И това наистина помагаше да свириш по-добре. Сценичната треска отнема чувствителността на ръцете, разбирате ли, а когато вече си привикнал да свириш с вдървени и безчувствени ръце, тя престава да е такъв проблем.

Отначало с Пити се упражнявахме заедно на шамисен веднага след часа по четене и писане с Леля. Бях започнала да уча с нея японски от идването си в Киото и тя винаги държеше на доброто поведение. Но докато се упражнявахме на шамисен, двете доста се и забавлявахме. Ако се изсмеехме високо, Леля или някоя от прислужниците идваше да ни смъмри, но стига да не вдигахме шум и да подрънкваме на инструментите, успявахме да си прекараме чудесно. Този час от деня очаквах с най-голямо нетърпение.

Един следобед обаче, тъкмо когато Пити ми показваше как да свиря легато, Хацумомо изникна в коридора пред нас. Дори не я бяхме чули кога се е прибрала.

— Я гледай ти, бъдещата сестричка на Мамеха! — извика тя. Добави „бъдещата“, защото двете с Мамеха щяхме да бъдем обявени за сестри едва след моя дебют като чиракуваща гейша. — Наричах те малката госпожица глупачка — продължи тя, — но след това, което видях, мисля да оставя името за Пити.

Бедното момиче отпусна шамисена в полата си. Заприлича на кученце с подвита опашка.

— Нещо нередно ли съм направила? — попита.

Не беше нужно да гледам Хацумомо, за да видя, че лицето й пламти от гняв. Умирах от ужас какво ще последва.

— О, не — каза Хацумомо. — Просто не бях разбрала колко си грижовна.

— Съжалявам, Хацумомо — изрече Пити. — Опитвах се да помогна на Чийо с…

— Но тя не ти иска помощта. Ако й е нужна помощ, да отиде при учителката си. Тая твоя глава да не е просто голяма кратуна, а? — И Хацумомо стисна така жестоко устната на Пити, че шамисенът се плъзна от полата й на стъпалата и падна върху пръстения проход.

— Двете с теб ще трябва да си поговорим — кресна й Хацумомо. — Сега ще си прибереш инструмента, а аз ще наблюдавам, за да не направиш още някоя глупост.

После я пусна и Пити слезе да си вдигне шамисена. За почна да го разглобява и ми хвърли жален поглед. Реших, че може би се е успокоила. Но устната й затрепери, а после цялото й лице се затресе като земята по време на земетресение. Изведнъж тя пусна частите на инструмента и сложи ръка на устната си, която вече се подуваше, а сълзите потекоха по бузите й. Лицето на Хацумомо омекна — сякаш небето се разведри след буря — и тя се обърна към мен с доволна усмивка.

— А ти ще трябва да си намериш друга малка приятелка. След като си поговорим с нея, тя ще е наясно, че ще е по добре в бъдеще да не разговаря с теб. Нали, Пити?

Пити кимна — нямаше друг избор, но аз виждах, че съжалява ужасно. Повече никога не свирихме заедно.

Разказах на Мамеха за случилото се при следващата ни среща в дома й.

— Надявам се, че си взела присърце думите на Хацумомо. Щом Пити няма да ти говори, и ти ще й отвръщаш със същото. Иначе само ще й навредиш. Освен това тя ще трябва да докладва на Хацумомо какво си й казала. Може и да си й се доверявала досега, но трябва да престанеш.

Стана ми толкова мъчно, че дълго не можех да отворя уста. Най-сетне се окопитих и казах:

— Да се опитваш да оцелееш в една окия с Хацумомо е толкова трудно, колкото на прасе в кланица.

Мислех за Пити, но Мамеха, изглежда, реши, че говоря себе си, и каза:

— Напълно си права. Единствената ти защита е да станеш по-преуспяваща от Хацумомо и да я пропъдиш.

— Но всички казват, че е най-известната гейша. Не мога да си представя, че ще успея някога да стана по-известна от нея.

— Не казах известна — отвърна Мамеха. — А преуспяваща. Не е достатъчно да ходиш на много банкети. Аз живея в обширен апартамент с две прислужници, докато Хацумомо, която има навярно толкова ангажименти, колкото и аз, продължава да живее в окията на госпожа Нитта. Като казвам преуспяваща, имам предвид да спечелиш независимостта си. Докато не събере своя собствена колекция от кимона или не бъде осиновена от някоя окия, което е почти едно и също, гейшата цял живот ще е в нечия власт. Виждала си някои от кимоната ми, нали? Как, мислиш, съм се сдобила с тях?

— Смятах, че преди да заживеете в този апартамент, сте станали нечия дъщеря.

— Допреди пет години аз наистина живеех в една окия. Но съдържателката имаше родна дъщеря и не би осиновила друга.

— Ако позволите да попитам… сама ли сте си купили кимоната?

— Колко според теб печели една гейша, Чийо? Колекция от кимона не значи по две-три за всеки сезон. Животът на някои мъже се върти около Гион. И те ще се отегчат, ако всяка вечер те виждат облечена в едно и също.

Трябва да съм изглеждала малко объркана, както всъщност се чувствах, защото изразът на лицето ми я разсмя.

— Горе главата, Чийо чан, има отговор на тази загадка. Моят данна е много щедър и той ми купи повечето от кимоната. Затова съм по-преуспяваща от Хацумомо. Имам богат данна. А тя от години няма никакъв.

Вече бях живяла достатъчно дълго в Гион, за да имам относителна представа какво разбираше Мамеха под данна. Жената използва тази дума, когато говори за съпруга си — или поне така беше по мое време. Но като казва данна, гейшата изобщо няма предвид съпруг. Гейшите не се омъжват. С изключение, разбира се, на онези, които престават да бъдат гейши.

Понякога след банкет с гейши някои мъже не се чувстват удовлетворени от флирта и започват да жадуват за нещо повече. Някои от тези мъже се задоволяват с това да отидат в места като Миягава-чо, където прибавят миризмата на собствената си пот към отвратителните къщи, които видях в нощта, когато намерих сестра си. Други събират кураж да ся наклонят със замъглен поглед към гейшата до себе си и да я попитат шепнешком за „цената“ й. По-нископоставена гейша може и да се отнесе доста благосклонно към подобно предложение — такава навярно с радост би приела предложените й пари. Подобна жена може да нарича себе си гейша и да е в списъка на Регистратурата, но трябва според мен да я видите как танцува, колко умело свири на шамисен и колко добре владее чайна церемония, преди да разберете дали е същинска гейша. Истинската гейша никога не би опетнила репутацията си, отдавайки се на подобни нощни развлечения.

Не искам да твърдя лицемерно, че една гейша за нищо на света не би се отдала понякога на мъж, когото, да речем, намира за привлекателен. Но това си е нейна лична работа. И гейшите като всички хора имат чувства, и те правят същите грешки. Но поеме ли подобен риск, остава й само да се надява, че няма да я разкрият. Репутацията й е изложена на риск, но по-важното е, че тя рискува отношенията си със своя данна, ако има такъв. Освен това си навлича гнева на съдържателката на своята окия. Разбира се, че е свободна да поеме риска, но със сигурност не би го направила, жертвайки пари, които иначе би спечелила много по-лесно, и то официално.

Така че разбирате защо първоразредна или второразредна гейша от Гион не може да бъде купена от никого за една нощ. Но ако подходящ мъж проявява интерес към нещо повече — не прекарана с нея нощ, а много по-дълга връзка — и ако е готов да предложи подходящи условия, то тя ще е щастлива да приеме подобно споразумение. Банкетите и всевъзможните тържества са прекрасно нещо, но истинските пари в Гион идват от въпросния данна, а гейшата без данна, като Хацумомо например, е като улична котка без стопанин, който да я нахрани.

Вероятно предполагате, че ако една жена е красива като Хацумомо, много мъже биха изгаряли от желание да се предложат за неин данна и аз съм сигурна, че действително кандидатите са били много. Тя наистина бе имала данна навремето. Но бе успяла неизвестно как да вбеси съдържателката на чайната „Мидзуки“ — основната чайна, където забавляваше посетителите, така че от тогава нататък на всеки, който се интересуваше от нея, отговаряха, че тя не е свободна, което мъжете вероятно приемаха за намек, че вече си има данна. Само че това не отговаряше, разбира се, на истината. Изостряйки отношенията си със съдържателката, Хацумомо бе навредила не на друг, а на себе си. Беше много популярна гейша и затова печелеше колкото да ощастливява Майка, но нямаше данна и не изкарваше достатъчно, за да стане независима и завинаги да напусне окията. Както и не можеше току-така да се регистрира в друга чайна, където съдържателката да е по-сговорчива и да й помогне да си намери данна, защото никоя съдържателка в Гион не би пожертвала отношенията си с „Мидзуки“.

Една обикновена гейша няма, разбира се, такива проблеми. Тя просто прекарва времето си, като очарова мъжете с надеждата, че някой от тях рано или късно ще събере сведения за нея от съдържателката на чайната. В повечето случаи това не довежда доникъде, защото след проверка може да се окаже, че мъжът няма достатъчно пари или пък може да се заинати, като му предложат да й подари в знак на добра воля скъпо кимоно. Но ако след седмици преговори се стигне до благоприятен край, гейшата и новият й данна извършват церемония, подобна на онази, когато две гейши стават сестри. В повечето случаи връзката продължава, да речем, около шест месеца или може би по-дълго, защото, както е известно, мъжете много бързо се отегчават. Условията на споразумението могат вероятно да задължат съответния данна да изплати част от дълговете на гейшата и всеки месец да покрива много от разходите и — например за гримове, както и част от таксата й за обучение, а дори и медицинските й разходи. Обикновено такива неща. Независимо от всичките тези разточителни разходи, ако прекарва времето си в компанията й, той не престава да си плаща таксата й за час — досущ като останалите клиенти. Но се ползва и с някои „привилегии“.

Казаното дотук се отнася до обикновените гейши. Но най-известните, които в Гион бяха трийсет или четирийсет, очакваха много повече. Такава една преди всичко не би опетнила репутацията си с огърлица от безброй данни, а през целия си живот би имала само един или най-много двама. И нейният данна не само ще покрива всичките й разходи, като регистрационна такса, средства за обучение и храна, а освен това ще й дава пари за харчене, ще спонсорира танцовите й рецитали и ще я отрупва с подаръци — кимона и бижута. А когато прекарва в компанията й, няма да плаща парите, които тя взима на час — той може би ще плати много повече в знак на добра воля.

Мамеха бе със сигурност една от онези най-велики гейши. Всъщност, както по-късно научих, тя бе една от двете или трите най-известни гейши в цяла Япония. Може и да сте чували за известната гейша Мамецуки, която малко преди Първата световна война имала роман с министър-председателя и връзката им предизвикала скандал. Та тя бе по-голямата сестра на Мамеха — затова и двете имат „Маме“ в името си. Обичайно е една млада гейша да образува името си от това на по-голямата си сестра.

Дори само фактът, че Мамецуки е била нейна по-голяма сестра, вече бил достатъчна гаранция за успешната кариера на Мамеха. В началото на двайсетте години Японското туристическо бюро започнало първата си международна рекламна кампания. Плакатите показвали очарователна снимка на пагодата в храма „Тоджи“ в югоизточната част на Киото с цъфнали вишни от едната страна и прелестна чиракуваща гейша от другата, която изглеждала много свенлива, грациозна и изумително деликатна. Чиракуващата гейша била Мамеха.

Малко е да кажа, че Мамеха станала известна. Плакатът бил изложен в големите градове по цял свят и гласял: „Елате и посетете Страната на изгряващото слънце“, при това на всевъзможни чужди езици — не само на английски, а и на немски, френски, руски и… о, и на други езици, за които дори не съм чувала. Тогава Мамеха била едва шестнайсетгодишна, но изведнъж започнали да я викат да посреща всеки държавен глава, пристигнал на посещение в Япония, да посреща всеки аристократ от Англия или Германия и всеки милионер от САЩ. Тя сервирала саке на големия немски писател Томас Ман, който след това с помощта на преводач й разказал дълга и скучна история и това продължило почти час. Тя пълнела чашките със саке и на Чарли Чаплин, и на Сун Ятсен, а по-късно и на Ърнест Хемингуей, който се напил ужасно и казал, че красивите алени устни върху бялото й лице му внушават мисълта за капки кръв върху снега. От онези години насетне Мамеха ставала все по-известна, като изнесла множество широко рекламирани представления по класически танц в театър „Кабукидза“ в Токио, на които обикновено присъствал министър-председателят и много други светила.

Когато Мамеха обяви намерението си да ме вземе за своя по-малка сестра, не знаех всички тези подробности за нея и, слава богу. Иначе сигурно щях да съм толкова уплашена, че в нейно присъствие само да треперя.

Същия този ден Мамеха беше много любезна да ме накара да седна и да ми обясни повечето от това, което ви разказах. Когато накрая остана доволна, че съм разбрала, каза:

— След дебюта си и чак докато навършиш осемнайсет години, ще си чиракуваща гейша. След това, ако искаш да си върнеш дълговете, ще ти трябва данна. Много сериозен данна. Задачата ми е дотогава да те направя известна на всички и Гион. От теб зависи обаче да работиш упорито, за да станеш съвършена танцьорка. Ако до шестнайсетата си година не достигнеш поне пето ниво, няма да мога да ти помогна с нищо и госпожа Нитта ще има удоволствието да спечели облога си с мен.

— Но, Мамеха сан, не разбирам какво общо има танцът.

— Всичко — отвърна тя. — Погледни и виж най-преуспяващите гейши в Гион — всяка от тях е танцьорка.

Танцът е най-почитаното от изкуствата на гейшите. Само най-изтъкнатите и красиви от тях биват насърчавани да се усъвършенстват в него и нищо освен навярно чайната церемония не може да се сравнява с богатството на тази традиция. Школата по танци „Иноуе“, в която се обучаваха гейшите от Гион, води началото си от театър Но. И тъй като това е много древно изкуство и винаги е било покровителствано от императорския двор, танцьорките в Гион смятаха изкуството си за по-висше от школата по танци в района Понточо отвъд реката, водеща началото си от театър Кабуки. Сега съм голяма почитателка на театър Кабуки и съм безкрайно щастлива, че повечето от най-известните актьори на този век са мои приятели. Но Кабуки е сравнително младо изкуство — театърът се появява едва през XV век. При това винаги е служел за развлечение на обикновените хора и никога не е бил покровителстван от императорския двор. С една дума, танцът в Понточо и този на школата „Иноуе“ в Гион не подлежат на сравнение.

Всички чиракуващи гейши следва да изучават танци, но както казах, само най-обещаващите и красивите от тях биват насърчавани да се усъвършенстват и да продължат да учат, за да станат истински танцьорки, а не изпълнителки ни шамисен или певици. За беда, причината Пити с нейното меко и кръгло лице да прекарва толкова много от времето си да се упражнява на шамисен бе, че тя не бе избрана за танцьорка. Колкото до мен, не бях изключително красива, подобно на Хацумомо танцът да е единственият ми избор, Струваше ми се, че ще стана танцьорка, стига само да покажа на учителите си, че съм готова да се старая с всички сили и да работя толкова, колкото е необходимо.

Благодарение на Хацумомо обаче уроците ми започнаха много зле. Учех при учителка на около петдесетте, която между си наричахме госпожа Трътка, защото кожата й се набираше на врата, така че образуваше нещо като малка трътка под брадичката. И тя като всички в Гион мразеше Хацумомо, която пък прекрасно съзнаваше това. И какво мислите направи? Отишла при нея — знам, защото самата госпожа Трътка ми го каза няколко години по-късно — и й казала:

— Госпожо, мога ли да се възползвам от добрината ви и да ви помоля за една услуга? Наблюдавам една от вашите възпитанички, която ми се струва много талантливо момиче. Бих ви била безкрайно признателна, ако ми кажете какво мислите за нея. Името й е Чийо и аз много я обичам. Ще съм ми задължена до гроб, ако я ощастливите с вашата специална помощ.

Не е трябвало да продължава, защото госпожа Трътка оправда очакванията й и ме удостои с цялата си „специална помощ“. Наистина не танцувах лошо, но Трътката веднага започна да ме използва за пример как точно не бива да се танцува. Спомням си веднъж, когато ни показа едно движение — вдигаш плавно ръка пред тялото, изнасяш единия крак и тупваш с него по пода. От нас се очакваше да повторим движението в синхрон, но тъй като бяхме начинаещи, тупването с крак прозвуча твърде нестройно. Мога да ви уверя, че не бях по-лоша от другите, но госпожата дойде, застана пред мен, като при това малката трътка на шията й затрепери, удари няколко пъти сгъваемото ветрило о бедрата си, а после замахна и го стовари върху лицето ми.

— Тук не тупаме с крак, когато ни скимне — изкрещя тя. — И не си мърдаме брадичката.

При танц в стила на школата „Иноуе“ лицето трябва да е намръщено безизразно като маските в театър Но. Ала да ме упреква, че си мърдам брадичката, когато нейната трепереше от гняв… бях готова да ревна, защото ме удари, но останалите момичета избухнаха в смях. Госпожа Трътка ме обвини и за това и за наказание ме изпъди от стаята.

Не знам какво щеше да излезе от мен под тези специални рижи, ако в крайна сметка Мамеха не беше отишла да поговори с нея и да й помогне да осъзнае какво всъщност се случило. Госпожа Трътка може да беше мразила Хацумомо преди това, но съм сигурна, че я намрази още повече, след като разбра как я е подвела. Щастлива съм да кажа, че се чувстваше така ужасно заради несправедливото си отношение към мен, че скоро станах една от любимите й ученички.

Не твърдя, че имах какъвто и да било вроден талант — за танц или за друго, но със сигурност и аз като останалите бях решена да работя всеотдайно, докато постигна целта си. Откакто през онзи пролетен ден срещнах председателя на улицата, жадувах единствено за възможността да стана гейша и да намеря място за себе си в този свят. А след като Мамеха ми бе предоставила тази възможност, имах намерение да се възползвам от нея по най-добрия начин. Но с всичките тези уроци и домакинска работа, към което се прибавяха и огромните ми надежди, след шест месеца обучение се почувствах съвършено съкрушена. После взех да откривам малки трикове и нещата тръгнаха по-гладко. Измислих например начин да се упражнявам на шамисен, докато препусках да изпълнявам поръчки. Ето как го правех: упражнявах наум някоя мелодия, представяйки си отчетливо как лявата ми ръка трябва да се движи по грифа и как трябва да плъзгам плектъра по струните. Така че, когато наистина слагах инструмента в скута си, можех понякога да изпълня песен доста прилично, макар преди това да съм се опитвала да я изсвиря само веднъж. Някои хора мислеха, че съм я научила, без изобщо да съм се упражнявала, но истината бе, че го правех безброй пъти, докато сновях по уличките на Гион.

Използвах всевъзможни трикове, за да науча баладите и другите стилове песни, преподавани в училището. Още от малка винаги съм можела да помня веднъж чутата мелодия поне до следващия ден. Не мога да обясня защо, някаква способност на паметта ми може би. Така че преди лягане си записвах на листче думите, а щом се събудех, още докато мозъкът ми бе свеж, прочитах листчето, преди дори да съм се размърдала в постелята. Обикновено това ми бе достатъчно, но с музиката беше по-трудно и използвах друг трик откривах образи, които да ми напомнят тоновете. Например откъснало се от дървото клонче можеше да ми внуши мисълта за звуците на барабан; поток, леещ се над скала, ми напомняше за дръпването на струна на шамисен, така че него да се изтръгне пронизителен звук и аз рисувах във въображението си мелодията като разходка сред природата.

Но най-голямото и най-важно предизвикателство за мен бе, разбира се, танцът. Месеци наред се опитвах да използвам различни трикове, но те не можеха да ми помогнат. После един ден Леля побесня, че разлях чай върху списанието, което четеше. Странното бе, че точно в този момент си мислех за нея с най-топли чувства. Стана ми много мъчно и се улових, че мисля за сестра си, която бе някъде в Япония без мен; и за майка си, която, надявах се, бе намерила покой в рая; и за баща си, който така охотно ни бе продал и бе завършил живота си в самота. Докато тези мисли бушуваха в главата ми, тялото ми натежа. Качих се по стълбата и влязох в стаята, където спяхме аз и Пити — Майка ме беше преместила там след посещението на Мамеха. Но вместо да падна на рогозките на пода и да заплача, вдигнах плавно ръка пред гърдите си. Не знам защо го направих — беше движение от танц, който разучавахме същата сутрин и който ми се стори много тъжен. В същото време мислех за председателя и за това колко по-добър би бил животът ми, ако можех да разчитам на мъж като него. Наблюдавах ръката си да се носи из въздуха и ми се стори, че мекотата на движението й изразява тези чувства на печал и страст. Ръката ми премина по въздуха с огромно достойнство — не като листо, което се отпива от дърво, а като носещ се по водата океански лайнер. Мисля, че под „достойнство“ разбирах своеобразно самочувствие и увереност.

Същия следобед открих, че когато усещам тялото си натежало, мога да се движа с достойнство. И че ако си въобразя, че председателят ме наблюдава, движенията ми се направляват от такива дълбоки чувства, че понякога всеки елемент от танца влизаше сам по себе си в някакво малко взаимодействие с цялото. Извивка на тялото с леко наклонена под ъгъл глава съдържаше въпроса: „Къде ще прекараме заедно деня, господин председател?“ Ако протегнех ръка и отворех ветрилото си, давах да се разбере колко щастлива се чувствам, че ме е удостоил с компанията си. А когато по-рано в танца затварях с шумно пляскане същото това ветрило, тогава му казвах, че нищо на света не е по-важно за мен от това да му доставям удоволствие.

13

През пролетта на 1934-а — вече бях учила повече от две години — Хацумомо и Майка решиха, че е дошло времето Пити да дебютира като чиракуваща гейша. Разбира се, никой не ми каза и дума за това, тъй като на нея й беше забранено да разговаря с мен. Разбрах за това чак когато един ранен следобед Пити излезе и в края на деня се върна с прическа на млада гейша — така наречената момоваре, или „разцепена праскова“. Когато я зърнах да влиза, ми призля от разочарование и завист. Очите ни не се срещнаха за повече от секунда — тя вероятно не можеше да не си дава сметка за ефекта, който дебютът й имаше върху мен. Косата й бе причесана изящно от слепоочията нагоре, а не както обикновено свита на тила, и тя приличаше на млада жена, макар лицето й да си беше все така детинско. Години наред двете нея бяхме завиждали на по-големите момичета, които носеха косата си с такава елегантност. И ето че Пити започваше кариерата си на гейша, докато аз изоставах далеч назад, без да мога дори да я попитам за новия й живот.

После дойде и денят, в който, облечена за пръв път като чиракуваща гейша, Пити отиде с Хацумомо в чайната „Мидзуки“ за церемонията, която щеше да ги свърже като сестри. С тях отидоха и Майка и Леля, макар аз да не бях сред придружаващите ги. Но все пак присъствах с останалите на изхода, когато Пити слезе по стълбата, подкрепяна от прислужниците. Носеше разкошно черно кимоно със семейния герб на окията „Нитта“ и оби в синьо и златно, а лицето й за пръв път бе боядисано в бяло. Сигурно ще си помислите, че тя изглеждаше горда и красива с украшенията в косата и ярко начервените си устни, но според мен тя бе най-вече притеснена. Движеше се много трудно — облеклото на чиракуваща гейша е твърде тежко и неудобно. Майка пъхна в ръцете на Леля фотоапарат и й каза да излезе отвън и да заснеме момента, когато за пръв път удрят зад гърба на Пити кремъка за щастие. Ние останалите се струпахме от вътрешната страна на портичката, за да не влезем в кадър. Прислужниците държаха ръцете й, докато тя напъха крака във високите дървени сандали, които ние наричаме окобо и които чиракуващите гейши винаги носят. После Майка отиде да застане зад нея и зае поза като за удряне на кремъка о камъчето, въпреки че в действителност това винаги вършеха Леля или някоя от прислужниците. След снимката Пити неуверено прекрачи прага и се обърна да погледне назад. Другите вече излизаха да я изпратят, но тя гледаше мен с такова изражение, сякаш искаше да каже, че ужасно съжалява, задето всичко се е обърнало така.

Към края на деня Пити бе официално известна с новото си име на гейша Хацумийо. „Хацу“ идеше от Хацумомо и макар това, че произхождаше от името на толкова известна гейша като Хацумомо, да трябваше да й помага в кариерата, в крайна сметка не стана точно така. Много малко хора помниха името й и всички просто продължиха да я наричат както и преди — Пити.

Нямах търпение час по-скоро да разкажа на Мамеха за дебюта на Пити. Но напоследък тя бе по-заета от всякога и често пътуваше до Токио по желание на своя данна, тъй че близо шест месеца не се бяхме виждали. После минаха още няколко седмици, преди тя да намери време да ме извика в дома си. Щом прекрачих прага, прислужницата ахна. А след миг Мамеха се появи от задната стая и също ахна. На можех да разбера какво става. А когато се отпуснах на колене, за да й се поклоня и да й кажа каква чест е за мен да я видя отново, тя изобщо не ми обърна внимание, а каза на прислужницата:

— Боже мой, Тацуми, нима е минало толкова време? Ами не мога да я позная!

— Щастлива съм да го чуя, госпожо, защото мислех, че очите ми не са в ред — отвърна Тацуми. Наистина не разбирах за какво говорят. Но очевидно през шестте месеца от последната ни среща се бях променила повече, отколкото сама си давах сметка. Мамеха ми каза да отвърна глава на една страна, после на друга, като не престана да повтаря:

— Боже мой, ами че тя е вече, кажи-речи, една млада жена.

По едно време Тацуми дори ме накара да стана и да разперя ръце, за да измери с педи обиколката на талията и бедрата ми, а накрая заключи:

— Няма съмнение, че кимоното ще ти прилегне като чорап на крак.

Сигурна съм, че го каза като комплимент, защото ме гледаше много мило.

В крайна сметка Мамеха помоли Тацуми да ме отведе в задната стая и да ме облече в подходящо кимоно. Бях дошла в синьо-бялото си памучно кимоно, с което преди обяд отидох на училище, но Тацуми ме преоблече в тъмносини коприна, изрисувана с миниатюрни колесници в различни нюанси на яркожълто и червено. Не беше най-изумителното кимоно на света, но когато се погледнах в голямото огледало, докато Тацуми увиваше около кръста ми светлозелен оби, открих, че като се изключи семплата ми прическата, можех да мина за млада чиракуваща гейша, отправила се към някоя чайна. Бях много горда, когато излязох от стаята, и мислех, че Мамеха отново ще ахне или нещо подобно, тя обаче просто стана, пъхна носна кърпичка в ръкава на кимоното си, тръгна към вратата, където обу чифт дзори от зелен лак, и ме попита през рамо:

— Е, идваш ли с мен?

Нямах представа къде отиваме, но се вълнувах от мисълта да ме видят на улицата с Мамеха. Прислужницата бе приготвила пред вратата чифт дзори и за мен — мекосиви. Нахлузих ги и последвах Мамеха надолу по тъмния тунел по стълбата. Щом излязохме на улицата, една възрастна жена забави крачка, за да поздрави Мамеха, а после, почти моментално, се обърна да се поклони и на мен. Не знаех какво да мисля, защото никой никога не ми бе обръщал внимание на улицата. Ярката слънчева светлина ме заслепяваше и не можех да разбера дали познавам тази жена. Но на свой ред отвърнах с поклон и в миг жената изчезна. Чудех се дали ще някоя от моите учителки, но съвсем скоро се повтори същото — този път беше една млада гейша, на която често се възхищавах, но която дотогава едва ли бе спирала поглед върху мен.

Тръгнахме нагоре по улицата и почти всеки срещнат казваше нещо на Мамеха или най-малкото й се покланяше, след което или ми кимваше, или се покланяше и на мен. Няколко пъти спрях, за да се поклоня в отговор, и в крайна сметка изостанах на крачка-две от Мамеха. Тя видя затруднението ми и ме отведе в тиха странична уличка, за да ми покаже как трябва да вървя. Обясни ми, че не съм се научила да движа горната част на тялото си независимо от долната. Когато трябваше да се поклоня някому, аз спирах.

— Да забавиш крачка означава да изразиш уважение — каза тя. — И колкото повече забавяш, толкова по-голямо уважение изразяваш. Редно е да спреш, за да се поклониш на някоя своя учителка, но с останалите не се бави повече, отколкото е нужно, за бога, защото така и няма да стигнеш закъдето си тръгнала. Върви по възможност равномерно, с малки крачки, така че полите на кимоното ти да пърхат леко. Когато върви, една жена трябва да създава впечатление за къдрещи се по пясъчен насип вълни.

Опитах да го направя няколко пъти нагоре-надолу по уличката, като гледах право в краката си, за да видя дали наистина полите на кимоното ми пърхат. Щом Мамеха остана доволна, пак поехме по пътя си.

Открих, че повечето ни поздрави спадат към два прости вида. Когато се разминавахме с млади гейши, те обикновено забавяха крачка или дори спираха, за да се поклонят ниско на Мамеха, на което тя отвръщаше с мила дума или леко кимване. Сетне гейшата ме поглеждаше пообъркана и ми се покланяше неуверено, а в ответ аз се покланях малко по-ниско — бях по-младша от всяка срещната. Но когато минавахме край жена на средна възраст или по-стара, Мамеха почти винаги се покланяше първа. Жената отвръщаше с любезен поклон, но не толкова нисък като на Мамеха, а после преди да ми кимне леко, ме оглеждаше от горе до долу. Винаги отвръщах на тези кимвания с възможно най-ниския поклон, без обаче да спирам да вървя.

Тогава и разказах на Мамеха за Пити и месеци наред след това се надявах да каже, че е дошло времето и за моя собствен дебют. Но мина пролетта, а после и лятото без дума за това. За разлика от интересния живот на Пити аз имах само уроците и домакинската работа, както и петнайсетте-двайсетте минути, които няколко пъти седмично ми отделяше Мамеха. Понякога седях в дома й и тя ме учеше неща, които трябваше да знам, но по-често ме обличаше в някое от кимоната си и ме развеждаше из Гион, докато си вършеше работа или се отбиваше при гадателя или при перукера. Дори да валеше и тя да нямаше належаща работа, двете излизахме с лакирани чадъри и ходехме от магазин на магазин, за да проверим кога ще пристигне от Италия новата доставка на парфюми или дали някое нейно кимоно е поправено, макар до уреченото време да оставаше още седмица.

Отначало мислех, че Мамеха ме взима със себе си, за да ме научи как например да държа тялото си — защото постоянно ме удряше леко по гърба със сгънатото си ветрило, за да се изправя — или как да се държа с хората. Мамеха като че ли познаваше всички и винаги смяташе за необходимо да се усмихне или да каже нещо мило дори на най-нисшите по ранг гейши, защото разбираше прекрасно, че дължи високото си положение в обществото на тяхната почит и възхита. Но един ден, когато тъкмо излизахме от книжарница, изведнъж проумях какво всъщност прави тя. Не че й се налагаше или че й беше интересно да се отбие в книжарницата, при перукера или в магазина за канцеларски материали. Всичко това изобщо не бе важно за нея, а и можеше да изпрати прислужниците си, вместо да ходи сама. Тя го правеше само за да видят всички в Гион, че се разхождаме заедно. И отлагаше дебюта ми, за да даде време на хората да ме забележат.

Един слънчев октомврийски следобед излязохме от дома й, тръгнахме по брега на Ширакава и наблюдавахме как листата на вишните се ронят и падат във водата. Имаше много хора, излезли да се насладят на същата гледка, и всички, както можеше и да се предполага поздравяваха Мамеха. И почти във всички случаи поздравяваха и мен.

— Ставаш все по-известна, не мислиш ли? — каза тя.

— Мисля, че повечето хора са готови да поздравят и овца, стига да крачи редом до Мамеха сан.

— Особено овца. Би било толкова необикновено. Но истина е, че чух твърде много хора да разпитват за момичето с прекрасните сиви очи. Не знаят името ти, но това е без значение. Защото все едно няма да си още дълго Чийо.

— Да не би Мамеха сан да иска да каже, че…

— Искам да кажа, че разговарях с Вадза сан — това бе нейният астролог — и той предложи третия ден на ноември като подходящо време за дебюта ти.

Мамеха спря да ме погледне. Стоях неподвижно като дърво, а очите ми се разшириха и заприличаха на оризови бисквити. Не заплаках, нито заплесках с ръце, но бях толкова доволна, че не можех да изрека нито дума. Накрая се поклоних на Мамеха и й благодарих.

— Ще станеш отлична гейша — каза тя. — Но ще си още по-добра, ако се позамислиш как да се научиш да се изразяваш с очите си.

— Никога не съм си давала сметка, че изобщо изразявам нещо с тях.

— Те са най-изразителната част от женското тяло, особено в твоя случай. Стой тук за момент и аз ще ти покажа.

Мамеха сви зад ъгъла и ме остави сама в тихата уличка. След миг се появи и мина край мен, а очите й бяха извърнати на една страна. Имах усещането, че се бои какво ли би се случило, ако погледне към мен.

— Е, ако беше мъж, какво щеше да си помислиш? — попита тя.

— Стори ми се, че отбягвате да погледнете към мен.

— Именно. Момиче с поразителен профил никога не би изпратило с очи погрешно послание на един мъж. Но мъжете ще забележат очите ти и ще си въобразят, че им внушаваш нещо, дори когато на теб това и през ум не ти минава. А сега гледай пак.

Мамеха отново се скри зад ъгъла и когато се върна, този път очите й бяха сведени надолу и тя вървеше някак особено замечтано. А когато ме наближи, очите й само за миг се откъснаха от земята, за да срещнат моите, и мигом отново се отпуснаха надолу. Трябва да кажа, че усетих електрически шок. Ако бях мъж, щях да си помисля, че за части от секундата тя се е поддала на силни чувства, които се мъчи да скрие.

— Щом мога да изразявам подобни неща с обикновени очи като моите, помисли колко много повече можеш да кажеш ти с твоите. Не бих се удивила, ако си в състояние да накараш някой мъж да припадне направо тук, на улицата.

— О, Мамеха сан! Ако имах силата да накарам мъж да припадне, със сигурност щях вече да го знам.

— Удивена съм, че не го знаеш. Нека тогава се договорим, че ще си готова за своя дебют веднага щом успееш да отклониш мъж от пътя му само като му хвърлиш бегъл поглед.

Така изгарях от нетърпение да стана чиракуваща гейша, че дори ако Мамеха ме накараше да сваля с поглед дърво, сигурна съм, че щях да опитам. Попитах я ще бъде ли толкова добра да върви до мен, докато опитам с няколко мъже, и тя прие с радост. Първата среща беше с толкова стар мъж изглеждаше като пълно с кокали кимоно. Крачеше бавно по улицата, като се подпираше на бастун, а очилата му бяха толкова замазани, че не бих се учудила, ако се блъснеше в някоя къща. Изобщо не ме забеляза, затова поехме към булевард Шиджо. Скоро съзрях двама бизнесмени в европейски костюми, но и с тях щастието не ми се усмихна. Мисля, че познаха Мамеха или просто решиха, че е по-красива от мен, но не свалиха очи от нея.

Бях на път да се откажа, когато забелязах момче за поръчки на около двайсет години, понесло табла, отрупана с кутии от обяд. В онези дни много ресторанти из Гион приемаха поръчки и следобед изпращаха някое момче да прибере празните кутии и прибори. Обикновено кутиите се пренасяха в нещо като кош, който или се носеше на ръка, или се прикрепяше към велосипед. Нямам представа защо този млад мъж използваше табла. Но, така или иначе, беше на няколко пресечки от нас и вървеше насам. Видях, че Мамеха гледа право в него, а после каза:

— Накарай го да изпусне подноса.

Преди да разбера дали се шегува, тя сви по странична улица и изчезна.

Не мисля, че момиче на четиринайсет — или жена на каквато и да е възраст — може да накара млад мъж да изтърве нещо само като го гледа по-особено. Такива неща се случват, предполагам, само във филмите и в романите. Щях да се откажа, преди изобщо да съм се опитала да го направя, ако не бях забелязала две подробности. Първо, младият мъж вече ме гледаше като гладна котка мишка и второ, повечето от улиците в Гион нямаха бордюри, но тази правеше изключение и момчето вървеше съвсем близо до него. Ако успеех да го избутам така, че той да понечи да се качи на тротоара и да се спъне в бордюра, може би щеше да изтърве подноса. Започнах своя експеримент, като най-напред държах очите си забити в земята право пред себе си, а после се опитах да повторя онова, което само преди минути бе направила Мамеха. Оставих очите ми да се вдигнат, докато не срещнаха за миг очите на младия мъж, а после моментално ги сведох надолу. След няколко крачки отново направих същото. Този път обаче той ме зяпаше толкова настойчиво, че сигурно беше забравил за подноса в ръцете си, а да не говорим за бордюра до краката си. Когато бяхме вече съвсем близо един до друг, аз промених едва забележимо посоката си, за да започна да го притискам леко към тротоара. Така той нямаше да може да се размине с мен, без да се качи на него. И тогава го погледнах право в очите. Понечи да ми направи път и точно както се надявах, краката му се заплетоха в бордюра, той падна на една страна, а кутиите се разпиляха по тротоара. Не можах да се сдържа да не избухна в смях. Щастлива съм да кажа, че и младият мъж се разсмя. Помогнах му да си събере кутиите и му подарих лека усмивка. Той ми се поклони по-ниско от всеки друг мъж досега и сетне продължи по пътя си.

След минута се срещнах с Мамеха. Тя беше видяла всичко.

— Мисля, че вече си готова повече от всякога — каза тя. И ме поведе през централния булевард към дома на Вадза сан, нейния астролог.

Там тя го накара да потърси благоприятните дати за всевъзможните събития, които щяха да доведат до дебюта ми — посещението в храма, за да обявя пред боговете намеренията си, деня, когато за първи път ще се появя с прическа на гейша, датата на церемонията, която щеше да направи нас с Мамеха сестри.

Цялата нощ не мигнах. Онова, за което тъй дълго бях мечтала, най-сетне бе на път да се осъществи и, о, как ми се свиваше стомахът! При мисълта да облека прекрасните дрехи, които обожавах, и да се появя в стая, пълна с мъже, дланите ми се изпотяваха. Всеки път, щом си го помислях, изпитвах приятно вълнение. Представях си, че съм в чайна и отварям плъзгащата се врата на стая с татами. Мъжете обръщат глави и ме поглеждат и, разбира се, сред тях виждам председателя. Понякога си го представях сам в стаята, облечен не в европейски делови костюм, а в японски дрехи, каквито толкова много мъже носят вечер, за да се отпуснат след тежкия ден. В пръстите си, гладки като плавей, държи чашка за саке, която повече от всичко на света желаех да напълня, и аз усещам върху себе си очите му, докато наистина я пълня.

Може и да бях едва на четиринайсет, но ми се струваше, че вече съм живяла два живота. Новият току-що започваше, макар старият да бе свършил преди време. Бяха минали няколко години, откакто научих тъжните вести за семейството си, и удивителното бе, как пейзажът на съзнанието ми се би променил удивително. Всички знаем, че една зимна картина, когато дърветата са загърнати с дебели снежни шалове, е съвършено неузнаваема на пролет. Но никога не си бях помисляла, че подобно нещо е възможно да се случи и със самите нас. Когато за пръв път чух за случилото се със семейството ми, бях сякаш покрита със снежно одеяло. Но с времето ужасяващата студенина се бе стопила, за да разбули пейзаж, какъвто преди не бях виждала и в мечтите си. Не знам дали ме разбирате, но в навечерието на моя дебют съзнанието ми бе като градина, в която цветята едва започваха да покълват, тъй че не беше възможно да се каже как ще изглежда всичко в бъдеще. Преливах от вълнение, а в тази въображаема градина, точно в средата й, се възвисяваше статуя. Беше образът на гейшата, която исках да стана.

14

Чувала съм да казват, че седмицата, през която момичето се готви за своя дебют на чиракуваща гейша, е като периода, през който гъсеницата се превръща в пеперуда. Очарователна идея, но да ме убиеш, не мога да разбера защо някому е хрумнало подобно нещо. Гъсеницата просто си свива пашкула и после дреме известно време, а за мен това със сигурност бе най-изтощителната седмица в живота ми. Най-напред косата ми трябваше да бъде направена на прическа, каквато носят чиракуващите гейши, тоест в стил „разцепена праскова“, за което вече споменах. В ония дни в Гион имаше много майстори на прически, а този на Мамеха работеше в ужасно претъпкано помещение над ресторант за специалитети от змиорка. Докато ми дойде редът, трябваше да чакам близо два часа в компанията на шест-седем гейши, насядали на колене навред, дори на стълбищната площадка. И със съжаление трябва да кажа, че миризмата на мръсни коси бе съкрушителна. Сложната и пищна прическа, която гейшите носеха по онова време, изискваше толкова усилия и разходи, че никой не ходеше да си прави косата повече от веднъж седмично, но към края дори парфюмите не помагаха особено.

Когато най-сетне редът ми дойде, първото нещо, което майсторът направи, бе да ме сложи пред голяма кухненска мивка в такава поза, че се зачудих дали не се кани да ми отсече главата. После изля ведро топла вода на косата ми и започна да ме жули със сапун. Всъщност „жули“ не е достатъчно силна дума, защото онова, което правеше с пръстите си по кожата на главата ми, наподобява по-скоро прекопаване на нива с мотика. Сега вече разбирам ясно защо. Пърхотът е голям проблем сред гейшите, а малко неща са по-отблъскващи от пърхота. Майсторът може и да имаше неоспорими основания, но след малко усетих кожата си така възпалена, че едва не заплаках от болка. Накрая той ми каза:

— Плачи, ако ти се плаче. Защо, мислиш, съм те сложил над мивка!

Предполагам, че това му бе представата за остроумна шега, защото се разсмя гръмко.

След като му омръзна да дере с пръсти главата ми, той ме настани на рогозките и ме задърпа с дървен гребен, докато вратът ми не се схвана. В крайна сметка остана доволен че косата ми не е сплъстена, и втри в нея масло от камелия което й придаде красив блясък. Започвах да се успокоявам, че най-страшното е минало, но майсторът извади парче восък. Трябва да ви кажа, че въпреки маслото от камелия и горещата ютия, с която разтопяваше восъка, косата и восъкът са съвършено несъвместими. Това до голяма степен доказва колко цивилизовани сме ние хората, щом е възможно едно момиче да седне доброволно и да позволи на голям човек да й маже косата с восък, без при това да не прави нищо, а само да скимти тихичко. Опитате ли подобно нещо с куче, то ще ви изпохапе жестоко.

След като косата ми бе равномерно намазана с восък, майсторът причеса предните кичури назад и с остатъка направи на върха на главата ми голям кок, наподобяващ игленик. Погледнат отзад, този игленик има разрез, сякаш е разцепена на две праскова, откъдето и идва името на прическата — „разцепена праскова“.

Макар че носих тази прическа доста години, имаше нещо в нея, което разбрах много по-късно, и то едва след като един мъж ми го обясни. Кокът, който нарекох „игленик“, се оформя, като косата се увива около парче плат така, че отзад, там, където е разрезът, платът да се вижда. Той може да е различен по цвят и рисунък, но в случая с чиракуваща гейша платът е винаги червен — поне след известен момент от живота й. Веднъж един мъж ми каза:

— Повечето от тези невинни момиченца нямат представа колко предизвикателна всъщност е прическата „разцепена праскова“! Представи си, че вървиш след млада гейша и ти се въртят разни непристойни мисли, като например какво би желал да й направиш, и тогава виждаш на главата й тази форма на разцепена праскова с голямо червено петно в разреза… Какво си представяш?

Не си представях нищо и така и отговорих.

— Не използваш въображението си — отвърна той.

След миг проумях и така се изчервих, че той се разсмя.

На връщане към нашата окия ми беше все едно, че кожата на главата ми е изподрана като глина, която грънчарят е набраздил дълбоко с остра клечка. Всеки път, щом зървах отражението си във витрината на магазин, се усещах като човек, който трябва да бъде вземан насериозно, вече не като момиче, а като млада жена. Вкъщи Леля ме накара да се завъртя, за да й демонстрирам прическата си, и изрече какви ли не ласкателни неща. Дори Пити не се сдържа да ме огледа, макар че Хацумомо щеше да побеснее, ако разбереше. А каква, мислите, беше реакцията на Майка? Тя застана на пръсти, за да ме вижда по-добре — което й помогна, защото вече бях по-висока от нея — а сетне се завайка, че щяло да е по-добре, ако вместо при майстора на Мамеха съм била отишла при този на Хацумомо.

В началото вероятно всяка млада гейша се гордее с прическата си, но след три-четири дни започва да я мрази. Защото, ако се върне капнала от майстора и реши да полегне за кратка дрямка, както го е правила и предната нощ, прическата й ще се сплеска и обезформи. Мигът, в който се събуди, ще трябва отново да хукне обратно при майстора. Затова, щом косата й бъде направена за първи път, чиракуващата гейша трябва да се научи да спи по нов начин. Тя не използва вече обикновена възглавница, а такамакура — споменах за нея преди, нали? Това е не възглавница, а по-скоро подпора за основата на врата. Повечето са с торбичка слама в тях, но въпреки това главата ти се чувства като върху камък. Лягаш в постелята с висяща във въздуха коса и мислиш, че всичко е наред, докато заспиш. Но когато се събудиш, разбираш, че кой знае как си се изместила, така че главата ти се е оказала на рогозките на пода, а прическата ти е така сплескана, сякаш изобщо не си си направила труда да легнеш на такамакура. В моя случай Леля ми помогна да избегна това, като на пода до главата ми постави поднос с оризово брашно. Всеки път, щом насън главата ми клюмваше, косата ми цопваше в брашното, което полепваше по восъка и прическата ми се съсипваше. Бях вече наблюдавала как Пити минава през това изпитание. Сега беше мой ред. Защото събудех ли се сутрин с обезобразена прическа, трябваше да чакам при майстора да дойде и моят ред да ме мъчат.

Всеки следобед през седмицата преди моя дебют Леля ме обличаше в пълно одеяние на чиракуваща гейша и ме караше да вървя надолу-нагоре по пръстения коридор, за да укрепна. В началото не можех да направя и крачка и се опасявах, че ще падна по гръб. Момичетата се обличат много по-пищно от по-възрастните жени, което ще рече по-ярки цветове и по-ефектни материи, но и по-дълго оби. Една зряла жена носи своето оби, завързано отзад на, както казваме ние, „възел-барабан“, защото е с формата на малка кутия. Това не изисква много плат. Но момиче, по-младо от двайсет години или около тази възраст, е с по-ефектно оби. Ако е чиракуваща гейша, то тогава става дума за нещо още по пищно и дори театрално, тоест дарари оби или „развяващо се оби“, завързано високо, така че да стига чак до плешките, и с краища, които се спускат почти до земята. Независимо колко ярко е кимоното, обито е почти винаги още по-ярко. Когато чиракуваща гейша върви по улицата пред вас, забелязвате не толкова кимоното й, а по-скоро ярко оцветеното й дълго и развяващо се оби — и само съвсем малка част от кимоното на раменете и отстрани. За да се постигне този ефект, обито трябва да е толкова дълго, че да се простира от едната до другата страна на стаята. Но не дължината му го прави трудно за носене, а тежестта, защото почти винаги обито е от тежък копринен брокат. Изтощително е дори да го носиш нагоре по стълбището, така че можете да си представите какво е, ако е завързано на кръста ти — дебелата лента те пристяга през средата като една от онези ужасни змии, а тежката материя виси отзад и те кара да се чувстващ така, сякаш някой е привързал на гърба ти огромен куфар.

И за да е всичко още по-ужасно, самото кимоно също е тежко и е с дълги развяващи се ръкави. Нямам предвид ръкави, които падат на дипли върху ръцете. Може би сте обърнали внимание, че когато жена в кимоно протяга ръка, платът под ръкава се спуска надолу и образува нещо като джоб. Този своеобразен джоб, който ние наричаме фури, е най-дългата част от кимоното на чиракуващата гейша, и ако момичето не внимава, ръкавът като нищо може да се повлече по пода. А когато танцува, тя със сигурност ще се спъне в ръкавите си, ако не ги преметне няколко пъти около ръката си.

Години по-късно една вечер известен учен от Киотоския университет се напи и каза нещо за облеклото на чиракуващата гейша, което няма да забравя никога.

— Често наричат мандрила от Централна Африка най-ефектният примат. Но според мен чиракуващата гейша в Гион е може би най-ярко оцветеният примат.

Най-сетне настъпи денят, когато Мамеха и аз щяхме да изпълним церемонията и да станем сестри. Изкъпах се рано-рано и прекарах остатъка от сутринта в обличане. Леля ми помогна да дооправя грима и косата си. Восъкът и гримът върху кожата ме караха да изпитвам странното усещане, че лицето ми е загубило чувствителността си — докосвах бузата си, но допирът бе едва осезаем. Направих го толкова пъти, че Леля трябваше да поправи грима ми. После, когато се разглеждах в огледалото, се случи нещо много странно. Знаех, че коленичилото пред тоалетката момиче съм аз, но и непознатата, която ме зяпаше от огледалото, също бях аз. Дори протегнах ръка да я докосна. Беше гримирана великолепно. Устните й бяха като алени цветя върху съвършено бялото лице с лека розовина на бузите. Косата й беше украсена с копринени цветя и оризови класове. Носеше черно официално кимоно със семейния герб на окията „Нитта“. Когато най-сетне си наложих да стана, излязох в коридора и с изненада се взрях в голямото огледало. От ръба на кимоното ми до около бедрата се извиваше избродиран дракон. Гривата му бе изтъкана със сърма в красив червеникав нюанс. Ноктите и зъбите му бяха сребърни, а очите златни — истинско злато. Не можех да сдържа сълзите си и трябваше да вдигна глава към тавана, за да не потекат по бузите ми. Преди да тръгна, взех носната кърпа на председателя и я пъхнах в пояса си за късмет.

Леля ме придружи до дома на Мамеха, където аз й изкачах благодарността си и се заклех да я уважавам и почитам. После трите отидохме в храма „Гион“. Там Мамеха и аз плеснахме с ръце и обявихме пред боговете, че скоро ще бъдем свързани като сестри. Аз им отправих молба да ме закрилят през годините напред, а сетне затворих очи и им благодарих, че са уважили желанието ми да стана гейша, за което ги бях помолила преди три години и половина.

Церемонията трябваше да се състои в чайната „Ичирики“, която със сигурност е най-известната чайна в цяла Япония. И има историческо значение, защото в началото на XV век в нея се е крил един известен самурай. Вероятно сте чували историята за четирийсет и седемте ронини, които отмъстили за смъртта на своя господар, а после си направили сепуку. Та тъкмо техният водач се крил в чайната „Ичирики“, докато планирал отмъщението. С изключение на семплия вход повечето от първокласните чайни в Гион са невидими от улицата, но „Ичирики“ се откроява като ябълка на дърво. Намира се на видно място на един ъгъл на булевард Шиджо и е опасана от гладък зид с цвят на зарзала и с керемиден покрив. „Ичирики“ ми се струваше като дворец.

Там към нас се присъединиха две от по-малките сестри на Мамеха и Майка. Когато всички се събраха във външната градина, една прислужница ни поведе през главния вход по виещ се коридор към стаичка с татами в дъното. Никога дотогава не бях попадала в такава изискана обстановка. Всяко дръвце блестеше, всяка стена бе съвършено гладка. Усетих сладкия сух аромат на курояки, вид парфюм, който се прави от овъглено и стрито на мек сив прах дърво. Той е много старомоден и дори Мамеха, която беше възможно най-традиционната гейша, предпочиташе нещо по-европейско. Но в „Ичирики“ все още се усещаше ароматът на курояки, който поколения гейши бяха използвали. Аз и сега си имам от него. Пазя си го в дървен мускал и когато го мириша, отново се връщам там.

Церемонията, на която присъстваше съдържателката на „Ичирики“, продължи около десет минути. Прислужница внесе поднос с няколко чашки саке и двете с Мамеха пихме заедно. Отпих три глътки от една и й я подадох, за да отпие и тя три пъти. Направихме това с три различни чашки и всичко приключи. От този момент нататък аз вече не бях Чийо, а начинаещата гейша Саюри. През първия месец ой чиракуването си младата гейша е известна като „начинаеща“ и не може да изпълнява танци или да забавлява в чайни сама без своята по-голяма сестра. С една дума, не прави почти нищо, освен да наблюдава и да се учи. Колкото до името ми Саюри, Мамеха бе обсъждала дълго с астролога си, докато го избере. Звученето на името не е всичко, много важно е и значението на йероглифите, от които се състои, а също така и броят на чертите, с които те са изписани — той може да е щастлив, но и нещастен. Новото ми име идеше от „са“ със значение „заедно“, „ю“ от зодиакалния знак на Петела и „ри“ — „разум“. За нещастие всички комбинации, включващи елемент от името на Мамеха, бяха обявени от астролога за неблагоприятни.

Намирах Саюри за хубаво име, но ми беше странно, че вече не съм Чийо. След церемонията отидохме в друга стая да ядем „червен ориз“ — ориз, смесен с червен боб. Взимах си от ястието, но се чувствах необикновено несигурна и съвсем не като на празник. Съдържателката на чайната ми зададе въпрос и когато я чух да ме нарича „Саюри“, разбрах какво ме притеснява. Сякаш момиченцето на име Чийо, което тичаше босо от езерото към залитащата си къща, вече не съществуваше. Усетих с цялото си същество, че това ново момиче Саюри с искрящото бяло лице и алените устни го е унищожило.

Мамеха бе решила да прекараме ранния следобед в обиколка из Гион, за да ме представи на съдържателките на различни чайни, с които поддържаше връзки. Но не тръгнахме веднага след обяда. Вместо това тя ме отведе в друга стая и ме накара да седна. Гейшата никога, разбира се, не „сяда“ в истинския смисъл на думата, когато е в кимоно — това, което ние наричаме да седнеш, е всъщност позата, която другите биха нарекли коленичене. Така или иначе, след като го направих, тя изкриви лице в гримаса и ме накара да опитам пак. Облеклото ми бе толкова неудобно, че се наложи да опитам няколко пъти, преди да го направя както подобава. Мамеха ми даде малко украшение с формата на кратунка и ми показа как да го нося закачено на пояса си. Смята се, че тъй като е куха и лека, кратунката уравновесява тежестта на тялото и доста тромави чиракуващи гейши в началото на кариерата си са разчитали на това, за да не паднат.

Мамеха разговаря с мен, а сетне, когато бяхме вече готови да тръгнем, ме помоли да й налея чашка чай. Чайникът бе празен, но тя каза да се престоря, че наливам. Искаше да види как пазя ръкава си да не ми пречи, докато го правя. Мислех, че знам какво точно иска да види, и положих максимално старание, но тя остана недоволна.

— Преди всичко чия чашка пълниш?

— Вашата — отвърнах.

— О, за бога, не е нужно да се мъчиш да ми направиш впечатление. Представи си, че съм някой друг. Мъж ли съм или жена?

— Мъж.

— Добре тогава. Напълни ми отново чашката.

Изпълних каквото ми каза и Мамеха едва не си счупи врата да наднича в ръкава ми, от който се подаваше ръката.

— Е, хареса ли ти? — попита тя. — Защото точно това ще се случи, ако държиш ръката си толкова високо.

Опитах отново, като този път държах ръката си по-ниско, но тя се прозя престорено, а после се обърна настрани и ум поведе разговор с въображаема гейша.

— Опитвате се, предполагам, да ми дадете да разбера, че ви отегчавам — казах. — Но как е възможно да отегчаваш някого просто като му наливаш чай?

— Може да не желаеш да надничам в ръкава ти, но това не означава, че трябва да се държиш като монахиня! Мъжът се интересува само от едно нещо. Много скоро ще разбереш за какво ти говоря, повярвай ми. Междувременно можеш да го правиш щастлив, като го караш да мисли, че му е позволено да вижда части от тялото ти, които никой друг не може да види. Ако чиракуваща гейша постъпва като теб — налива, чай като прислужница, — клетият човек ще загуби всякаква надежда. Опитай отново, но преди това ми покажи ръката си.

Вдигнах ръкава на кимоното си над лакътя и я протегнах към нея. Тя я взе и я разгледа отдолу и отгоре.

— Имаш красива ръка и прекрасна кожа. Трябва да си сигурна, че всеки мъж, който седи наблизо, я зърва поне веднъж.

И аз продължих отново и отново да наливам чай, докато Мамеха не остана доволна, че придърпвам ръкава си точно толкова, колкото да покажа ръката си, без да е ясно какво точно правя. Изглеждах смешна, ако си вдигах ръкава до лакътя; хитрината бе да го правя така, сякаш го дръпвам, за да не ми пречи, докато в същото време го вдигам на няколко пръста над китката, за да покажа ръката си от лакътя надолу. Мамеха каза, че най-красивата част на ръката е вътрешната, затова трябва винаги да държа чайника така, че мъжът да вижда по-скоро нея, а не външната.

Накара ме да го направя отново, този път сякаш наливам чашка чай на съдържателната на чайната „Ичирики“. И аз си показах ръката точно по същия начин, но Мамеха направи гримаса.

— Но, за бога, аз съм жена — каза тя. — Защо ми демонстрираш така ръката си? Може би просто се опитваш да ме ядосаш.

— Да ви ядосам ли?

— А какво друго да си мисля? Показваш ми колко млада и красива си, докато аз съм стара и грохнала. Освен ако не демонстрираш грубост…

— Защо да е грубост?

— Защо иначе ще се стараеш толкова да ме накараш да видя вътрешната страна на ръката ти? Със същия успех би могла да ми покажеш ходилото си или бедрото. Ако успея да зърна нещичко тук или там, прекрасно. Но да го демонстрираш така очевидно!

Тъй че „налях“ още няколко чашки чай, докато не усвоих по-сдържан и подходящ начин. И тогава Мамеха обяви, че сме готови да тръгнем заедно из Гион.

Вече няколко часа носех пълното одеяние на чиракуваща гейша. А ето че трябваше да се опитам да вървя из цял Гион със сандалите, които ние наричаме окобо. Те са доста високи и дървени, с изящни лакирани каишки. На повечето хора формата им се струва елегантна — окобо са заострени клинообразно надолу, така че ходилото е два пъти по-малко от горната част. Но на мен ми беше трудно да вървя изискано с тях. Имах чувството, че на краката ми са вързани керемиди.

Двете с Мамеха се отбихме в може би двайсет чайни и окии, макар в повечето от тях да не се задържахме повече от няколко минути. Обикновено вратата отваряше прислужница и Мамеха молеше учтиво за разрешението да говори със съдържателката; появяваше се самата съдържателка и Мамеха й казваше:

— Бих искала да ви представя своята нова по-малка сестра Саюри.

Аз се покланях много ниско и казвах:

— Моля за вашето благоразположение и покровителство, госпожо.

Съдържателката и Мамеха разменяха някоя и друга дума и ние си тръгвахме. На няколко места ни поканиха на чашка чай и там прекарахме около пет минути. Аз обаче упорито не пиех и само си мокрех устните. Най-трудно е да се научиш как да използваш тоалетна, когато си в кимоно, а аз не бях никак сигурна, че вече съм го усвоила правилно.

След час бях толкова изтощена, че едва се сдържах да не застена, докато обикаляхме квартала. Но двете продължихме. По онова време в Гион имаше, предполагам, трийсет, или четирийсет първокласни чайни и стотина на малко по ниско ниво. Не можехме, разбира се, да посетим всичките. Отбихме се в петнайсетината, където Мамеха обикновено забавляваше посетителите. Що се отнася до окиите, може би имаше стотици, но ние посетихме само няколкото, с които тя поддържаше някакви отношения. Скоро след три следобед приключихме с визитите. Не исках нищо друго, освен да се прибера и да заспя за дълго. Мамеха обаче имаше други планове за вечерта. Трябваше да присъствам на първия си ангажимент като „начинаеща“ гейша.

— Иди и се изкъпи — каза ми тя. — Доста се поизпоти, а и гримът ти не е наред.

Беше топъл есенен ден, а и аз се бях постарала доста.

Вкъщи Леля ми помогна да се разсъблека, а след това се смили над мен и ме остави да поспя половин час. Отново се радвах на благоволението й, защото глупавите ми грешки бяха останали далеч назад, а бъдещето ми изглеждаше по-светло от това на Пити. Щом ме събуди, хукнах към банята. До пет бях вече успяла да се облека и гримирам. Можете да си представите колко силно се вълнувах, защото години наред бях гледала Хацумомо, а после и Пити да излизат следобед или вечер красиви и нагласени, а сега бе дошъл и моят ред. Тази вечер събитието — първото, на което щях да присъствам — беше банкет в хотел „Кансай интернационал“. Банкетите са тежки и официални събирания, където гостите седят един до друг във формата на буквата П покрай стените на голяма стая в японски стил и пред всекиго е поставен малък поднос с храната. Присъстващите гейши се движат в центъра на помещението — искам да кажа, във вътрешното пространство на образуваното от подносите П — и прекарват само по няколко минути на колене пред всеки гост, колкото да му напълнят чашката със саке или да разменят няколко думи. Събитието едва ли може да се нарече вълнуващо, а като начинаеща моята роля бе по-скучна дори от тази на Мамеха. Стоях от едната й страна като сянка. И когато ме представяше, правех едно и също — покланях се дълбоко и казвах: „Наричам се Саюри. Аз съм съвсем начинаеща и моля за вашето снизхождение.“ Само това, нищо повече и никой не ми отвръщаше нито с дума.

Към края на банкета вратите в единия край на помещението се отвориха и Мамеха и една друга гейша изпълниха заедно танца, известен като Чийо но томо — „приятелки завинаги“. Това е красивата история на две предани една на друга жени, които се срещат отново след дълга разлъка. Докато траеше танцът, повечето мъже не преставаха да си чоплят зъбите — бяха шефове в голяма компания за производство на каучукови клапи или нещо подобно и се бяха събрали в Киото за годишния си банкет. Не мисля, че и един от тях бе наясно с разликата между танцуване и ходене насън. Но аз бях очарована. Когато танцуват, гейшите винаги използват за акцент сгъваемо ветрило, а специално Мамеха бе много изкусна в движенията. Тя най-напред сгъна ветрилото и докато правеше кръг с тяло, го размаха изящно с китка, за да изобрази поток. После го разтвори и то се превърна в чашка, в която нейната партньорка й наля саке. С една дума, танцът беше прекрасен, а също и музиката, изпълнявана на шамисен от една ужасно кльощава гейша с малки воднисти очи.

Официалните банкети обикновено не продължават повече от два часа, тъй че в осем отново бяхме навън. Тъкмо да се обърна да благодаря на Мамеха и да й пожелая „лека нощ“, тя каза:

— Мислех да те отпратя да си легнеш, но ти изглеждаш кипяща от енергия. Аз отивам в чайната „Комория“. Ела с мен и опитай за първи път вкуса на неофициалното събиране. Пък и нека започнем да те показваме колкото се може по-скоро.

Не можех просто ей така да й кажа, че съм прекалено уморена, затова преглътнах чувствата си и я последвах.

Тържеството, както ми обясни пътем тя, се давало от директора на Националния театър в Токио. Той познавал всички знатни гейши в едва ли не всички квартали на гейши в Япония и въпреки че по всяка вероятност щял да е много сърдечен, когато Мамеха ме представи, не бивало да очаквам да ми обърне особено внимание. От мен се изискваше само през цялото време да изглеждам хубава и да попивам обноските й.

— Просто внимавай да не допуснеш нещо, което да развали впечатлението от теб — предупреди ме Мамеха.

Влязохме в чайната и една прислужница ни покани в стан на горния етаж. Не смеех да погледна вътре, когато Мамеха коленичи и отвори плъзгащата се врата, но зърнах седем-осем мъже, насядали на възглавнички около маса, в компанията на може би четири гейши. Поклонихме се, влязохме и коленичихме на рогозките, за да затворим вратата след себе си — така една гейша влиза в стая. Най-напред, както ме бе учила Мамеха, поздравихме другите гейши, сетне домакиня в ъгъла на масата и след това гостите.

— Мамеха сан — провикна се една от гейшите. — Идвате тъкмо навреме, за да ни разкажете историята за майстора ни перуки Конда сан.

— О, небеса, изобщо не мога да си я спомня — отвърни Мамеха и всички се разсмяха.

Нямах представа в какво се състои шегата. Заобиколих ме масата и коленичихме до домакина. Аз седнах от едната страна на Мамеха.

— Господин директор, моля да ми разрешите да ви представя моята нова по-малка сестра — каза му тя.

Това бе знак за мен да се поклоня, да си кажа името, да помоля директора за неговото снизхождение и прочее. Той бе много нервен човек с изпъкнали очи и тънки като на птичка кости. Дори не ме погледна, а загаси цигарата си в препълнения пепелник наблизо и попита:

— Каква е тази история с майстора на перуки Конда сан? Цяла вечер момичетата постоянно я споменават, а никоя не иска да я разкаже.

— Честно казано, не знам — отвърна Мамеха.

— Което ще рече — поде друга гейша, — че тя твърде много се смущава да я разкаже. Щом отказва, значи аз ще трябва, предполагам, да го направя.

Идеята, види се, хареса на мъжете, но Мамеха само въздъхна.

— Междувременно ще дам на Мамеха сан чашка саке за успокоение на нервите — каза директорът и изплакна собствената си чашка в купа вода, поставена на масата с тази цел, и я напълни за Мамеха.

— И така — започна разказа си гейшата, — въпросният Конда сан е най-добрият майстор на перуки в Гион, или попе всички твърдят това. Години наред Мамеха сан ходеше при него. Както знаете, тя винаги държи на най-доброто. Погледнете я и ще се убедите.

Мамеха направи престорено гневна физиономия.

— Със сигурност има най-изкусната подигравателна усмивка — подметна един от мъжете.

— По време на представление — продължи гейшата — майсторът на перуки е винаги зад кулисите, за да помага при смяната на костюмите. Често, когато гейша сменя едно кимоно с друго, нещо се свлича ту тук, ту там и после изведнъж… гола гръд! Или… малко косъмчета! Знаете, че се случват такива работи. Така или иначе…

— Всичките тези години работя в банка — обади се един от мъжете. — Искам да съм майстор на перуки!

— То е много повече от това да зяпаш голи жени. Мамеха сан е голяма моралистка и се преоблича зад параван…

— Нека да разкажа историята — прекъсна я Мамеха, — наистина ще ми развалиш репутацията. Не съм моралистка, но Конда сан винаги ме зяпаше така, сякаш не може да дочака поредната смяна на костюмите. Затова накарах да ми донесат параван. Чудя се как не проби в него дупка с очи, мъчейки се да ме зърне.

— Защо не си му разрешавала някой и друг бегъл поглед от време на време? — прекъсна я директорът. — Толкова ли е страшно да си малко по-мила?

— Никога не съм гледала на това така — отвърна Мамеха. — Вие сте съвършено прав, господин директор. Как би могъл да навреди един бегъл поглед? Може би искате да ни дадете възможност да сторим това сега?

При тези думи всички в стаята избухнаха в смях. А когато взеха да се поуспокояват, директорът отново ги взриви, като се изправи на крака и започна да развързва пояса на кимоното си.

— Ще послужа за пример, ако и ти на свой ред ми позволиш да зърна нещичко — каза той на Мамеха.

— Никога не съм отправяла подобно предложение — отвърна тя.

— Не е много великодушно от твоя страна.

— Великодушните не стават гейши — отбеляза тя. — А покровители на гейши.

— Е, добре тогава — каза директорът и си седна на мястото. Трябва да кажа, че си отдъхнах, защото макар останалите да се забавляваха неимоверно, на мен ми беше неловко.

— Та докъде бях стигнала? — попита Мамеха. — И така, заръчах да ми донесат параван и мислех, че това е надеждна защита от Конда сан. Но веднъж се върнах забързана от тоалетната и не го намерих. Нямаше го никъде. Започнах да с паникьосвам, защото ми трябваше перука за следващото излизане на сцената. Скоро обаче го отрих да седи опрян и стената върху един скрин. Изглеждаше отпаднал и се потеше обилно. Притесних се да не би да му е зле на сърцето Перуката ми беше до него и щом ме видя, той се извини ми помогна да си я сложа. А по-късно същия ден ми подаде бележка…

На това място гласът на Мамеха секна. По едно врем един от мъжете попита:

— И какво пишеше в нея?

Мамеха закри очи с ръка. Беше прекалено смутена, за да продължи, и всички в стаята избухнаха в смях.

— Добре тогава, аз ще ви кажа какво е пишело — обади се гейшата, която беше започнала историята. — Гласи приблизително следното: „Свидна на сърцето ми Мамеха, ти си най-прекрасната гейша в цял Гион“ и така нататък. „След като свалиш перука от главата си, аз се грижа нежно за нея и я пазя в работилницата си, за да мога много пъти на ден да заравям лице в нея и да вдъхвам уханието ти. Но днес, когато хукна към тоалетната, ти ми подари най-прекрасния миг в моя живот. Докато беше вътре, аз се притаих до вратата и омайният звук на звънливото шуртене, по-мелодично от водопад…“

Мъжете така се разсмяха, че гейшата трябваше да ги изчака да се успокоят.

— „… и омайният звук на звънливото шуртене, по-мелодично от водопад, уголеми чучура, от който шуртя аз…“

— Не го беше казал така — намеси се Мамеха. — Беше написал: „… омайният звук на звънливото шуртене, по-мелодично от водопад, ме накара да набъбна и да се втвърдя при мисълта за разголеното ти тяло…“

— После той й казал — продължи другата, — че от възбуда ме можел да стане на крака и че се надява някой ден отново да преживее такъв миг.

Всички, разбира се, се разсмяха, затова и аз се престорих, че се смея. Но истината е, че ми беше трудно да повярвам, че тези мъже, платили толкова пари, за да са сред жени и красиви и скъпи кимона, действително искат да слушат истории, каквито биха си разказвали децата край езерото в Йороидо. Бях си представяла, че няма да мога да следя разговор за литература или за Кабуки или за друго от този род. Имаше, разбира се, и такива партита в Гион. Просто се случи така, че първото в моя живот бе от най-детинските.

Докато се разказваше историята с Мамеха, мъжът до мен не преставаше да търка лицето си — цялото на петна, и почти не обръщаше внимание на оживлението наоколо. По едно време обаче се загледа дълго в мен и каза:

— Какво ти е на очите? Или аз пих прекалено много.

Наистина бе прекалил с пиенето, макар да знаех, че ще е неприлично да му го кажа. Но преди да успея да отговоря, веждите му затрепериха и след миг той вдигна ръка и така яростно се зачеса по главата, че по раменете му се посипа скреж. Оказа се, че бил известен в Гион като „господин Скреж“ заради ужасния му пърхот. Изглежда, бе забравил, че ми е задал въпрос — или изобщо не бе очаквал отговор, защото сега пък ме попита на колко съм години. Казах, че съм на четиринайсет.

— Ти си най-порасналата четиринайсетгодишна, която някога съм срещал. На, вземи. — И той ми подаде празна чашка за саке.

— О, не, благодаря ви, господине, аз съм само начинаеща…

Това ме бе научила Мамеха да казвам, но господин Скреж дори не чу. Продължи да държи чашката във въздуха, докато не я поех, и надигна бутилка саке, за да ми налее.

Не биваше да пия, защото една чиракуваща гейша — това важеше особено за начинаещите — трябва да изглежда като дете. Ала не можех и да не му се подчиня. Подадох чашката, но преди да я напълни, той отново си разчеса главата и аз с, ужас видях, че в нея паднаха няколко снежинки. Господин Скреж я напълни и каза:

— А сега пий. Хайде. Първата от многото.

Усмихнах му се и започнах да вдигам бавно чашката към устните си — не знаех какво друго да направя, — когато, слава богу, Мамеха ме спаси.

— Днес е първият ти ден в Гион, Саюри. Няма да е редно да се опиеш — каза ми тя, макар всъщност думите й да бяха отправени към господин Скреж. — Само намокри устни и това ще е достатъчно.

Така че я послушах и намокрих устните си със саке. Като казвам, че ги намокрих, имам предвид, че ги бях стиснала силно, до болка, тъй че когато наклоних чашката към устата си, усетих течността да се разлива по кожата ми. После върнах бързо чашката на масата и казах: „Ммм, много вкусно!“, но вече бърках в пояса си за носната кърпичка. Изпитах огромно облекчение, когато избърсах устни с нея, и съм щастлива да заявя, че господин Скреж дори не забеляза това, защото цялото му внимание беше в пълната чашка на масата пред него. Той я взе с два пръста, изля я в гърлото си стана и се извини, че отива до тоалетната.

От една чиракуваща гейша се очаква да придружи гост до тоалетната и обратно, но никой не очаква това от начинаеща. Ако на тържеството не присъства чиракуваща гейша, мъжът отива сам или някоя от гейшите го придружава. Само че господин Скреж стоеше и зяпаше надолу към мен и най-накрая аз проумях, че чака да стана.

Не познавах чайната „Комория“ и не знаех пътя до тоалетната, но господин Скреж със сигурност бе наясно. Последвах го по коридора, а после и зад завоя. Пред тоалетната той отстъпи, за да му отворя вратата. Затворих я след него и зачаках в коридора. Тогава чух, че някой се изкачва по стълбите, но нищо не си помислих. След малко господин Скреж беше готов и двамата тръгнахме обратно. Когато влязохме в стаята, видях, че още една гейша, придружена от чиракуваща, се е присъединила към групата. И двете бяха с гръб към вратата, тъй че не видях лицата им, докато, с господин Скреж не седнахме на местата си. Можете да си представите как се слисах, когато най-сетне ги видях — от другата страна на масата седеше единствената жена, която бих искала да избегна с цената на всичко — Хацумомо. Усмихваше ми се, а до нея седеше Пити.

15

Като всички хора, и Хацумомо се усмихваше, когато беше щастлива, а тя беше най-щастлива, когато се готвеше да накара някого да страда.

— Ооо, каква изненада! Какво невероятно съвпадение! Ами че това е начинаеща! Тогава за нищо на света няма да ви разкажа тази история, защото мога да засрамя горкото създание!

Надявах се Мамеха да се извини и да ме изведе оттам. Но тя само ми хвърли тревожен поглед. Вероятно смяташе, че остави Хацумомо сама с онези мъже е като бягство от гояща къща — по-добре щеше да е да останем и да овладеем пожара.

— Наистина няма нищо по-трудно от това да си начинаеща — не спираше Хацумомо. — Нали така, Пити?

Пити беше вече чиракуваща гейша — начинаеща беше шест месеца по-рано.

Подирих с очи съчувствието й, но тя седеше с ръце в скута и не откъсваше поглед от масата. Познавах си я, затова разбрах, че бръчицата на върха на носа й издава тревога.

— Да, госпожо — отвърна тя.

— Колко трудно време в живота! — продължи Хацумомо. Все още си спомням колко тежко ми беше… Как се казваш момиченце?

За щастие, не се наложи да отговоря, защото Мамеха с обади и каза:

— Напълно права сте, че е било тежко за вас, Хацумомо сан. Макар, разбира се, да бяхте по-непохватна от повечето момичета.

— Искам да чуя края на историята — обади се един от мъжете.

— И да притесним клетата начинаеща, която току-що с присъедини към нас? — попита Хацумомо. — Ще ви я разкажа само ако обещаете да не мислите за клетото създание докато слушате. Представете си някое друго момиче.

Хацумомо можеше да е изкусна в сатанинството си. Мъжете сигурно нямаше и да си помислят дори, че историята има връзка с мен, но след тези нейни думи — едва ли.

— Та докъде бях стигнала? — поде Хацумомо — А, да. Начинаещата, за която споменах… Не мога да си спомня името й, но трябва да й измисля някакво, за да не я бъркате с това клето момиче тук. Кажи ми, момиченце… как се казваш?

— Саюри, госпожо — отвърнах и от нерви лицето ми така пламна, че не бих се удивила, ако гримът ми се разтопеше започнеше да се стича по кимоното ми.

— Саюри. Колко хубаво! Някак не ти отива. Ами нека на зовем начинаещата от историята Маюри. И така, вървя един ден по булевард Шиджо с Маюри на път към дома на нейната по-голяма сестра. Духаше ужасен вятър, от онзи, който кара прозорците да дрънчат, а бедната Маюри все още не беше свикнала да носи кимоно. Тя тежеше колкото едно пиле, а трябва да знаете, че тези големи ръкави са понякога като платна на кораб. Тъкмо да пресечем улицата, и тя изчезна. Чух зад себе си звук — нещо като „А… а…“, но едва чуто.

На това място Хацумомо се обърна и ме погледна.

— Гласът ми не е достатъчно висок — каза. — Я да чуя теб. „А… а…“

Какво можех да направя. Постарах се да издам звука.

— Не, не, по-високо… добре де, както и да е! — Хацумомо се обърна към мъжа до нея и прошепна: — Не е особено умна, нали? — После поклати глава и продължи: — С една дума, когато се обърнах, видях, че вятърът е отнесъл бедната Маюри няколко пресечки по-назад и тя така размахва ръце и крака, че изглежда като преобърнал се по гръб бръмбар. Едва не си разкъсах обито от смях, а тя най-неочаквано залитна от тротоара на платното на един много натоварен кръстопът, точно когато минаваше една кола. Слава богу, че вятърът я стовари върху капака! Краката й се вирнаха… и после, ако можете да си го представите, вятърът вдигна нагоре кимоното й и… Е, няма защо да ви казвам какво се случи.

— Разбира се, че има защо — извика един от мъжете.

— Нямате ли въображение? — отвърна тя. — Вятърът й вдигна кимоното и бедрата й се оголиха. Тя не искаше да я видят гола и за да запази благоприличие, се завъртя, така че краката й се разкрачиха широко, а интимните й части се лепнаха на предното стъкло, точно пред лицето на шофьора…

Мъжете, разбира се, вече бяха изпаднали в истерия. Изключение не правеше и директорът, който тропаше по масата с чашката си, сякаш стреляше с автомат, и повтаряше:

— Защо на мен никога не ми се случва подобно нещо?

— Наистина, господин директор — каза Хацумомо. — Момичето бе едва начинаеща! Не че шофьорът успя да види нещо. Искам да кажа, можете ли да си представите, че гледате интимните части на момичето през масата? — Тя говореше, естествено, за мен. — Сигурно не са по-различни от на бебе!

— Момичетата понякога започват да се окосмяват още на единайсет години — каза един от мъжете.

— На колко си години, малка Саюри сан? — попита ме Хацумомо.

— На четиринайсет, госпожо. — Казах го възможно най-любезно. — Но отдавна ги навърших.

На мъжете това вече им хареса и усмивката на Хацумомо леко се втвърди.

— Четиринайсет ли? — удиви се тя. — Прекрасно! И, не ще и дума, че още нямаш косми…

— О, имам. Даже много! — И аз вдигнах ръка и потупах косата на главата си.

Мисля, че бе доста уместна постъпка, макар че тогава не ми се стори кой знае колко умна. Мъжете се разсмяха по-силно дори, отколкото на разказа на Хацумомо. Тя също се разсмя, защото не искаше, предполагам, да се разбере, че шегата я е засегнала.

Щом смехът затихна, двете с Мамеха си тръгнахме. Не бяхме успели да затворим и вратата след себе си, когато чухме, че и Хацумомо се извинява и си тръгва. Двете с Пити ни последваха надолу по стълбата.

— Какво ще кажете, Мамеха сан, доста смешно беше, нали? — обади се Хацумомо. — Не знам защо досега по-често не сме развличали заедно гости.

— Да, беше смешно — отвърна Мамеха. — Направо се опиянявам от мисълта какво ни готви бъдещето.

След тези думи Мамеха ме погледна доволно. Опияняваше се от мисълта да види Хацумомо разгромена.

Вечерта се изкъпах, свалих си грима и тъкмо отговарях на пороя от въпроси на Леля, когато Хацумомо се прибра и застана пред мен във вестибюла. Обикновено не си идваше толкова рано, но щом зърнах лицето й, веднага ми стана ясно, че се е върнала, за да ми направи скандал. Нямаше я дори жестоката й усмивка, а устните й бяха силно стиснати и тя изглеждаше почти грозна. Само след миг протегна ръка ме удари през лицето. Последното, което зърнах преди удара, бяха стиснатите й зъби — два наниза от перли.

Толкова се смаях, че не помня какво се случи веднага след това. Но Леля и Хацумомо май взеха да се карат, защото следващото, което стигна до слуха ми, бяха думите на Хацумомо:

— Ако това момиче отново, ме изложи публично, с удоволствие ще я зашлевя по другата буза.

— Какво направих, че да ви изложа? — попитах.

— Знаеш прекрасно какво имах предвид, като попитах дали имаш косми, а ти ме изкара глупачка. Дължа ти една услуга, малка Чийо. И ти обещавам, че скоро ще ти се издължа.

Гневът й като че стихна и тя отново излезе на улицата, където Пити я чакаше, за да й се поклони.

На другия ден разказах за случилото се на Мамеха, но тя почти не ми обърна внимание.

— Какво от това? — каза. — Слава богу, че не ти е оставила следа на бузата. Не си очаквала, че ще е във възторг от думите ти, нали?

— Само се притеснявам какво ще се случи следващия път, когато се сблъскаме с нея.

— Ще ти кажа какво. Ще се обърнем и ще си тръгнем. Домакинът може да се удиви, че още невлезли, си тръгваме, но така е по-добре, отколкото да позволяваме на Хацумомо пак да те обижда. Тъй или иначе, ще е истинско щастие да попаднем на нея.

— Не разбирам, госпожо, защо ще е щастие?

— Ако ни принуди да напуснем няколко чайни, ще се отбием на повече места, ето защо. Така по-бързо ще станеш известна в Гион.

Увереността на Мамеха ми вдъхна кураж. И наистина, когато по-късно тръгнахме, очаквах, че през нощта ще си сваля грима и ще открия, че кожата ми гори от удоволствието на една дълга вечер. Най-напред се отбихме на партито на млад филмов актьор, който изглеждаше не по-възрастен от осемнайсет години, но нямаше нито един косъм на глава си, нито пък мигли или вежди. След няколко години много се прочу, но с начина, по който умря. Самоуби се с меч, но преди това уби една млада келнерка в Токио. Във всеки случай ми се стори много странен, докато не забелязах, че не сваля очи от мен — бях прекарала толкова дълго в изолацията на нашата окия, че да си призная, вниманието към мен ми беше приятно. Стояхме там повече от час, но Хацумомо не се появи. Струваше ми се, че мечтите ми за успех могат истина да се сбъднат.

След това се отбихме на парти, давано от ректора на Киотоския университет. Мамеха веднага се заприказва с един човек, когото не беше виждала известно време, и ме остави сама. Единственото местенце на масата бе до възрастен мъж с бяла риза на лекета, който май беше много жаден, защото непрестанно се наливаше с бира, освен когато спираше, за да се оригне. Коленичих до него и тъкмо да му се представя, чух плъзгащата се врата да се отваря. Очаквах да видя прислужница с поредната порция саке, но в коридора бяха коленичили Хацумомо и Пити.

— О, небеса! — чух Мамеха да казва на мъжа, когото забавляваше: — Верен ли е часовникът ви?

— Абсолютно верен — отвърна той. — Всеки следобед го сверявам с часовника на гарата.

— Боя се, че със Саюри нямаме друг избор и колкото и да е неприлично, трябва да тръгваме. Вече от половин час ши чакат на друго място!

Двете станахме и се измъкнахме от увеселението веднага щом Хацумомо и Пити влязоха.

На излизане от чайната Мамеха ме дръпна в една празна стая с татами. В полумрака не можех да различа чертите й освен красивия овал на лицето и пищната й прическа. Щом аз не я виждах, значи и тя не можеше да ме види и аз оставих челюстта ми да увисне от разочарование и отчаяние — имах чувството, че никога не ще успея да избегна Хацумомо.

— Какво каза на тази ужасна жена днес? — попита ме Мамеха.

— Абсолютно нищо, госпожо!

— Как тогава ни намери тук?

— Самата аз не знаех, че ще дойдем. Не бих могла да й кажа.

— Моята прислужница знае за този ангажимент, но не мога да си представя, че… Е, добре, ще идем на едно парти за което едва ли някой знае. Миналата седмица Нага Теруоми бе назначен за диригент на Токийската филхармония, днес следобед пристигна в града, за да даде на всички възможност да му се поклонят. Не ми се ходи особено, но… поне Хацумомо няма да е там.

Пресякохме булевард Шиджо и свихме по тясна улица, която се носеше миризма на саке и печени картофи. От ярко осветените прозорци на втория етаж на една чайна ни заля смях. Млада прислужница ни поведе към една стая горе. Там заварихме диригента да почуква гневно с пръсти по чашка саке. Тънката му коса бе намазана с брилянтин и сресана назад. Останалите мъже бяха в разгара на игра по надпиване с две гейши, но диригентът не искаше да участва в нея. Той поговори с Мамеха, а после я помоли да потанцува. Не мисля, че го вълнуваше толкова танцът. Това бе повод да сложи край на играта и да накара останалите отново да му обърнат внимание. Тъкмо прислужницата донесе шамисен и го подаде на едната от гейшите — дори преди Мамеха да заеме поза, — плъзгащата се врата се отвори и… Сигурна съм, че знаете какво се каня да кажа. Отново се появиха Хацумомо и Пити.

Трябваше да видите как Мамеха и Хацумомо се усмихнаха една на друга. Бихте си помислили дори, че двете споделят интимна шега, докато всъщност Хацумомо със сигурност се наслаждаваше на победата си, че ни е открила, а Мамеха… Усмивката й според мен бе начин да прикрие гнева си. Забелязах, че докато танцуваше, брадичката й се издава напред, а ноздрите й се разширяват. След като свърши, тя дори не се върна на масата, а само каза на диригента:

— Благодаря ви, че ми позволихте да се отбия! Боя се, че вече е късно… Със Саюри трябва да се извиним…

Не мога да ви опиша колко доволна изглеждаше Хацумомо, когато затваряхме вратата след себе си.

Последвах Мамеха по стълбата. Най-долу тя спря и зачака. Една млада прислужница най-сетне дотича да ни изпрати — същата, която ни бе придружила до стаята преди малко.

— Колко ли е труден животът ти на прислужница! — обърна се към нея Мамеха. — Искат ти се навярно толкова много неща, а имаш толкова малко пари. Но я ми кажи какво ще направиш с парите, които току-що спечели?

— Не съм спечелила никакви пари, госпожо — отвърна момчето. Но като гледах как нервно преглъща, можех със сигурност да кажа, че лъже.

— Колко ти обеща Хацумомо?

Погледът на прислужницата мигом се заби в пода. Едва сега проумях какво имаше предвид Мамеха. Както разбрахме след време, Хацумомо наистина беше подкупила най-малкото една прислужница във всяка първокласна чайна в Гион. От тях се искало да позвънят на Йоко — момичето на телефона в нашата окия, — щом с Мамеха пристигнем някъде. Тогава още не знаехме, разбира се, че и Йоко е замесена, но Мамеха беше напълно права, като предположи, че въпросната прислужница бе известила по някакъв начин Хацумомо.

Момичето не смееше да я погледне. Дори когато Мамеха вдигна брадичката й, очите на прислужницата останаха забити в пода, сякаш тежаха като две оловни топки. Вън на улицата чухме гласа на Хацумомо да се носи от прозореца на втория етаж — улицата беше толкова тясна, че всеки звук отекваше.

— Да, как й беше името? — попита там горе тя.

— Саюко — отвърна един от мъжете.

— Не Саюко, а Саюри — поправи го друг.

— Точно за нея става дума — продължи Хацумомо. — Но е толкова смущаващо, че… не бива да го казвам! Изглежда приятно момиче…

— Не успях да добия кой знае каква представа — обади се мъжки глас. — Но е много хубава.

— Такива необикновени очи — подхвърли една от гейшите.

— Знаете ли какво чух да казва за очите й един мъж преди известно време? — попита Хацумомо. — Каза ми, че цветът им е като на смачкани глисти.

— Смачкани глисти… Със сигурност не съм чувал подобно определение за цвят.

— Ще ви кажа какво знам за нея — продължи Хацумомо, — но трябва да обещаете да не го разпространявате. Тя е болна от някаква особена болест и гърдите й са като на старица — отпуснати и съсухрени — наистина ужасно! Видях веднъж в банята…

Стояхме и слушахме, но като чухме това, Мамеха ме по бутна да тръгвам и ние се отдалечихме. За момент тя спря, огледа улицата надолу-нагоре и каза:

— Опитвам се да измисля къде да идем, но… не се сещам за нито едно място. Щом ни откри тук, може, предполагам, да ни намери навсякъде в Гион. По-добре се прибери, Саюри, докато не измислим нов план.

Един следобед през Втората световна война, няколко години след събитията, за които ви разказвам, в разгара на парти под клоните на кленово дърво един офицер извади пистолета си от кобура и го постави на сламената рогозка — искаше да ме впечатли. Помня колко ме порази красотата на оръжието. Металът имаше мътен блясък; извивките му бяха меки и съвършени. Напоената с мазнина ръкохватка бе от прекрасно дърво. Но когато, докато слушах разказите на офицера, си помислих за какво служи този пистолет и той изобщо престана да е красив и вместо това се превърна в нещо чудовищно.

Точно същото се случи и с Хацумомо, след като доведе дебюта ми до пълен застой. Не че преди това не я мислех за чудовище. Само че й бях завиждала за хубостта, а след случилото се престанах. Вместо, както му е редът, да присъствам всяка вечер на банкети или поне на десет-петнайсет партита, бях принудена да седя в нашата окия и да се упражнявам да танцувам и да свиря на шамисен, сякаш от предишната година насам не е настъпила никаква промяна в живота ми. Когато Хацумомо минаваше край мен по коридора в пълно одеяние и набелено лице, което леко светеше над тъмното й кимоно като луна в мъглива нощ, сигурна съм, че и слепец би видял, че е красива. Но въпреки това не изпитвах нищо освен омраза и чувах как пулсът свисти в ушите ми.

През следващите дни Мамеха ме повика няколко пъти при себе си. Всеки път се надявах да ми каже, че е намерила начин да се справи с Хацумомо, но тя само ме пращаше да изпълня поръчения, които не можеше да повери на прислужницата си. Един следобед я попитах има ли представа какво ще стане с мен.

Боя се, че за момента си заточеница, Саюри сан — отвърна тя. — Надявам се, че си по-решена от всякога да унищожиш тази подла жена! Но преди да съм измислила план, нима да е добре за теб да ме придружаваш из Гион.

Бях, разбира се, разочарована да го чуя, но Мамеха беше напълно права. Подигравките на Хацумомо можеха така да ми навредят в очите на мъжете, та дори и на жените, че от финансова гледна точка беше по-добре да си седя вкъщи.

За щастие, Мамеха беше много находчива и успяваше от време на време да намира безопасни събирания, на които да присъствам. Хацумомо може и да беше затворила за мен Гион, но не можеше да затвори целия свят отвъд него. Мамеха често ме канеше да я придружа, когато имаше ангажименти извън Гион. Веднъж бях на еднодневно пътешествие до Кобе, където Мамеха преряза лентата при откриването на нова фабрика. Друг път заедно придружавахме бившия президент на Японската телефонна и телеграфна компания по време на екскурзията му из Киото с лимузина. Бях много впечатлена, защото за пръв път имах възможност да разгледам огромния град, който се простираше извън нашия малък свят Гион. Да не говорим, че за пръв път се возех на кола. Никога не си бях давала сметка колко безнадежден бе животът на някои хора през ония години, докато не минахме покрай реката южно от града и не видях мръсни жени да кърмят бебетата си под дърветата край железопътните релси и мъже в съдрани сламени сандали, наклякали сред буренака. Не твърдя, че в Гион никога не стъпваха бедняци, но рядко виждахме някой като онези гладуващи, окаяни селяни. Никога нямаше да проумея, че аз — една робиня, тероризирана от проклетията на Хацумомо — съм живяла относително щастливо през годините на Голямата депресия. Но този ден разбрах, че това е самата истина.

Една сутрин се прибрах от училище и заварих бележка от Мамеха да си взема грима и веднага да отида в дома й. Когато пристигнах, господин Ичода, който също като господин Бекку беше майстор по обличане на кимона, вече завързваше обито на Мамеха пред голямото огледало в задната стая.

— Побързай и се гримирай — каза Мамеха. — В другата стая съм ти приготвила кимоно.

Апартаментът й бе огромен по стандартите на Гион. В допълнение към основната стая, широка шест татами, имаше още две по-малки — помещение, където Мамеха се обличаше и гримираше и което служеше в същото време и за стая на прислужницата, и друга — спалнята на Мамеха. Там върху току-що застлана постеля лежеше кимоното за мен. Постелята ме озадачи. Чаршафите със сигурност не бяха същите, в които тя бе прекарала предната нощ, защото бяха гладки като пресен сняг. Питах се какво ли трябва да означава това, докато навличах памучната роба, която бях донесла със себе си. Когато отидох да се гримирам, Мамеха ми каза защо ме е повикала.

— Баронът се върна в града. Ще дойде тук за обяд. Искам да те представя.

Досега не успях да ви спомена за барона, но Мамеха имаше предвид барон Мацунага Цунейоши — нейния данна. В Япония вече няма барони и графове, но преди войната беше друго и барон Мацунага бе със сигурност сред най-богатите. Семейството му владееше една от най-големите японски банки и бе много влиятелно в областта на финансите. Първоначално по-големият му брат бе наследил титлата барон, но беше убит като финансов министър в кабинета на министър-председателя Инукаи. Покровителят на Мамеха, вече прехвърлил трийсетте, бе наследил не само титлата, но и цялото богатство на брат си, включително и голямо имение в Киото, недалеч от Гион. Работата му го задържаше повечето време в Токио; задържаше го и нещо друго — защото след много години научих, че имал и друга любовница в токийския район на гейши Акасака. Малко мъже са достатъчно богати, за да си позволят да покровителстват дори една гейша, и барон Мацунага Цунейоши имаше две.

След като разбрах, че Мамеха ще прекара следобеда със своя данна, вече имах по-ясна представа защо постелята в стаята й е застлана с чисти чаршафи.

Преоблякох се бързо в приготвените за мен дрехи — долно кимоно в светлозелено и кимоно в червеникавокафяво и жълто, с изрисувани борови дървета по края. Междувременно една от прислужниците на Мамеха се върна от близкия ресторант с обяда на барона в голяма лакирана кутия. Блюдата бяха готови за сервиране. Най-голямото бе плоска лакирана чиния с две печени на скара пъстърви, положени по корем така, сякаш плуват заедно надолу по реката. От едната им страна имаше две задушени на пара рачета, от онези, които се ядат цели. Пътечки от сол се виеха по черния лак, изобразявайки пясъка, през който са минали рачетата.

След няколко минути баронът пристигна. Надникнах през леко открехнатата плъзгаща се врата и го видях да стои на стълбищната площадка и да чака, докато Мамеха му развърже обувките. Първото ми впечатление бе, че прилича на бадем или друг орех, защото беше дребен и много кръгъл. По онова време брадите бяха на мода и баронът имаше на лицето си няколко дълги меки косъма, които, предполагам, трябваше да изобразяват брада, но ми изглеждаха повече като своеобразна гарнитура или като онези водорасли, които понякога се поръсват върху купичка с ориз.

— О, Мамеха… аз съм напълно изтощен — чух го да казва. — Как ненавиждам тия дълги пътувания с влак!

Най-сетне се събу и прекоси стаята с енергични малки крачки. По-рано същата сутрин прислужницата на Мамеха беше донесла от килера тапициран стол и персийски килим и ги бе подредила близо до прозореца. Баронът седна там, но не мога да кажа какво стана по-нататък, защото прислужницата дойде, извини ми се с поклон и затвори вратата.

Прекарах в малката гардеробна на Мамеха час и повече, докато прислужницата влизаше и излизаше, сервирайки обяда на барона. От време на време дочувах тихия глас на Мамеха, но предимно говореше баронът. По едно време помислих, че й е сърдит, но в крайна сметка дочух достатъчно, за да разбера, че той просто се оплакваше от мъж, когото срещнал предишния ден и който го разгневил, като му задал въпроси от интимен характер. Когато обядът най-сетне приключи и прислужницата изнесе чашки чай, Мамеха ме повика. Излязох, за да се поклоня на барона, но бях нервна, защото никога преди не бях виждала аристократ. Поклоних се и го помолих за снизхождение. Мислех, че може би и той ще каже нещо. Но баронът като че оглеждаше апартамента и почти не ми обърна внимание.

— Мамеха — каза той, — какво стана със свитъка, който беше окачила в декоративната ниша? Беше изрисуван с туш или нещо подобно — много по-добър от този сега.

— Но сегашният, бароне, е стихотворение, изписано лично от Мацудайра Коичи. Виси в нишата вече близо четири години.

— Четири години ли? Не беше ли там картината с туш, когато дойдох последния път?

— Не беше… но във всеки случай баронът не ме е удостоявал с присъствието си почти три месеца.

— Нищо чудно, че се чувствам толкова изтощен. Все повтарям, че трябва да прекарвам повече време в Киото, но… едно влече след себе си друго. Нека погледнем онзи свитък, за който говоря. Не мога да повярвам, че са минали четири години, откакто съм го виждал.

Мамеха повика прислужницата и я помоли да донесе свитъка от килера. На мен се падна задачата да го разгърна. Ръцете ми така трепереха, че свитъкът се изплъзна, когато го опънах пред очите на барона.

— Внимателно, момиче — подвикна той.

Бях толкова притеснена, че и след като се поклоних и извиних, не можех да се сдържа и току поглеждах барона, за да видя дали ми е ядосан. Докато държах свитъка, той като че гледаше по-скоро мен, отколкото картината. Но погледът му не бе осъдителен. След малко си дадох сметка, че в очите му има любопитство, и това ме накара да се почувствам малко по-уверена.

— Този свитък е много по-хубав от онзи в нишата, Мамеха — каза баронът. Но като че продължаваше да гледа мен и не отмести очи, когато го погледнах. — При всички случаи калиграфията е старомодна — продължи той. — Свали я и окачи отново този пейзаж.

Мамеха нямаше друг избор, освен да се подчини и да изпълни желанието му. Тя дори съумя да се престори, че смята идеята за великолепна. След като двете с прислужницата окачихме картината и навихме другия свитък, Мамеха ме накара да налея чай на барона. Погледнати отгоре, образувахме малък триъгълник — Мамеха, баронът и аз. Но говореха, разбира се, те двамата, а аз… аз не правех нищо полезно, освен да седя на колене и да се чувствам абсолютно излишна, като гълъб в гнездото на соколи. Как бих могла да си въобразя, че съм достойна да забавлявам такива мъже, каквито забавляваше Мамеха — не само големи аристократи като барона, а и председателя. Та дори и директорът на театъра преди няколко вечери… той почти не ме погледна. Не твърдя, че преди това се чувствах достойна за компанията на барона, но сега за сетен път си дадох сметка, че съм едно нищо и никакво простовато момиче от рибарско селце. Ако зависеше от нея, Хацумомо щеше да ме държи насами дъното, така че никой мъж, посетил Гион, да не може и да ме зърне. Знаех, че никога повече няма да видя барон Мацунага. И никога няма да се срещна с председателя. Не бе изключено Мамеха да разбере колко съм безнадеждна и да ме остави да прашасвам в нашата окия като рядко използвано кимоно, което е изглеждало толкова хубаво, преди да го купят. Баронът — вече започвах да разбирам, че е нервен човек — се приведе и зачовърка драскотина по масата, с което ми напомни за баща ми през онзи ден, когато го видях за последен път — човъркаше с пръсти мръсотията от пукнатините на масата. Запитах се какво ли ще си помисли, ако можеше да ме види, коленичила тук, в дома на Мамеха, облечена в кимоно, по-скъпо от всичко, което бях виждала в живота си, и в компанията на един барон и на може би най-известната в цяла Япония гейша. Едва ли бях достойна за всичко това. И тогава си дадох сметка за великолепната коприна около тялото ми. И изпитах чувството, че мога да се удавя в красота. В този момент ми хрумна, че самата красота е нещо като болезнена меланхолия.

16

Един следобед двете с Мамеха вървяхме по моста Шиджо на път за Понточо. Отивахме там, за да купим украшения за коса — Мамеха не обичаше магазините за аксесоари в Гион. Изведнъж тя спря. Под моста пухтеше стар влекач и аз помислих, че иска да избегне черния дим от комина му, но тя се извърна към мен с някакво доста непонятно изражение на лицето.

— Какво има, Мамеха сан? — попитах.

— По-добре да ти го кажа, защото все едно ще го чуеш от някого. Твоята малка приятелка Пити спечели наградата за чиракуваща гейша. Очаква се, че и следващия път ще я получи.

Мамеха говореше за една награда, която се даваше на спечелилата най-големи доходи през изминалия месец чиракуваща гейша. Може да е странно, че съществуваше такава награда, но за това имаше прекрасно основание — като ги насърчаваше да печелят колкото се може повече, в същото време наградата помагаше на чиракуващите да станат най-ценените в Гион, тоест такива, които ще печелят много не само за себе си, а и за всички около тях.

Мамеха бе предричала няколко пъти, че няколко години Пити ще напредва мъчително, но в крайна сметка ще свърши като гейша с малко верни клиенти — нито един от тях богат. Беше много тъжна перспектива и аз се зарадвах на новината, че е наградена. В същото време обаче стомахът ми се сви. Пити, изглежда, бе вече една от най-известните чиракуващи в Гион, докато аз си оставах една от най-неизвестните. Запитах се как би повлияло това на бъдещето ми и наоколо ми сякаш притъмня.

Най-странното бе, че Пити е успяла да надмине едно блестящо момиче на има Райха, печелило наградата последните седем месеца поред. Майка на Райха била много известна навремето гейша, а баща й принадлежеше към един от най-знатните родове в Япония — притежатели на несметни богатства. Винаги когато Райха минаваше покрай мен, се чувствах като цаца, край която се е плъзнала сребърна сьомга. Интересно как Пити бе успяла да я надмине? Вярно, че Хацумомо я буташе напред още от първия ден на дебюта й, и то така, че Пити бе започнала да слабее и направо не изглеждаше на себе си. Но колкото и да се стараеше, нима бе възможно да е станала по-популярна от Райха?

— О, недей да се натъжаваш толкова — каза Мамеха. — Трябва да ликуваш.

— Да, много егоистично от моя страна — отвърнах.

— Не това искам да кажа. И Хацумомо, и Пити ще платят скъпо за тази награда. След пет години никой няма да си спомня коя е Пити.

— А според мен всеки ще си спомня, че тя е момичето, надминало Райха.

— Никой не е надминал Райха. Може Пити и да е спечелила най-много пари миналия месец, но Райха продължава да е най-известната чиракуваща гейша в Гион. Ела, ще ти обясня.

И Мамеха ме отведе в една чайна в Понточо и ме накара да седна.

В Гион, обясни Мамеха, една известна гейша може винаги да направи така, че по-малката й сестра да печели повече от всяка друга — стига да е готова да рискува собствената си репутация. Това има връзка с плащането на охана — „такса за цветя“. В стари времена — преди сто или повече години, — щом гейша пристигнела на тържество, за да развлича гостите, съдържателката на чайната запалвала едночасова благовонна пръчица, наречена една охана или „цвете“. Заплащането на гейшата зависело от това колко пръчици са изгорели, докато си тръгне.

Стойността на една охана винаги се е определяла от Регистратурата на Гион. Докато аз бях чиракуваща гейша, тя бе три долара или, да речем, цената за две бутилки алкохол. Може да звучи добре, но животът на неизвестна гейша, която припечелва по една охана, е доста безрадостен. Такава най-вероятно прекарва повечето вечери край мангала в очакване да я повикат някъде. Пък и да има ангажименти, едва ли би изкарала повече от десет долара на вечер, което няма да й стигне дори да изплати дълговете си. Като се има предвид цялото онова богатство, което се стича в Гион, тя в сравнение с величествени лъвици като Хацумомо или Мамеха, които пируваха с плячката, не е нищо повече от насекомо, задоволяващо се с останките от трупа. И то не защото те имаха ангажименти по цяла вечер всеки божи ден, а и защото взимаха много по-скъпо. Таксата на Хацумомо например бе по една охана на всеки петнайсет минути, а не по една на час. А Мамеха… нямаше друга в Гион като нея, — тя взимаше по една охана на всеки пет минути.

Разбира се, никоя гейша, нито дори Мамеха, не задържа всичко спечелено за себе си. Част прибира чайната, в която тя е изкарала тези пари, друга, значително по-малка част отива за Сдружението на гейшите, трета — за майстора, който й помага да се облича, и така надолу по веригата, включително до таксата на съответната окия затова, че й води счетоводството и й осигурява ангажименти. Тя задържа за себе си едва малко повече от половината припечелени пари. И все пак това е огромна сума в сравнение с доходите на неизвестна гейша, която с всеки изминал ден затъва все по-дълбоко в бездната.

Ето как знаменита гейша като Хацумомо можеше да направи така, че по-малката й сестра да изглежда много по-преуспяваща, отколкото е всъщност.

Преди всичко една известна в Гион гейша е добре дошла на всяко парти и на много от тях се отбива за не повече от пет минути. Клиентите й са щастливи да платят таксата, макар че тя само ги поздравява, и толкоз. Те знаят, че когато следващия път дойдат в Гион, тя по всяка вероятност ще остане за по-дълго при тях, за да им достави удоволствие с компанията си. От друга страна, чиракуващата гейша не може да постъпи по подобен начин. Задачата й е да си създава връзки. Докато не навърши осемнайсет и не стане истинска гейша, тя и не помисля да прелита тихомълком от парти на парти, а остава за час или повече и едва след това телефонира в своята окия и се осведомява къде е по-голямата й сестра, за да отиде в друга чайна и да се представи на други гости. И докато нейната прочута по-голяма сестра би могла за идна вечер да се отбие дори на двайсет партита, тя успява да посети не повече от пет. Хацумомо обаче правеше нещо друго. Тя навсякъде водеше Пити със себе си.

Докато навърши шестнайсет години, чиракуващата гейша взима по половин охана на час. Дори Пити да се задържеше пет минути, домакинът плащаше пълната й такса. От друга страна, никой не очакваше тя да остане само пет минути. Мъжете навярно нямаха нищо против една или дори две вечери Хацумомо да доведе за много кратко по-малката си сестра. Но не след дълго щяха да започнат да се чудят защо е толкова заета, че да не може да се задържи по-дълго и защо по-малката й сестра не остава на партито, както му е редът. Печалбите на Пити може и да бяха големи — по три, че и по четири охани на час. Но тя непременно щеше да заплати за тях с репутацията си. Както впрочем и Хацумомо.

— Поведението на Хацумомо само издава колко е отчаяна — заключи Мамеха. — Готова е на всичко, само и само кариерата на Пити да изглежда успешна. И ти знаеш защо, нали?

— Не съм сигурна, Мамеха сан.

— Ами защото иска госпожа Нитта да осинови твоята приятелка. Това ще осигури както нейното, така и бъдещето на самата Хацумомо. В края на краищата тя е нейна по-голяма сестра. И госпожа Нитта не би я изхвърлила. Разбираш ли какво имам предвид? Че ако Пити бъде осиновена, никога не ще се избавиш от Хацумомо… освен ако ти не я из хвърлиш.

Почувствах се както може би вълните на океана, когато облаци забулват слънцето.

— Надявах се много скоро да си вече известна чиракуваща гейша — продължи Мамеха, — но Хацумомо застана на пътя ни.

— Да, така е.

— Във всеки случай поне се учиш как да забавляваш подобаващо мъжете. Имаш щастието, че срещна барона. Може и да не съм намерила все още начин да се справя с Хацумомо, но да ти призная… — И тя спря.

— Какво, госпожо?

— О, остави, Саюри. Би било глупаво да споделя с теб.

Това ме засегна. Мамеха, види се, веднага забеляза и побърза да каже:

— Живееш под един покрив с Хацумомо, нали така? Всяка моя дума може да стигне до ушите й.

— Съжалявам, Мамеха сан, за всичко, което съм извършила, та да заслужа това ваше мнение за мен. Нима наистина си представяте, че щом чуя нещо, хуквам да го съобщя на Хацумомо?

— Не ме притеснява какво ще направиш. Котката не изяжда мишките само защото са притичали край нея и са я събудили. Прекрасно знаеш колко изобретателна е Хацумомо. Просто трябва да ми вярваш, Саюри.

— Да, госпожо — отвърнах, защото всъщност нямаше какво друго да отговоря.

— Ще ти кажа нещо. — И Мамеха се приведе леко, както ми се стори, от възбуда. — През следващите две седмици с теб ще отидем на едно място, където тя няма за нищо на света да ни открие.

— Мога ли да попитам къде?

— В никакъв случай. Няма да ти кажа дори кога. Просто бъди готова. Когато му дойде времето, ще разбереш всичко, което трябва да знаеш.

Веднага щом се прибрах, се скрих горе, за да прегледам хороскопа си. През следващите две седмици имаше различни благоприятни дни. Един от тях бе следващата сряда и беше благоприятен за пътуване на запад. Помислих си да не би Мамеха да се кани да ме заведе някъде извън града. Друг — по-следващият понеделник, се оказа тай-ан — най-щастливият от шестдневната будистка седмица. И накрая — следващата след него неделя, за която пишеше: „Равновесие на добро и зло могат да отворят вратата към предопределеното“. Звучеше изключително загадъчно.

В срядата Мамеха не се обади. Няколко дни след това денят според моя хороскоп бе неблагоприятен — тя ме извика в дома си, но за да обсъдим промяна в моите часове по чайна церемония в училище. После мина цяла седмица, без да ми се обади. В неделята около обяд чух външната врата да се отваря. Оставих шамисена на дъските до себе си — бях се упражнявала около час — и хукнах натам. Очаквах да видя една от прислужниците й, но беше човек от аптеката, който носеше китайски билки за артрита на Леля. Една от по-възрастните прислужници пое пакета, а аз понечих да се върна при инструмента си, когато забелязах, че човекът се опитва да привлече вниманието ми. В едната си ръка държеше хартийка, и то така, че само аз да мога да я видя. Прислужницата вече затваряше вратата, но той ми каза:

— Много се извинявам, госпожице, но бихте ли били така любезна да хвърлите това?

Прислужницата се позачуди, а аз взех хартийката и се престорих, че отивам в стаята на прислугата да я хвърля. Написаното бе с почерка на Мамеха, но без подпис и гласеше:

Помоли Леля да те пусне да излезеш. Кажи й, че имам една работа за теб тук и ела не по-късно от един часа. Постарай се никой да не разбере къде отиваш.

Сигурна съм, че предпазливостта й бе оправдана, но, така или иначе, Майка бе на обяд с приятелка, а Хацумомо и Пити вече бяха излезли и освен Леля и прислугата нямаше друг. Отидох направо в нейната стая и я заварих да си оправя постелята, за да подремне. Докато й говорех, стоеше и трепереше в нощното си кимоно. Щом чу, че Мамеха ме вика, без дори да попита защо, махна с ръка да тръгвам и ся сгуши под одеялото.

Когато пристигнах в дома й, Мамеха още не се беше върнала от някакъв предобеден ангажимент, но прислужницата ме въведе в стаята за обличане, за да ми помогне да се гримирам, и донесе кимоното, което Мамеха бе отредила за мен този ден. Бях вече свикнала да нося кимоната й, но в действителност е необичайно за една гейша да заема така кимона от колекцията си. Приятелки могат да си разменят дрехите за една-две вечери, но е рядкост по-голяма сестра да проявява подобна добрина към едно момиче. А и Мамеха си отваряше огромна работа заради мен. Самата тя вече не носеше този тип кимона с дълги ръкави и трябваше да ги изравя и донася от мястото, където се съхраняваха. Често се питах дали очаква да й се отплатя някак.

Кимоното, приготвено за мен в този ден, бе най-прекрасното от всички досега — оранжева коприна, върху която и коленете надолу сребърен водопад се извиваше в сивосин океан. Водопадът бе разцепен от две кафяви канари, в основите на които с лакирани конци бяха избродирани дървета, Тогава дори не подозирах, но кимоното е много известно в Гион и който го видеше, навярно мигом се сещаше за Мамеха. Като ми позволяваше да го нося, тя, предполагам, прехвърляше част от своята известност върху мен.

Господин Ичода ми завърза обито — охра и кафяво със златни нишки — а сетне аз си довърших грима и си сложих украшенията за коса. Пъхнах кърпичката на председателя в обито — както винаги и този ден си я бях взела, — застанах пред огледалото и се заразглеждах. И без това вече недоумявах защо държи да съм толкова красива, но на всичко отгоре, когато се върна, Мамеха се преоблече в доста семпло кимоно с цвят на планински батат на меки сиви щрихи. Обито й бе също със семпъл рисунък — черни диаманти на яркосин фон. Както винаги тя излъчваше ненатрапчивия блясък на перла, но жените, които й се покланяха на улицата, гледаха мен.

От храма „Гион“ взехме рикша и пътувахме половин час на север към една неизвестна за мен част на Киото. Пътем Мамеха ми каза, че ще гледаме сумо като гости на Ивамура Кен — основателя на електрическата компания „Ивамура“ в Осака, която, между другото, бе произвела електрическата печка, убила Баба. Щял да присъства и Нобу Тошикадзу — президент на компанията и дясната ръка на Ивамура. Нобу бил голям почитател на борбата сумо и бил помогнал за организирането на този турнир.

— Трябва да ти кажа — добави Мамеха, — че Нобу изглежда… малко особено. Ще му направиш огромно впечатление, ако се държиш добре, когато го видиш. — И тя ме погледна така, сякаш искаше да каже, че ще се разочарова ужасно, ако не я послушам.

За Хацумомо нямало защо да се притесняваме. Билетите били разпродадени преди седмици.

Слязохме най-сетне от рикшата в Киотоския университет. Мамеха ме поведе по пътека между ниски борчета. От двете ни страни се издигаха сгради в европейски стил, прозорците на които бяха нарязани от боядисани летви на малки стъклени квадрати. Не си бях давала сметка, до каква степен Гион е станал мой дом, докато не открих колко неуютно се чувствам тук, в университета. Край нас беше пълно с младежи с гладка кожа и сресана на път коса. Някои носеха тиранти. Изглежда, двете с Мамеха им се струвахме толкова екзотични, че те спираха да ни гледат и дори се шегуваха зад гърба ни. Скоро минахме през желязна порта и попаднахме сред множество мъже и доста жени. Имаше и няколко гейши. В Киото имаше малко помещения, подходящи за сумо, и едно от тях бе старата зала на Киотоския университет. Днес нея вече я няма, но по онова време сред сградите в европейски стил тя изглеждаше като съсухрен старец в кимоно сред група делови мъже. Наподобяваше огромна кутия с покрив, който сякаш не бе достатъчно голям за нея и ми приличаше на капак от някоя тенджера, поставен погрешка на друга. Огромните врати от едната страна се бяха деформирали така ужасно, че се издуваха над железните пръти през тях. Те така силно ми напомниха родната ми залитаща къща, че за момент се натъжих.

Тъкмо тръгнах по каменните стъпала към вътрешността на сградата, когато забелязах две гейши да пресичат покрития с чакъл двор. Поклоних им се. В отговор те ми кимнаха и едната каза нещо на другата. Стори ми се странно, затова се вгледах по-внимателно. Сърцето ми се сви — едната бе Корин — приятелка на Хацумомо. Поклоних й се още веднъж и се насилих да се усмихна. Щом двете отместиха поглед, прошепнах на Мамеха:

— Госпожо! Току-що видях една приятелка на Хацумомо!

— Не знаех, че Хацумомо има приятелки.

— Това е Корин. Ей там е… или поне беше преди малко с една друга гейша.

— Познавам Корин. Какво толкова те притеснява? Какво може да ти направи?

Нямах отговор на този въпрос. Но щом Мамеха не се безпокоеше, не виждах причина аз да се притеснявам.

Първото ми впечатление от залата бе, че е огромно празно пространство, стигащо чак до покрива, под който някъде много високо слънцето проникваше през закрити с щори прозорци. Необятната шир преливаше от хорска глъч и дима от скарите вън, на които се печаха потопени в соева паста, оризови сладкиши. В средата имаше квадратен подиум — арената за борба, над която висеше покрив в стила на шинтоистки храм. Свещеник обикаляше в кръг около арената, напяваше благословии и поклащаше свещения си жезъл, украсен с къдрави хартиени ленти.

Мамеха ме поведе към един от предните редове. Събухме се и тръгнахме по чорапи по тясна дървена пътечка. Нашите домакини бяха на този ред, но нямах представа кои са, докато не забелязах един мъж да маха на Мамеха. Веднага разбрах, че това е Нобу. Нямаше съмнение защо ме бе предупредила за външността му. Дори от разстояние кожата на лицето му изглеждаше като разтопена свещ. В някакъв момент от живота си този човек бе получил ужасни изгаряния. Целият му вид бе толкова трагичен, че ми беше невъзможно да си представя каква ли агония е преживял. И без това след срещата с Корин се чувствах особено, а сега, кой знае защо, започнах да се притеснявам, че в негово присъствие ще се държа като глупачка. Следвах Мамеха по петите. Съсредоточих вниманието си не върху Нобу, а върху един много елегантен мъж до него на същата сламената рогозка. Беше в раирано мъжко кимоно. Щом го съзрях, почувствах, че ме обзема странно спокойствие. Той разговаряше с някого наблизо, тъй че виждах само тила му. Но ми се стори толкова познат, че за момент не можех да си обясня видяното. Беше ми ясно само едно — че той не би трябвало да е в тази зала. Преди дори да си отговоря защо, видях как един негов образ се обръща към мен на улицата в родното ми село…

И разбрах. Беше господин Танака!

Беше се променил по начин, който не бих могла да обясня. Видях, че вдигна ръка към гладката си сива коса, и останах поразена от изящните движения на пръстите му. Защо ли изпитвах такова успокоение при вида му? Може би бях в някакъв унес и не си давах сметка как всъщност се чувствам. Ако мразех някого на този свят, това беше господин Танака — трябваше да си го припомня. Нямаше да коленича до него и да кажа: „О, господин Танака, за мен е огромна чест да ви видя отново! Какво ви води в Киото?“ По-скоро щях да намеря начин да му дам да разбере истинските ми чувства, макар че това едва ли бе подобаващо поведение за една чиракуваща гейша. Всъщност през последните няколко години рядко се бях сещала за него. Но нямах намерение да съм мила с него и ако се наложеше да му напълня чашката със саке, щях но възможност да я излея на коленете му. Щях да му се усмихна, тъй като бях задължена да го направя, но това щеше да е усмивката, която тъй често бях виждала на лицето на Хацумомо. А сетне щях да кажа: „О, господин Танака, силната миризма на риба, която лъха от вас… ме изпълва с такава носталгия!“ Колко потресен щеше да е той! Или може би това: „Ах, господин Танака, изглеждате… едва ли не изискан!“ Макар като го гледах — вече бяхме съвсем близо до мястото му, — наистина изглеждаше изискан, по-изискан, отколкото бих могла да очаквам. Пристигнахме и Мамеха вече коленичеше, за да се поклони. И тогава той обърна глава и едва сега видях широкото му лице и острите скули… и преди всичко клепачите — плътно нагънати в ъглите и изумително гладки и плоски. И внезапно всичко край мен като че притихна, сякаш той бе вятърът, а аз — понесен от него облак.

Беше ми познат. Със сигурност някак по-познат и от собствения ми образ в огледалото. Но изобщо не беше господин Танака. А председателят.

17

Бях го видяла само в един кратък миг от живота си, но оттогава бях прекарала много, много мигове със спомена за образа му. Беше като песен, от която съм чула съвсем малко, но която съм си тананикала наум непрестанно. Макар, разбира се, мелодията да се беше попроменила с времето — очаквах челото му да е по-високо, а сивата му коса — не толкова гъста. Щом го видях, за миг се запитах дали това е наистина председателят, но изпитах неимоверно облекчение — знаех, че съм го открила.

Докато Мамеха поздравяваше двамата мъже, аз стоях зад нея и чаках своя ред да се поклоня. Ами ако гласът ми изневери и изскърца като парцал по полиран под? Нобу с ужасяващите си белези ме гледаше, но не бях сигурна дали председателят изобщо ме е забелязал — бях твърде притеснена, за да погледна към него. Мамеха зае мястото си и вече приглаждаше кимоното върху коленете си, когато видях, че той ме наблюдава с поглед, който взех за любопитство. Краката ми се вкочаниха, защото цялата кръв нахлу в лицето ми.

— Господин Ивамура… Господин Нобу, това е моята нова по-малка сестра Саюри — представи ме Мамеха.

Сигурна съм, че сте чували за известния Ивамура Кен, основателя на електрическата компания „Ивамура“. А също и за Нобу Тошикадзу. Нямаше в Япония по-известно делово партньорство от тяхното. Бяха като дърво и корените му. Или като храм и извисяващата се пред него порта. Макар и само четиринайсетгодишна, бях чувала за тях. Но нито за миг не си бях представяла, че е възможно Ивамура Кен да е мъжът, когото бях срещнала на брега на река Ширакава. И така, отпуснах се на колене, поклоних им се и изрекох каквото се полага в такива случаи — че моля за снизхождението им и така нататък. После отидох и коленичих на отреденото ми място между двамата. Нобу поде разговор с мъжа до себе си, а председателят от другата ми страна седеше с ръце, обвили празна чашка за чай върху поднос на коленете му. Мамеха го заприказва, а аз грабнах малък чайник и подбрах ръкавите на кимоното си, за да му напълня чашката. За мое удивление очите му се отместиха към ръката ми. Естествено, и аз самата изгарях от желание да видя онова, което той виждаше. Може би поради слабата светлина в залата вътрешната страна на ръката ми блестеше с мекото сияние на перла и цветът й бе красив като слонова кост. Никога преди никоя част от собственото ми тяло не ме бе поразявала така с красотата си. Давах си сметка, че очите на председателя не помръдват. Не се и канех да скрия ръката си, докато той продължаваше да я гледа. И тогава Мамеха изведнъж замлъкна. Помислих си, че спря да говори, защото той седи втренчен в ръката ми, вместо да я слуша. Сетне проумях каква е работата.

Чайникът бе празен. Нещо повече, още като го вдигнах, беше празен.

Допреди миг се бях чувствала очарователна, но сега измърморих някакво извинение и оставих чайника колкото се може по-бързо. Мамеха се засмя.

— Виждате какво решително момиче е Саюри, господин председател — каза тя. — И капчица да имаше в чайника, тя щеше да я изцеди.

— Кимоното на по-малката ти сестра е наистина великолепно, Мамеха — изрече председателят. — Спомням си го у теб преди години, когато беше чиракуваща гейша.

Ако изпитвах известни колебания дали това наистина е той, щом чух познатата нежност на гласа му, те мигом се разсеяха.

— Да, възможно е — отвърна Мамеха. — Но през годините господин председателят ме е виждал в толкова много и различни кимона, че е изумително как е запомнил всичките.

— Е, аз не съм по-различен от всеки друг мъж. Красотата ме впечатлява доста силно. Но що се отнася до борците по сумо например, не мога да отлича един от друг.

Мамеха се приведе пред председателя към мен и ми по-шушна:

— Господин председателят иска да каже, че не обича особено сумо.

— О, Мамеха, ако искаш да имам неприятности с Нобу… — започна той.

— Е, Нобу сан знае от години как се чувствате.

— И все пак. За пръв път ли си на сумо, Саюри?

Бях чакала да се появи повод, за да го заговоря, но преди да успея да си поема дъх, прозвуча стряскащ оглушителен гръм, който разтърси огромната сграда. Всички обърнах глави в една посока и притихнаха. Оказа се обаче, че една от големите врати се е затворила с трясък. За момент чухме пантите да скърцат и видяхме другата врата да се огъва двама борци я бутаха да я отворят. Нобу бе извърнал глава настрани от мен. Не можех да се сдържа да не погледна крадешком ужасните следи от изгаряния на лицето и врата му. Ушите му бяха обезобразени. После забелязах, че ръкава на сакото му е празен. На влизане в залата бях толкова заета с други мисли, че не го бях забелязала — ръкавът беше прегънат на две и прикачен за рамото му с дълга сребърна игла.

Трябва да ви кажа, ако, разбира се, вече не го знаете, че като младши лейтенант в Японските военноморски сили през 1910 година Нобу бил жестоко ранен край Сеул, по времето, когато Корея била анексирана от Япония. При първата ни среща не знаех нищо за героизма му, въпреки тази история да бе известна на цялата страна. Ако не се бил свързал с председателя и не бил станал президент на компанията „Ивамура“, той навярно щял да бъде забравен като герой от войната. Така или иначе обаче, жестоките му рани бяха допринесли историята на неговия успех да е още по-забележителна, така че двамата често се споменаваха заедно.

Нямам кой знае какви познания по история — в нашето училище изучавахме само изкуства, — но мисля, че японското правителство започва да упражнява контрол над Корея в края на Руско-японската война, а след няколко години взема решение да я присъедини към една разрастваща се империя. Сигурна съм, че на корейците това не им се е харесало особено. Нобу заминал с малка армейска група за там, за да държи положението под контрол. Късно един следобед той придружавал командира си по време на посещение в село край Сеул. На връщане към мястото, където били привързани конете им, патрулът попаднал под обстрел. Като чули ужасяващия писък на снарядите, командирът понечил да слезе в окоп, но бил стар човек и се движел със скоростта на пълзящ по скала рак. Миг преди снарядът да падне, той все още се опитвал да намери място да стъпи. За да го спаси, Нобу се хвърлил отгоре му и го прикрил с тяло. Старецът обаче не разбрал правилно жеста му, понечил да се измъкне изпод него и вдигнал с известно усилие глава; Нобу се опити да я бутне надолу, но снарядът паднал, убил командира жестоко ранил Нобу. По-късно същата година му отрязани лявата ръка над лакътя.

Когато за пръв път видях забодения му с игла ръкав, не можах да се сдържа да не извърна ужасени очи. Не бях виждала никога човек, загубил някой свой крайник, макар че и не бях дете — един от работниците на господин Танака веднъж си отряза върха на пръста, докато чистеше риба. Колкото до Нобу, много хора смятаха, че ръката е най-малкият му проблем, защото кожата му беше като огромна рана. Трудно е да се опише как изглеждаше и може би би било грубо от мои страна дори да опитам. Просто ще повторя какво каза веднъж една гейша за него: „Винаги щом погледна лицето му, се сещам за разпукнал се на жарта батат.“

Огромните врати се затвориха и аз се обърнах към председателя, за да отговоря на въпроса му. Една чиракуваща гейша можеше, ако иска, да си седи безмълвна като икебана, но аз бях решена да не пропусна тази възможност. Дори да му направех и най-нищожно впечатление — като следа от детски крак върху прашен под, — това щеше да е някакво начало.

— Господин председателят ме попита дали за пръв път ще гледам сумо. Да, за пръв път и ще съм дълбоко благодарна за всичко, което господинът прояви добрината да ми обясни.

— Ако искаш да разбереш какво става, по-добре питай мен — намеси се Нобу. — Как се казваш, момиче? Преди малко не можах да чуя добре заради шума.

Извърнах се с огромна мъка от председателя към него — като гладно дете от пълна чиния — и отговорих:

— Името ми е Саюри, господине.

— Ти си по-малката сестра на Мамеха, но защо не си „Маме“ или нещо от сорта? — каза той. — Не е ли това една от вашите глупави традиции?

— Да, господине. Но според астролога всички имена с „Маме“ се оказаха неблагополучни за мен.

— Астрологът! — изрече презрително Нобу. — Той ли ви избира имената?

— Аз съм тази, която избира — намеси се Мамеха. — Астрологът не избира имена, а само ни казва дали са приемливи.

— Някой ден ще пораснеш, Мамеха, и ще престанеш да слушаш глупаци — каза в отговор Нобу.

— Хайде, хайде, Нобу сан — обади се председателят. — Ако те чуе човек, ще си помисли, че си най-модерният човек от тази нация. А не съм срещал някой, който по-силно от теб да вярва в съдбата.

— Всеки си има съдба. Но нима е нужно да идеш на астролог, за да я откриеш? Да не би да ходя при готвач, за да разбера, че съм гладен? Но иначе Саюри е много хубаво име — при все че хубавите момичета и хубавите имена невинаги вървят заедно.

Започвах да се чудя дали следващите му думи нямаше са например: „Каква грозна сестра си си взела, Мамеха!“ или нещо подобно, но за мое облекчение той каза:

— Имаме случай обаче, когато името и момичето си подхождат. Дори мисля, че ще е по-красива от теб, Мамеха!

— Нобу сан! На никоя жена не й е приятно да чуе, че не е най-красивата наоколо.

— Особено на теб, нали? Но по-добре да свикнеш с това. Тя има невероятни очи. Обърни се към мен, Саюри, да ги погледна още веднъж.

Не можех да гледам надолу към рогозките, след като той искаше да види очите ми. Нито пък да го погледна открито, без да му се сторя прекалено дръзка. Тъй че след като погледът ми се полута малко, сякаш търсеше сигурно място върху лед, аз най-сетне го спрях върху мястото около брадичката. Ако можех да накарам очите си да не виждат, със сигурност щях да го сторя, защото чертите на Нобу приличаха на лошо моделирана глина. Не бива да забравяте, че тогава все още не знаех нищо за трагедията, която го бе обезобразила. И когато се питах какво ли му се е случило, не бях в състояние да спра ужасното усещане за тежест.

— Очите ти наистина имат поразителен блясък — каза той. Точно тогава се отвори една малка врата и в залата влезе мъж в много официално кимоно и висока черна шапка. Бе сякаш изваден направо от картина на императорския двор. Мъжът поведе по пътеката процесия от борци, толкова големи, че трябваше да се приведат, за да минат през вратата.

— Какво знаеш за борбата сумо, момиче? — попита ме Нобу.

— Само това, че борците са огромни като китове, господине. Има един, който работи в Гион и който някога е бил състезател.

— Сигурно имаш предвид Аваджиуми. Седи ей там. — И той посочи с единствената си ръка към друга ложа, където Аваджиуми се смееше, а до него бе Корин. Тя, изглежда, ме видя, защото се усмихна леко, а после се приведе към Аваджиуми, каза му нещо и той погледна към нас.

— Не беше кой знае колко добър — продължи Нобу. — Обичаше да блъска противника с рамо. Нямаше ефект, но този глупак си чупи доста пъти ключицата.

Междувременно всички състезатели бяха влезли и бяха застанали около подиума. Извикваха ги по име един по един и те се качваха на него, където се подреждаха в кръг с лице към публиката. По-късно, когато тази група излезе, за да започне процесията на противниковата, Нобу каза:

— Въженият кръг на пода очертава ринга. Ако някой борец бъде избутан извън него или го докосне с нещо друго освен с крак, губи. Може да изглежда лесно, но как би избутала един от тия гиганти извън въжения кръг?

— Щях може би да се приближа до него в гръб с дървено кречетало. И така да го изплаша, че той да подскочи и да прескочи въжето.

— Бъди сериозна — рече Нобу.

Не претендирам, че казах нещо кой знае колко умно, но това бе първият ми опит да се пошегувам с мъж. Така се смутих, че не можех да измисля какво да кажа. Тогава председателят се наклони към мен и обясни спокойно:

— Нобу сан не се шегува със сумото.

— Не се шегувам с трите най-важни неща в живота — сумо, бизнес и война.

— Боже мой, пък аз си помислих, че е някаква шега — обади се Мамеха. — Означава ли това, че си противоречите?

— Ако наблюдаваше битка или — с подобна цел си в разгара на делова среща, щеше ли да разбереш какво става? — попита ме Нобу.

Не бях сигурна какво точно има предвид, но от тона му разбрах, че очаква отрицателен отговор, затова отвърнах:

— О, не, изобщо не.

— Правилно. Затова и не можеш да разбереш какво става в борбата сумо. Можеш да се смееш на шегичките на Мамеха или да слушаш обясненията ми и да научиш смисъла на всичко това.

— През годините се опитваше да обучи и мен — обясни ми спокойно председателят. — Но аз съм много лош ученик.

— Председателят е блестящ човек — каза Нобу. — Той е лош ученик по сумо, защото то не го интересува. Дори нямаше да е тук този следобед, но беше достатъчно благороден да приеме предложението ми компанията да спонсорира турнира.

Междувременно отборите бяха приключили церемонията по представянето. Последваха още две специални — по една за всеки от двамата иокодзуна. Иокодзуна е най-високият разред в борбата сумо. „Като положението на Мамеха в Гион“, както ми обясни Нобу. Нямах основание да не му вярвам, но ако Мамеха влизаше на някое парти дори наполовина толкова бавно, колкото тези иокодзуна се помайваха, докато застанат на ринга, нямаше да може да разчита на повторна покана. Единият от двамата беше нисък и имаше необикновено лице — не меко и провиснало, а издялано сякаш от камък и с челюст, която ми напомни квадратната задна част на рибарска лодка. Публиката го приветства толкова гръмко, че си запуших ушите. Името му бе Миягияма и ако имате представа от сумо, ще разберете защо аплодисментите за него бяха толкова бурни.

— Той е най-великият, който някога съм виждал — обясни ми Нобу.

Точно преди схватките да започнат, изредиха наградите за победителите. Една доста голяма сума в брой даваше Нобу Тошикадзу, президент на електрическата компания „Ивамура“. Като чу това, той видимо се ядоса и каза:

— Каква глупост! Парите не са от мен, а от компанията. Поднасям извиненията си, господин председател. Ще повикам някой да им каже да поправят грешката.

— Няма никаква грешка, Нобу. Аз съм ти толкова задължен, че това е най-малкото, което мога да направя.

— Вие сте прекалено щедър — отвърна Нобу. — Много съм ви благодарен. — И той подаде на председателя чашка, наля му саке и двамата пиха заедно.

Когато първите двама борци се качиха на ринга, очаквах схватката да започне веднага. Вместо това те повече от пет минути хвърляха шепи сол, приклякаха, за да се наклонят на една страна и да вдигнат противоположния крак, а после да го стоварят тежко. От време на време се привеждаха и се гледаха кръвнишки право в очите, но тъкмо когато мислех, че вече ще атакуват, единият се изправяше и отиваше бавно да гребне нова шепа сол. В крайна сметка, когато изобщо не го очаквах, то се случи. Двамата се хвърлиха един срещу друг и всеки се вкопчи в пояса на противника, но само след миг единият извади другия от равновесие и всичко свърши. Публиката ръкопляскаше и викаше, но Нобу само поклати глава и каза:

— Слаба техника.

По време на следващите схватки често изпитвах чувството, че имам едно ухо в съзнанието си и друго — в сърцето си. Защото от една страна слушах какво ми говори Нобу, при това повечето беше интересно. Но гласът на председателя от другата ми страна — той разговаряше с Мамеха — все ме отвличаше.

Мина около час и нещо, когато погледът ми бе привлечен от движение на ярък цвят до мястото, където седеше Аваджиуми. Беше оранжево копринено цвете, поклащащо се в косата на една жена, която седна на колене. В първия момент помислих, че е Корин и че си е сменила кимоното. После видях, че изобщо не е тя. Беше Хацумомо.

Да я видя на място, където не я бях очаквала… Разтърси ме внезапен силен удар, като да бях настъпила електрическа жица. Беше безспорно само въпрос на време, преди тя да намери начин да ме унизи дори тук, в тази гигантска зала сред стотици хора. Не ме интересуваше, че ако си е наумила, да ме направи на глупачка пред толкова хора, но не можех да понеса мисълта да изглеждам като малоумна пред председателя. Усетих такъв огън в гърлото си, че дори не намерих сили да се престоря, че слушам Нобу, който ми обясняваше нещо за двамата борци, качващи се на ринга. Погледнах към Мамеха. Тя хвърли поглед към Хацумомо, а после каза:

— Господин председател, извинете, но трябва да изляза. Струва ми се, че и Саюри иска да направи същото.

Изчака Нобу да свърши да говори, а после аз я последвах навън.

— О, Мамеха сан… тя е като демон — простенах.

— Корин си тръгна преди повече от час. Сигурно я е намерила и я е пратила тук. Трябва да си поласкана, че Хацумомо полага такива усилия, за да те тормози.

— Няма да понеса да ме унижава пред… пред всички тези хора.

— Но ако направиш нещо, което ще й се стори смешно, ще те остави на мира, не мислиш ли?

— Моля ви, Мамеха сан… не ме карайте да се срамувам от себе си.

Пресякохме един двор и вече бяхме пред стълбите на сградата, където се намираха тоалетните. Мамеха обаче ме отведе встрани по покрита галерия. Когато бяхме достатъчно далеч, за да ни чуе някой, тя заговори тихо:

— От години Нобу сан и председателят са мои покровители. Бог е свидетел, че Нобу може да бъде груб с хората, които не харесва. Но към приятелите си е предан като самурай към своя господар. И никога не ще срещнеш човек, на когото да можеш така да разчиташ. Мислиш ли, че Хацумомо разбира и оценява подобни качества? Погледне ли Нобу, вижда само… „господин Гущер“. Така го нарича тя. „Мамеха сан, видях ви снощи с господин Гущер! О, господи, изглеждате цялата на петна. Мисля, че той ви действа като зараза.“ И други подобни. Слушай, не ме интересува какво мислиш за Нобу сан в момента. След време ще разбереш какъв добър човек е той. Но Хацумомо като нищо ще те остави на мира, ако си помисли, че си се привързала силно към него.

Не можех да измисля какво да й отговоря. Дори все още не бях сигурна какво ме моли да направя.

— Днес Нобу сан ти говори за сумото толкова дълго — продължи тя. — Публиката си мисли, че ти го обожаваш. А сега изиграй едно представление заради Хацумомо. Накарай го да си помисли, че си по-очарована от него, отколкото от всеки друг. Тя ще си каже, че това е най-смешното нещо, което някога е виждала. Сигурно ще иска да останеш в Гион само за да може по-дълго да се наслаждава на гледката.

— Но, Мамеха сан, как ще я накарам да си помисли, че съм очарована от него?

— Ако не можеш да се справиш с такова нещо, значи не съм те учила правилно — отвърна тя.

Когато се върнахме на местата си, Нобу отново бе погълнат от разговор с един човек наблизо. Не можех да ги прекъсна, затова се престорих, че наблюдавам с най-голям интерес двамата борци на ринга, които се готвеха за схватка. Публиката започваше да губи търпение. Нобу не бе единственият, който не гледаше и си приказваше. Изпитвах неудържимо желание да се обърна към председателя и да го попитам дали си спомня онзи ден преди няколко години, когато беше толкова мил с едно момиче… Но не бих могла, естествено, да изрека подобно нещо. Пък и би било катастрофално да съсредоточа вниманието си върху него, докато Хацумомо ме наблюдаваше.

Скоро Нобу пак се обърна към мен и каза:

— Схватките бяха скучни, но излезе ли Миягияма, ще видиш истинска техника.

Стори ми се, че това е възможност да се покажа безумно влюбена в него, и казах:

— Но схватките досега бяха толкова интересни! А и всичко, което господин Нобу бе така любезен да ми разкаже, ми се стори толкова интересно. Не мога да си представя, че вече не сме видели най-доброто.

— Не ставай смешна — отсече той. — Никой от тези борци не заслужава да излезе на един ринг с Миягияма.

Виждах през рамото му Хацумомо — разговаряше с Аваджиуми и като че ли не гледаше към мен.

— Знам, че е глупаво да задавам такива въпроси — продължих, — но как може такъв дребен борец като Миягияма да е най-добрият? — Ако бяхте видели лицето ми, щяхте да си помислите, че нищо на света не ме вълнува повече. Стана ми смешно, че се преструвам на толкова заинтригувана, но никой, който ни наблюдаваше, не би допуснал, че не си споделяме най-съкровени душевни тайни. За моя радост тъкмо тогава зърнах Хацумомо да извръща глава към мен.

— Миягияма изглежда дребен, защото останалите са прекалено дебели — говореше Нобу. — Но той е много горд с ръста си. Преди няколко години публикуваха във вестник височината и теглото му, при това съвсем точно, но въпреки това той бе така засегнат, че накарал свой приятел да го удря с дъска по главата, а после се натъпкал с батати и вода и отишъл във вестника да им покаже, че са сгрешили.

Мисля, че бих се разсмяла на всичко, което Нобу кажеше — заради Хацумомо, искам да кажа.

Но всъщност наистина беше смешно да си представи човек как Миягияма стиска очи в очакване да го прасне дъската. Задържах тази картина в съзнанието си и се разсмях от все сърце — в рамките на приличието, разбира се. След малко и Нобу започна да се смее заедно с мен. В очите на Хацумомо сигурно изглеждахме като най-добрите приятели, защото видях, че тя пляска доволно с ръце.

После ми хрумна да си представя, че Нобу е председателят, и всеки път, щом той отвореше уста, аз си затварях очите за грубостта му и се опитвах да видя вместо това нежност. Скоро открих, че мога да гледам устните му, без да виждам, че са безцветни и обезобразени, и да си въобразявам, че са устните на председателя и че всеки нюанс в гласа му е обяснение за чувствата му към мен. По едно време дори успях, струва ми се, да убедя самата себе си, че не съм в залата, а седя в тиха стая, коленичила до председателя. Доколкото си спомнях, не бях изпадала в такова блаженство. Оглеждах се наоколо и виждах красотата на огромните греди, вдъхвах аромата на оризовите сладкиши. Мислех, че това състояние никога няма да премине, но по едно време казах нещо, което дори не си спомням, и Нобу попита:

— За какво говориш? Само глупачка може да мисли такива простотии!

Усмивката ми рухна, преди да успея да я спра, сякаш конците, на които висеше, бяха отрязани. Нобу ме гледаше право в очите. Вярно, че Хацумомо седеше далеч, но бях сигурна, че ни наблюдава. И тогава ми хрумна, че ако гейша или млада чиракуваща се просълзи пред мъж, то навярно всеки би го възприел за безумна страст. Би трябвало да отвърна на грубата му забележка с извинение. Вместо това се опитах да си представя, че председателят ми е казал нещо толкова рязко, и устните ми моментално затрепериха. Сведох глава и направих невероятен спектакъл с детинското си поведение.

За моя изненада Нобу попита:

— Причиних ти болка, нали?

Не ми беше трудно да заподсмърчам театрално. Нобу още дълго ме гледа и после изрече:

— Ти си очарователно момиче.

Сигурна съм, че искаше да продължи, но точно в този момент Миягияма влезе в залата и публиката нададе рев.

Доста време Миягияма и другият борец — името му беше Сайто — пристъпваха наперено по подиума, загребваха сол и я хвърляха по ринга или удряха силно с крак, както правят борците по сумо. Всеки път, когато се привеждаха един срещу друг, ми заприличваха на два скални блока, които в следващия миг ще се откъртят и сгромолясат. Миягияма като че се привеждаше повече от Сайто, който беше по-висок и много по-тежък. Мислех си, че когато се хвърлят един върху друг, клетият Миягияма със сигурност ще бъде изтласкан — не можех да си представя някой да събори Сайто. Двамата заемаха позиция седем или осем пъти, без никой да нападне. Нобу ми пошушна:

— Хатаки коми! Ще му направи хватка хатаки коми. Наблюдавай очите му.

Направих каквото ми каза, но единственото, което забелязах, бе, че Миягияма нито веднъж не погледна Сайто. Не мисля, че на Сайто му беше приятно да го пренебрегват така, защото гледаше противника си кръвнишки като животно, а лицето му се зачервяваше от гняв. Но Миягияма продължи да се държи така, сякаш почти не го забелязва.

— Няма да е дълго — пошушна ми Нобу.

Ако бяхте видели как Миягияма се привежда напред, бихте помислили, че е готов да хвърли цялата си тежест върху Сайто. Но вместо това той използва силата, с която противникът му нападна, за да се изправи на крака. Извъртя се мигновено като въртяща се врата, за да се махне от пътя му, а ръката му хвана Сайто отзад за врата. Междувременно Сайто вече летеше напред под тежестта си като човек, който пада по стълбище. Миягияма го бутна с все сили и краката на противника му прелетяха над очертаващото ринга въже. После за мое смайване този човек-планина прелетя и през края на подиума и се стовари върху публиката в първия ред. Хората се дръпнаха ужасени, а един човек се изправи, едва поемайки си дъх, защото рамото на Сайто го бе смазало.

Сблъсъкът продължи не повече от секунда. Сайто, види се, се чувстваше унизен от загубата, защото направи съвсем лек поклон в знак, че е загубил, и напусна, а залата все още ревеше.

— Това — каза ми Нобу — е така наречената хватка хатаки коми.

— Не е ли възхитително — изрече Мамеха в някакъв унес. Дори не си довърши мисълта.

— Какво е възхитително? — попита я председателят.

— Това, което Миягияма направи със Сайто. Никога не съм виждала подобно нещо.

— Разбира се, че си виждала. Борците по сумо постоянно правят такива неща.

— Това наистина ме кара да мисля…

По-късно в рикшата на връщане към Гион Мамеха ми заговори възбудено:

— Онзи борец ми подсказа най-прекрасната идея. Хацумомо дори не си дава сметка, но е извадена от равновесие. И няма да го разбере, преди да е станало твърде късно.

— Вие имате план? О, Мамеха сан, моля ви, кажете ми го.

— Нима дори за момент допускаш, че ще го направя? Няма да го кажа дори на прислужницата си. Просто се старай да поддържаш интереса на Нобу сан към теб. Всичко зависи от него и от още един човек.

— Кой друг човек?

— Човек, когото още не си виждала. Но не говори повече за това! Може би вече казах повече, отколкото е нужно. Чудесно е, че днес се запозна с Нобу сан! Той може да се окаже твоят спасител.

Трябва да призная, че ми призля от тези нейни думи. Ако трябваше да имам спасител, исках той да е председателят и никой друг.

18

След като вече знаех кой е председателят, още същата вечер започнах да ровя из изхвърлените списания, които ми попаднаха, с надежда да науча повече за него. След седмица бях събрала такава купчина в стаята си, че Леля ме погледна, сякаш съм си загубила ума. Открих, че в доста статии се споменаваше за него, но само бегло и никоя не разкриваше нещата, които наистина исках да знам. Продължих да прибирам всяко списание, което се подаваше от кофа за боклук, докато един ден не попаднах на купчина стара хартия, завързана на пакет и захвърлена зад чайните. Сред нея имаше списание отпреди две години, в което намерих статия за компанията „Ивамура“.

Изглежда, че през април 1931-ва електрическата компания „Ивамура“ бе чествала двайсет години от създаването си. Дори сега се удивлявам, като мисля за това, но беше същия онзи месец, през който срещнах председателя на брега на Ширакава. Щях да видя лицето му във всички списания, стига да ги бях прегледала. Но вече знаех коя дата да търся и след време намерих още статии за годишнината. Повечето изрових от вехториите, изхвърлени след смъртта на старицата, която живееше в една окия през улицата.

Както научих, председателят бе роден през 1890 година, което означаваше, че въпреки посивялата му коса, когато го срещнах за пръв път, той е бил малко над четирийсет. Тогава си помислих, че е президент на незначителна фирма, но не съм била права. Компанията „Ивамура“ не беше голяма като електрическата компания „Осака“ — основния й конкурент в Западна Япония, както твърдяха всички списания. Но благодарение на прословутото си съдружие председателят и Нобу бяха много по-известни, отколкото шефовете на доста по-големи фирми. Във всички случаи компанията „Ивамура“ се смяташе за по-новаторска и имаше по-добра репутация.

На седемнайсет години председателят бе постъпил на работа в малка електрическа фирма в Осака. Не след дълго вече ръководел група, която прокарвала електричество за съоръжения във фабриките из този район. По онова време поръчките за прокарване на ток в домове и административни сгради се увеличавали и вечер Председателят разработил проект, позволяващ използването на две крушки в една фасонка. Директорът на фирмата не пожелал да го въведе в производство, тъй че през 1912-ра, на двайсет и две години, малко след като се оженил, той напуснал и си направил своя фирма.

Следващите няколко години били трудни, но през 1914-а фирмата му спечелила договор за електрифициране на нова сграда в една военна база в Осака. По онова време Нобу бил все още в армията, защото след раняването му на фронта било трудно да си намери някъде работа. Той трябвало да наблюдава работата, извършвана от новата фирма „Ивамура“. Двамата с председателя много скоро станали приятели и когато на другата година председателят му предложил работа, Нобу я приел.

Колкото повече четях за тяхното съдружие, толкова повече разбирах колко двамата си подхождат. Обикновено във всички статии имаше една и съща тяхна снимка — председателят в стилен вълнен костюм от три части с керамичната фасонка за две крушки в ръка — първото нещо, произведено от фирмата. Изглеждаше така, сякаш някой току-що му я е подал и той още не знае какво да прави с нея. Устата му бе полуотворена и зъбите му се виждаха, а той гледаше в камерата с почти заплашителен поглед, сякаш се канеше да захвърли изобретението. Нобу, напротив, стоеше до него, малко по-нисък и съсредоточен, а китката на едната му ръка беше свита в юмрук. Носеше редингот с панталон на райета. Обезобразеното му лице бе съвършено безизразно. Председателят — може би заради преждевременно посребрената коса и разликата в ръста на двамата — би могъл да е едва ли не баща на Нобу, макар да беше само две години по-възрастен. В статиите се казваше, че докато той отговарял за разширяването и развитието на фирмата, Нобу се бил наел с управлението й. Беше по-непривлекателният от двамата и се занимаваше с по-непривлекателната работа, но очевидно я вършеше толкова добре, че председателят често заявяваше публично как фирмата никога не би преживяла няколкото кризи без таланта на неговия приятел. Тъкмо Нобу бе намерил инвеститори, спасявайки фирмата от разорение в началото на двайсетте години. „Имам към Нобу дълг, който никога не ще мога да върна“, цитираха неведнъж председателя.

Минаха няколко седмици и един ден получих бележка от Мамеха да отида в дома й на следващия ден следобед. Вече бях свикнала с това, че там ме очаква специално приготвен за мен комплект безценни кимона, но когато този път започнах да се преобличам в плътно есенно кимоно — коприна в алено и жълто с окапали листа, разпилени върху златни треви, с изненада открих, че на дрехата отзад има дупка, голяма колкото да провреш два пръста. Мамеха все още не се бе прибрала, но аз грабнах кимоното и отидох да кажа на прислужницата.

— Тацуми сан, има нещо много неприятно… това кимоно е скъсано.

— Не е скъсано, госпожице. Просто трябва да се поправи. Тази сутрин госпожата го взе назаем от една окия наблизо.

— Сигурно не е видяла дупката. Пък и с моята слава, че съсипвам кимона, вероятно ще помисли…

— О, тя знае, че е скъсано — прекъсна ме Тацуми. — Всъщност и долното кимоно е скъсано, и то на същото място.

Бях вече облякла кремавото долно кимоно, затова протегнах ръка и напипах дупката на бедрото ми. Тацуми беше права.

— Миналата година една чиракуваща гейша, без да иска, го закачи на пирон — обясни Тацуми. — Но госпожата каза съвсем ясно, че иска да го облечеш.

Не разбирах смисъла на всичко това, но се облякох. Мамеха най-сетне се върна тичешком и докато си оправяше грима, аз й казах за кимоното.

— Обясних ти, че според моя план двама мъже ще са важни за бъдещето ти. Преди две седмици се запозна с Нобу. Другият досега бе извън града, но с помощта на това скъсано кимоно ти много скоро ще се срещнеш с него. Онзи борец ми даде такава невероятна идея! Нямам търпение да видя как ще реагира Хацумомо, когато ти възкръснеш от мъртвите. Знаеш ли какво ми каза тя онзи ден? Че не знае как да ми се отблагодари, задето съм те завела на турнира. И че си заслужавало усилията да отиде, за да те види колко влюбено гледаш „господин Гущера“. Сигурна съм, че ще те остави на мира, когато го развличаш. Е, може да се отбие, за да види какво става. Тъй че колкото повече говориш за Нобу в нейно присъствие, толкова по-добре — макар че не бива да споменаваш и дума за мъжа, с когото ще се срещнеш днес следобед.

Усетих, че ми става зле от тези нейни думи, въпреки че си наложих да изглеждам щастлива, защото трябва да знаете, че един мъж никога не би имал интимни отношения с гейша, която е била любовница на близък негов приятел. Един следобед малко преди това чух в банята как някаква млада жена се опитва да утеши друга гейша, която тъкмо бе научила, че новият й данна ще е съдружник на човека, за когото тя мечтаела. Докато я гледах, не ми и хрумна, че някой ден и аз мога да съм в същото положение.

— Може ли да попитам нещо, госпожо? Да разбирам ли, че част от вашия план е някой ден Нобу сан да стане мой данна?

В отговор Мамеха свали четката за гримиране и ми отправи поглед, с който, най-сериозно, би могла да спре влак.

— Нобу сан е прекрасен човек. Нима намекваш, че би се срамувала да го имаш за свой данна?

— Не, госпожо. Не исках да кажа това. Просто се чудех…

— Прекрасно. Тогава имам да ти кажа само още две неща. Първо, ти си четиринайсетгодишно момиче без каквато и да било репутация. Ще е истинско щастие, ако станеш гейша с такова положение, че Нобу сан да реши да предложи себе си за твой данна. Второ, досега той не е открил гейша, която да хареса достатъчно, за да я вземе за любовница. Ако ти си първата, очаквам от теб да си много поласкана.

Толкова се изчервих, че можех едва ли не да пламна. Мамеха беше съвсем права. Каквото и да излезеше от мен в бъдеще, щях да съм щастлива дори да привлека вниманието на мъж като Нобу. Ако той бе недостижим, то колко по-недосегаем трябва да бе председателят. Откакто го намерих отново на турнира по сумо, бях започнала да мисля за всички възможности, които животът ми предлагаше. Но след казаното от Мамеха почувствах, че си проправям мъчително път през океан от скръб.

Облякох се бързо и Мамеха ме поведе към една окия, в която бе живяла допреди шест години — до момента, в който си беше извоювала независимостта. На вратата ни посрещна възрастна прислужница. Тя облиза устни, поклати глава и каза:

— Позвънихме в болницата. Днес докторът си тръгва в четири. А вече е три и половина.

— Ще му телефонираме, преди да тръгнем, Кадзуко сан — отвърна Мамеха. — Сигурна съм, че ще ме изчака.

— Надявам се. Ще бъде ужасно да остави горкото момиче да кърви.

— Кой кърви? — попитах разтревожена, но прислужницата само ме погледна и въздъхна, а после ни поведе по стълбата към претъпкан коридор на горния етаж. В пространство с размерите на две татами се оказахме не само ние с Мамеха и прислужницата, а и три млади жени и висока и слаба готвачка с колосана престилка. Всички ме погледнаха сериозно, с изключение на готвачката — тя преметна през рамо хавлиена кърпа и започна да точи нож от ония, с които режат главата на рибата. Почувствах се като току-що доставено парче риба тон, защото вече си давах сметка, че аз съм тази, която ще кърви.

— Мамеха сан… — изрекох.

— Слушай, Саюри. Знам какво се каниш да кажеш — заяви тя, което беше интересно, защото самата аз нямах идея какво се каня да кажа. — Преди да стана твоя по-голяма сестра, не ми ли обеща да правиш точно каквото ти казвам?

— Ако знаех, че то включва и отрязването на черния ми дроб…

— Никой не се кани да ти отреже черния дроб — каза готвачката с тон, който целеше да ме успокои, но не успя.

— Саюри, само малко ще порежем кожата ти — каза Мамеха. — Точно толкова, че да отидеш в болницата и да са срещнеш с един лекар. Нали ти споменах за въпросния мъж? Той е лекар.

— Не може ли да се престоря, че ме боли стомах? Казах го най-сериозно, но, изглежда, решиха, че съм се пошегувала остроумно, защото всички, дори и Мамеха, се разсмяха.

— Саюри, ние най-искрено ти мислим доброто — каза тя. — Просто трябва да направим така, че да ти потече малко кръв. Толкова, че докторът да прояви желание да те прегледа.

Готвачката приключи бързо с точенето на ножа и застана пред мен с такова спокойствие, сякаш щеше да ми помогне за грима — с изключение на това, че, о, господи, държеше нож.

Кадзуко, възрастната прислужница, която ни въведе, дръпна с две ръце яката ми. Усетих, че ме обзема паника, но за щастие Мамеха я спря:

— Ще порежем крака й.

— Не, не кракът — възпротиви се Кадзуко. — Вратът е много по-еротичен.

— Моля те, Саюри, обърни се и покажи на Кадзуко дупката на кимоното си. — Изпълних каквото ми каза и тя продължи: — Е, Кадзуко сан, как ще обясниш това, ако раната не е на крака, а на врата?

— Каква е връзката между двете? — удиви се Кадзуко. — Тя е със скъсано кимоно и има рана на врата.

— Не знам какво все дрънка Кадзуко — обади се готвачката. — Я, Мамеха сан, просто ми кажете къде да режа и аз ще го направя.

Би трябвало да се зарадвам да чуя това, но някак си не успявах.

Мамеха изпрати една от младите прислужници за червена пръчица — от онези, с които нюансирахме цвета на червилото, — а сетне я промуши през дупката в кимоното, драсна черта високо горе на бедрото ми и обясни на готвачката:

— Трябва да срежеш точно тук, на това място.

Отворих уста, но преди да издам глас, Мамеха ми каза:

— Легни и мирувай. Ако ни бавиш още, много ще се ядосам.

Ще излъжа, ако кажа, че исках да се подчиня, но, естествено, нямах избор. Тъй че легнах на чаршаф, проснат върху дървения под, и затворих очи, а Мамеха вдигна кимоното ми и разголи хълбока.

— Помни, че ако е нужно раната да е по-дълбока, винаги можеш да повториш — каза Мамеха. — Първо резни съвсем плитко.

Щом усетих върха на ножа, прехапах устни. Боя се, че може и да съм изплакала тихичко, макар че не съм сигурна. Във всеки случай, усетих бодване, а после Мамеха каза:

— Не, не толкова плитко. Ти резна само най-горния слой кожа.

— Прилича на устни — каза Кадзуко на готвачката. — Драснали сте чертата точно в средата на червено петно и изглежда като две устни. Докторът ще се посмее.

Мамеха се съгласи с нея и след като готвачката я увери, че ще намери мястото, изтри грима. След миг отново усетих натиска на ножа.

Никога не съм можела да понасям спокойно вида на кръв.

Спомняте си как припаднах в деня, когато си срязах устната и срещнах господин Танака. Тъй че можете да си представите как се почувствах, когато се обърнах и видях струйката кръв, виеща се надолу по крака ми към кърпата, която Мамеха държеше от вътрешната страна на бедрото ми. При тази гледка изпаднах в такова състояние, че не помня какво стана после — нито как са ме качили на рикшата, нито как сме пътували, докато не наближихме болницата и Мамеха не разклати главата ми, за да ме върне в съзнание.

— Сега слушай! Знам, че хиляди пъти си чувала, че задачата ти като чиракуваща гейша е да печелиш вниманието на други гейши, защото тъкмо те ще ти помагат в кариерата, и че не е нужно да се вълнуваш какво мислят мъжете. Е, забрави всичко това! На теб то няма да ти свърши работа. Как то вече ти казах, бъдещето ти зависи от двама мъже и след, малко ще се срещнеш с единия от тях. Трябва да му направиш нужното впечатление. Слушаш ли ме?

— Да, госпожо, всяка дума — измърморих.

— Като те попита как си порязала крака си, отговорът е, че си вървяла към тоалетната и си паднала на нещо остро. Дори не знаеш какво е било, защото си припаднала. Добави каквито искаш подробности, но се старай да звучиш много детински. И се преструвай на безпомощна. Покажи ми сега как ще го направиш.

Аз отпуснах глава назад и извъртях очи. Точно така, мисля, се чувствах, но тя не беше никак доволна.

— Не казах да се държиш като умряла. А като безпомощна. Ето така…

И тя погледна като в унес, сякаш не можеше да реши накъде да насочи поглед, и сложи ръка на бузата си, готова всеки момент да припадне. Накара ме да повтарям това, докато не остана доволна. Започнах представлението още щом возачът на рикшата ми помогна да стигна до входа на болницата. Мамеха вървеше до мен и подръпваше оттук-оттам кимоното ми, за да е сигурна, че изглеждам все така привлекателна.

Влязохме през люлеещата се дървена врата и попитахме за доктора. Мамеха поясни, че ни очаквал.

Накрая една сестра ни поведе по дълъг коридор към прашна стая с дървена маса и сгъваем параван, които скриваше прозорците. Докато чакахме, Мамеха свали кърпата, увита около бедрото ми, и я изхвърли в кошчето за боклук.

— Помни, Саюри — почти съскаше тя, — искаме в очите на доктора да си възможно най-невинна и безпомощна. Легни и се постарай да изглеждаш безсилна.

Не ми беше трудно да го постигна. След миг вратата се отвори и в стаята влезе доктор Рак. Разбира се, това не беше истинското му име, но ако го бяхте видели, сигурна съм, че то веднага щеше да ви дойде наум, защото раменете му бяха присвити, а лактите му така стърчаха, че колкото и да се стараеше, едва ли би могъл да имитира по-успешно рак. Дори вървеше с едното рамо напред, досущ като рак. Имаше мустаци и много се зарадва, че вижда Мамеха, макар да го изрази повече с изненада в погледа, отколкото с усмивка на лицето.

Доктор Рак бе делови и педантичен човек. Когато затваряше вратата, най-напред завъртя дръжката, така че езичето да издаде звук, а после я натисна за всеки случай, за да е сигурен, че се е затворила. След това извади от джоба на сакото си кутия и я отвори много внимателно, сякаш ако не внимаваше, можеше да разсипе нещо. Но в кутията имаше всичко на всичко друг чифт очила. Той ги смени с тези на носа си, прибра кутията в джоба си и приглади с ръце сакото си. Накрая погледна към мен и кимна енергично, при което Мамеха каза:

— Съжалявам, че ви обезпокоявам, докторе. Но Саюри има такова светло бъдеще пред себе си, а ето че я сполетя нещастието да си пореже крака! Пред вероятността от белези, инфекции и подобни си помислих, че вие сте единственият, който може да я лекува.

— Точно така — каза доктор Рак. — А сега нека да погледна раната.

— Боя се, че на Саюри й прималява при вида на кръв. По-добре ще е навярно, ако тя се обърне и ви даде възможност да погледнете мястото. Раната е отзад на бедрото.

— Разбирам чудесно. Може би ще бъдете така добра да я помолите да легне по корем на масата за прегледи.

Не можах да разбера защо сам не ме помоли, но за да изглеждам покорна, изчаках да го чуя от Мамеха. После докторът вдигна дрехата ми почти до основата на бедрата, донесе парче плат и някаква миризлива течност, с която намаза мястото, и каза:

— Саюри сан, би ли била така добра да ми кажеш как се получи тази рана?

Пресилено си поех дълбок дъх, като продължавах да се старая да изглеждам колкото се може по-немощна, и започнах:

— Ами, много ми е неудобно, но истината е, че… този следобед пих доста чай…

— Саюри тъкмо започна своето чиракуване — вметна Мамеха. — Представях я из Гион. И всеки, естествено, настояваше да я покани на чай.

— Да, мога да си представя — каза докторът.

— Така или иначе — продължих аз, — изведнъж почувствах, че трябва да… ами, нали знаете…

— Прекаленото пиене на чай може да доведе до остра необходимост да се облекчи мехурът — поясни докторът.

— О, благодаря. Всъщност „остра необходимост“ е меко казано, защото се боях, че още миг, и всичко ще започне да ми изглежда жълто, ако разбирате какво имам предвид…

— Просто кажи на доктора какво се случи, Саюри — намеси се Мамеха.

— Съжалявам. Исках да кажа, че трябваше незабавно да използвам тоалетната… толкова незабавно, че когато най-сетне се добрах дотам… борех се с кимоното и трябва да съм загубила равновесие. Паднах и кракът ми се натъкна на нещо остро. Дори не разбрах какво беше. Изглежда, съм припаднала…

— Цяло чудо, че не си си изпразнила мехура, когато си загубила съзнание — каза докторът.

През цялото това време лежах по корем с навирена глава от страх да не си размажа грима и разказвах, а докторът ме гледаше в гръб. Но след тази негова забележка погледнах през рамо Мамеха. За щастие, тя мислеше по-бързо от мен и поясни:

— Саюри иска да каже, че е загубила равновесие когато се е опитала да се изправи отново от клекнало положение.

— Разбирам — отвърна докторът. — Порязването е станало на много остър предмет. Може би си паднала на стъкло или парче метал.

— Да, наистина, усетих, че беше много остро — потвърдих. — Остро като нож.

Доктор Рак не каза нищо повече, а проми раната, сякаш искаше да провери до каква степен може да я накара да боли, а сетне използва още от миризливата течност, за да отмие засъхналата надолу по крака ми кръв. Накрая заключи, че раната не се нуждае от нищо повече освен мехлем и бинт и ми обясни какво да правя през следващите няколко дни. После пусна надолу кимоното ми, свали си очилата така, сякаш можеше да ги счупи, ако се отнасяше с тях прекалено грубо, и каза:

— Съжалявам, че си съсипала такова красиво кимоно. Но наистина съм много щастлив, че се запознах с теб. Мамеха сан знае, че винаги се интересувам от нови лица.

— О, не, удоволствието е мое, докторе — отвърнах.

— Може би ще те видя скоро някоя вечер в чайната „Ичирики“.

— Да ви призная, докторе — намеси се Мамеха, — Саюри е един вид… специална собственост. Сигурна съм, че можете да си представите. Тя и без това вече има твърде много почитатели, затова, доколкото е възможно, я държа настрана от „Ичирики“. Бихме ли могли вместо това да ви навестим в чайната „Ширае“, да речем?

— Да, би било чудесно — отвърна доктор Рак. След което мина през целия ритуал по смяна на очилата, за да погледне и тефтерче, което извади от джоба си. — Ще бъда там… Момент, да проверя… след две вечери. Надявам се да ви видя.

Мамеха го увери, че ще се отбием, и ние си тръгнахме.

В рикшата на връщане към Гион Мамеха ми каза, че съм се справила отлично.

— Но, Мамеха сан, аз не направих нищо!

— Ооо? Как тогава ще обясниш онова, което видяхме на челото му?

— Не видях нищо освен дървената маса под носа си.

— Нека просто кажем, че докато почистваше кръвта от крака ти, по челото на доктора бяха избили капки пот, сякаш бе посред лятна жега. А в стаята дори не беше топло, нали?

— Мисля, че не.

— Добре тогава! — отсече Мамеха.

Наистина не бях сигурна за какво говори, нито пък изобщо каква е била целта й да ме заведе и запознае с доктора, но не можех току-така да я попитам, защото тя вече бе дала да се разбере, че няма да ми разкрие плана си. После, точно когато рикшата минаваше по моста Шиджо в посока на Гион, Мамеха спря на средата на някаква история, която разказваше, и възкликна:

— Знаеш ли, Саюри, че очите ти са наистина изумително красиви на фона на това кимоно. Червеното и жълтото… от тях очите ти блестят като сребро! Боже мой, не мога да повярвам, че по-рано не съм се сетила. — И тя извика на возача: — Отминахме. Спри тук, моля.

— Казахте ми Томинага-чо в Гион, госпожо. Не мога да, спра на средата на моста.

— Или ни свали веднага, или иди до края, а после ни върни пак тук. Честно казано, не виждам много смисъл в това.

Рикшата спря и двете слязохме. Покрай нас гневно зазвъняха велосипедисти, но Мамеха изобщо не им обърна внимание. Мисля, че бе толкова уверена в мястото си на този свят, че не би могла да си представи как ще затрудни някого с такава дреболия като да задръсти уличното движение. Без изобщо да бърза, тя заизважда монета по монета от копринената си кесия, докато събра точната сума, и плати на возача. После ме поведе назад по моста — натам, откъдето бяхме дошли.

— Отиваме в студиото на Учида Косабуро — обяви тя. — Той е велик художник и ще хареса очите ти, сигурна съм. Понякога е малко… налудничав, така да се каже. А в студиото му е страхотна бъркотия. Може би ще му трябва време да забележи очите ти, но ти направи така, че да ги види.

Последвах Мамеха по страничните улици. Стигнахме до тясна алея, в края на която имаше миниатюрна яркочервена шинтоистка портичка, притисната плътно между две къщи. След като влязохме, минахме между няколко малки храма пред каменна стълба, водеща нагоре през пищно обагрени от есента дървета. От този усоен малък тунел лъхаше хладен повей. Изпитах чувството, че влизам в съвършено друг свят. Чух шум, който ми напомни за плисък на вълни, но се оказа, че един мъж с гръб към нас смита с метла водата от най-горното стъпало.

— О, Учида сан! — извика Мамеха. — Нямате ли прислужница, която да ви чисти?

Мъжът горе бе огрян от слънцето, тъй че когато се обърна и погледна към нас, се усъмних дали вижда нещо повече от фигури под дърветата. Аз обаче го виждах добре и той изглеждаше много особено. В ъгъла на устата му имаше огромна брадавица като остатък от храна, а веждите му бяха толкова гъсти, че изглеждаха като гъсеници, полазили надолу от косата му и заспали над очите. Всичко у този човек беше в безпорядък — и посивялата му коса, и кимоното, с което сякаш бе спал.

— Кой е там? — попита той.

— Учида сан! Нима след всички тези години все още не разпознавате гласа ми?

— Ако се опитваш да ме вбесиш, която и да си ти, започваш добре. Не съм в настроение за натрапници. Ще хвърля тази метла по теб, ако не кажеш коя си.

Изглеждаше толкова сърдит, че не бих се удивила, ако отхапеше брадавицата в ъгъла на устата си и я изплюеше срещу ни. Но Мамеха тръгна нагоре по стълбата и аз я последвах, като внимавах да съм зад гърба й, та метлата да удари нея.

— Така ли поздравявате посетителите си, Учида сан? — каза Мамеха, като излезе на светлината.

Учида я погледна.

— Значи това си била ти. Защо не можеш като всеки друг просто да кажеш коя си? На, вземи метлата и премети стълбите. Никой не влиза в дома ми, докато не съм запалил благовония. Още една от мишките ми умря и вътре мирише като в ковчег.

На Мамеха, види се, й беше забавно. Тя го изчака да се прибере и опря метлата на едно дърво.

— Имала ли си някога цирей? — пошепна ми. — Когато работата не му спори, изпада в отвратително настроение, Трябва да го накараш да избухне, точно както пукаш цирей, за да се успокои. Ако не му дадеш някакъв повод да се ядоса, започва да пие и става още по-лошо.

— Мишки ли отглежда? — пошепнах и аз. — Каза, че още една от мишките му била умряла.

— Господи, не. Не си прибира тубичките с туш и мишките идват да ги гризат, а после умират отровени. Подарих му кутия да си слага туша в нея, но той не я използва.

Точно тогава вратата се отвори наполовина — Учида я блъсна, но веднага се скри вътре. Двете с Мамеха се събухме по чорапи. Домът му представляваше една-единствена голяма стая — като в селска къща. В дъното горяха благовония, но все още нямаше резултат, защото вонята на умряла мишка ме блъсна така, сякаш някой ми натика глина в носа. Беше по-разхвърляно, отколкото стаята на Хацумомо, когато бе в най-голям безпорядък. Навред имаше дълги четки — някои счупени, други изгризани, и големи дървени дъски с недовършени картини. Насред това бе просната неоправена постеля с петна от туш по чаршафите. Помислих си, че и самият стопанин е на такива петна, и когато се обърнах да видя дали съм права, той ми викна:

— Какво гледаш?

— Учида сан, позволете да ви представя по-малката си сестра Саюри. Измина с мен целия път от Гион заради честта да се запознае с вас.

Целият път от Гион не беше кой знае колко дълъг, но, така или иначе, аз коленичих на рогозките и минах през ритуала на поклона и молбата за неговото снизхождение, въпреки че не бях сигурна дали е чул и дума от това, което Мамеха му каза.

— До обяд денят ми бе отличен — каза той. — А после виж какво стана! — Пресече стаята и вдигна една дъска. На нея бе закачена с карфици рисунка на жена в гръб, погледнала на страни, и с чадър в ръка. Само че очевидно котка бе стъпила в туш, а после бе минала през картината, оставяйки прекрасно оформени следи от лапи. Самото животно спеше, свито на кълбо върху купчина мръсни дрехи. — Донесох котарака заради мишките и на, гледай! — продължи. — Решил съм да го изхвърля.

— Но отпечатъците от лапите са просто прекрасни — каза Мамеха. — Според мен правят картината още по-хубава. Какво мислиш, Саюри?

Не бях склонна да коментирам, защото Учида изглеждаше много разстроен от думите й. Но след миг разбрах, че тя Се опитва да „спука цирея“ и с най-ентусиазирания си глас казах:

— Удивена съм колко очарователни са отпечатъците от лапите! Мисля, че котката е своего рода художник.

— Знам защо не обичате котарака — обади се отново Мамеха. — Завиждате на таланта му.

— Да завиждам? Аз? — извика Учида. — Този котарак не е художник. А демон, ако изобщо е нещо!

— Извинете ме, Учида сан — отвърна Мамеха. — Точно така е, както казвате. Но кажете, нима наистина искате да изхвърлите картината? Защото тогава за мен ще е удоволствие да я притежавам. Ще изглежда великолепно в дома ми, нали, Саюри?

Като чу това, Учида дръпна рисунката от дъската и попита:

— Харесваш я, така ли? Добре, ще ти направя от нея два подаръка! — И той я скъса надве и й подаде парчетата с думите: — Ето ти единия! Ето ти и другия! А сега се махай!

— Така ми се иска да не бяхте правили това. Мисля, че беше най-хубавото нещо, излязло някога изпод четката ви.

— Вън!

— О, Учида сан, как бих могла да си тръгна! Не бих била ваша приятелка, ако преди това не пооправя тук.

Тогава самият Учида изхвръкна бесен навън, като остави вратата широко отворена. Видяхме го как ритна метлата, а после се подхлъзна и едва не падна надолу по мокрите стъпала. Следващия половин час двете оправяхме студиото му. Учида се върна в малко по-добро настроение, както бе предположила Мамеха. Все още не беше в разположение на духа, което бих нарекла весело, а и имаше навика да дъвче брадавицата си, от което изглеждаше разтревожен. Мисля, че му беше неудобно, задето се бе държал така, защото не поглеждаше никоя от нас в очите. Скоро стана ясно, че изобщо няма да забележи очите ми, тъй че Мамеха се обърна към него и каза:

— Не намирате ли, че Саюри е най-прекрасното създание? Направихте ли си поне веднъж труда да я погледнете?

Беше постъпка на крайно отчаяние, но Учида само ми метна светкавичен поглед, сякаш отмахна трошичка от масата. Мамеха изглеждаше много разочарована. Следобедната светлина започваше да гасне бавно, затова станахме да си вървим. Тя се сбогува набързо, от приличие. Когато излязохме на площадката, не се сдържах и спрях да се насладя на залеза, който обагряше небето зад далечните хълмове в охра и розово. Беше изумителен като най-прекрасното кимоно и дори го превъзхождаше, защото, колкото и приказно красиво да е едно кимоно, ръцете ти не биха засияли в оранжево от светлината му. А на залеза ръцете ми изглеждаха като потопени в някаква дъга. Вдигнах ги и дълго ги гледах.

— Мамеха сан, вижте — извиках й, но тя помисли, че говоря за залеза и го погледна равнодушно.

Учида стоеше замръзнал на вратата. Лицето му беше съсредоточено, едната му ръка разчесваше кичур посивяла коса. Но той не гледаше към залеза. Гледаше към мен.

Ако сте виждали известната картина с туш на Учида Косабуро — млада жена в кимоно, която стои като в екстаз, а очите й сияят… От самото начало той твърдеше, че идеята му хрумнала от видяното онзи следобед. Всъщност не му вярвам. Не мога да си представя, че в основата на такава прекрасна картина може да е момиче, загледано глупаво в ръцете си на фона на залеза.

19

Удивителният месец, през който отново срещнах председателя — и се запознах с Нобу, с доктор Рак и с Учида Косабуро, — ме накара да се почувствам като щурец, успял най-сетне да избяга от тръстиковата си клетка. За пръв път от много дълго време можех вечер да си легна с надеждата, че няма да съм вечно почти незабележима в Гион като капка чай върху рогозките на пода. Все още не проумявах плана на Мамеха, нито пък как той щеше да ми донесе успех като гейша или дали успехът щеше да ме приближи до председателя. Но всяка нощ си лягах с неговата кърпичка, притисната до бузата ми, и преживявах отново и отново срещата си с него. Бях като камбана на храм, която кънти дълго-дълго след като са я ударили.

Минаха няколко седмици без вест от никой от мъжете и ние с Мамеха започнахме да се тревожим. Но една сутрин секретар от компанията „Ивамура“ позвъни в чайната „Ичирики“ с молба да осигурят присъствието ми същата вечер. Мамеха бе доволна, защото се надяваше, че поканата е от Нобу. И аз бях доволна — надявах се, че е от председателя. По-късно през деня в присъствието на Хацумомо казах на Леля, че ще забавлявам Нобу, и я помолих да ми помогне да си облека кимоното. За моя изненада Хацумомо дойде да си предложи помощта. Сигурна съм, че ако ни видеше, някой непознат би решил, че сме членове на задружно семейство. Хацумомо нито веднъж не се подсмихна, нито направи язвителна забележка и наистина ми помогна. Мисля, че и Леля бе не по-малко слисана от мен. Спряхме се на бледозелено кимоно със сребърни и яркочервени листа и сиво оби със златни нишки. Хацумомо обеща да се отбие, за да ни види с Нобу.

Вечерта коленичих в коридора на чайната „Ичирики“ с чувството, че целият ми живот се е стремял към този момент. Чух приглушен смях и се запитах дали един от гласовете не е на председателя, а когато отворих вратата и го видях начело на масата — Нобу седеше с гръб към мен, — бях така пленена от усмивката му, макар да беше само отзвук от смеха миг преди това; едва се сдържах да не се усмихна насреща му. Поздравих първо Мамеха, после няколкото други гейши и накрая мъжете — бяха шест-седем. После се изправих и отидох направо при Нобу, както очакваше от мен Мамеха. Но май коленичих по-близо до него, защото той мигом остави раздразнено чашката си на масата и се отдръпна леко. Извиних се, но той не ми обърна никакво внимание и Мамеха направи гримаса. Прекарах остатъка от времето без настроение. По-късно, когато си тръгнахме заедно, Мамеха ми каза:

— Нобу сан лесно се дразни. Занапред бъди по-внимателна.

— Съжалявам, госпожо. Очевидно не ме харесва толкова, колкото си мислите…

— О, харесва те. Ако компанията ти не му беше харесала, щеше да си тръгнеш, обляна в сълзи. Понякога е деликатен колкото торба с камъни, но е по своему добър, ще видиш.

Същата седмица, а и много пъти през следващите, продължих да получавам покани от електрическата компания „Ивамура“, при това невинаги с Мамеха. Тя ме предупреди да не се задържам дълго от страх да не излезе, че нямам други ангажименти, затова винаги след час, час и нещо се покланях и се оттеглях, сякаш трябваше да ида на друго място. Често, когато се обличах за тези вечери, Хацумомо правеше намеци, че може да се отбие, но никога не го правеше. Ала един следобед, когато най-малко го очаквах, тя ме информира, че същата вечер има свободно време и със сигурност ще дойде.

Както можете да си представите, стана ми малко нервно, но нещата още повече се влошиха, когато пристигнах в „Ичирики“ и открих, че Нобу го няма. Беше най-малкото парти, на което бях присъствала досега — само още две други гейши и четирима мъже. Притесних се какво ще стане, ако Хацумомо дойде и види, че забавлявам председателя в отсъствие на Нобу. Не бях измислила още нищо, когато внезапно плъзгащата се врата се отвори и с ужас видях Хацумомо, коленичила в коридора.

Реших, че единственото ми спасение е да се преструвам на отегчена, сякаш само компанията на Нобу евентуално би могла да ме развесели. Това може би щеше да ме спаси, но за огромно мое щастие Нобу все пак дойде няколко минути по-късно. Щом го видя, прекрасната усмивка на Хацумомо грейна — усмихваше се все по-щедро, докато устните й не се наляха и не заприличаха на капки кръв, процеждащи се от крайчеца на рана. Нобу се разположи удобно на масата и Хацумомо изведнъж ме подкани почти майчински да ида и да му налея саке. Преместих се близо до него и се опитах да се държа като напълно запленена от присъствието му. Когато той се смееше например, аз го поглеждах така, сякаш едва се сдържам. Хацумомо бе доволна и не сваляше очи от нас. Дори не забелязваше вниманието на всички мъже към нея — или просто бе свикнала на такова внимание. Тази вечер тя както винаги бе изкусително красива и младият мъж в края на масата само пушеше и я гледаше. Дори председателят, обвил грациозно с пръсти чашката си, от време на време я поглеждаше крадешком. Не се и съмнявах, че мъжете така се заслепяват от красотата, че биха се чувствали привилегировани да прекарат живота си с демон, стига той да е красив. Изведнъж си представих как някоя нощ председателят прекрачва прага на нашата окия, за да се срещне с Хацумомо. И ми се усмихва, докато разкопчава палтото си, все още с шапка в ръка. Не мислех, че е възможно да бъде толкова омаян от красотата й, че да не забележи белезите на жестокост, които неминуемо щяха да се проявят. Но едно беше абсолютно сигурно — ако Хацумомо разбереше чувствата ми към него, щеше да се опита да го съблазни, и то само за да ми причини болка.

Изведнъж ми се прищя неудържимо тя да се махне час по-скоро. Знаех, че беше дошла да наблюдава, както го наричаше, „задълбочаващия се роман“, затова реших да й покажа това, което искаше да види. Започнах често-често да опипвам ту шията, ту прическата си, сякаш се притеснявах за външния си вид. А когато пръстите ми докоснаха неволно едно от украшенията в косата ми, ми хрумна идея. Изчаках един от гостите да каже някаква шега, а после се разсмях и се наклоних към Нобу. Признавам, че беше странно да си оправям косата, защото тя беше фиксирана с восък и не се нуждаеше от допълнителни грижи. Но целта ми бе да измъкна едно от украшенията в нея — китка жълти и оранжеви минзухари от коприна — и то да падне в скута на Нобу. Оказа се, че дървената пръчица, на която висеше, е втъкната доста по-надълбоко, отколкото очаквах, но най-накрая украшението се закачи о дрехата на Нобу и падна на рогозката между скръстените му крака. Почти всички забелязаха това, но сякаш не можеха да решат какво трябва да се направи. Идеята ми бе да протегна ръка и като смутено девойче да си го взема, но нямах кураж да бръкна между краката му.

Нобу сам го вдигна и го хвана бавно за пръчицата. После каза:

— Намери прислужницата, която ме посрещна, и й кажи да дойде с пакетчето, което донесох със себе си.

Направих каквото ми каза, а когато се върнах, всички бяха в очакване. Той продължаваше да държи украшението ми така, че минзухарите се люлееха над масата, и изобщо не пое от ръката ми пакетчето, а каза:

— Мислех да ти го дам по-късно, когато си тръгна, но, види се, сега е моментът.

После кимна към пакетчето да го отворя. Всички ме гледаха и аз много се смущавах, но все пак развих хартията и отворих малка дървена кутия, в която върху сатен лежеше гребен с прекрасни орнаменти. Беше полукръгъл, яркочервен и украсен с цветя.

— Това е антика. Намерих го преди няколко дни — поясни Нобу.

Председателят, който гледаше замислено украшението в кутийката върху масата, раздвижи устни, но най-напред не издаде звук и чак след като се покашля, каза със странна тъга в гласа:

— Нобу, нямах представа, че си толкова сантиментален.

Хацумомо стана от мястото си и тъкмо реших, че съм успяла да се избавя от нея, тя дойде и за моя изненада коленичи до мен. Не знаех какво да мисля, но Хацумомо извади гребена от кутийката и го втъкна в прическата ми точно под издутината, подобна на възглавничка за игли. После протегна ръка, Нобу постави в нея китката копринени цветя и тя втъкна и нея по майчински нежно. Благодарих й с лек поклон.

— Не е ли това момиче най-прекрасното същество? — Каза го, обръщайки се към Нобу. После въздъхна престорено, сякаш тези няколко минути са били най-романтичните в живота й, и сетне си тръгна.

Не ще и дума, че мъжете се различават един от друг като храстите, които цъфтят по различно време на годината, Защото, ако няколко седмици след турнира по сумо Нобу и председателят съвсем очевидно започнаха да проявяват интерес към мен, минаха месеци без никаква вест от доктор Рак или от Учида. Мамеха беше категорична, че трябва да изчакаме, а не да търсим повод за среща с тях, но в крайна сметка мистерията я изкара от търпение и тя отиде да навести Учида.

Оказа се, че скоро след нашето посещение котаракът му бил ухапан от язовец и умрял от инфекция, а Учида се запил. Няколко дни поред Мамеха ходеше при него, за да го поразсее. После, когато кризата му поотмина, тя ме облече в синкаво като лед кимоно с избродирани в основата на полите разноцветни панделки — деликатен европейски щрих за „подчертаване на ъглите“ според самата нея — и ме изпрати да му отнеса за подарък перленобяло котенце, което й бе струвало бог знае колко. Котето ми се стори много сладко, но Учида почти не му обърна внимание, а се втренчи в мен с присвити очи, като променяше позата на главата си. Няколко дни по-късно дойде новината, че иска да му позирам. Мамеха ме предупреди да не отварям пред него уста и ме изпрати, придружена от прислужницата й Тацуми, която цял следобед дремеше в един ъгъл, докато Учида ме местеше от място на място, разбъркваше неистово тушовете си, за да нанесе няколко щриха върху лист оризова хартия, преди отново да ме премести.

Ако обиколите Япония и видите различните творби на Учида, създадени, докато му позирах онази зима, както и през следващите години — като например единствено оцелялата негова картина с масло, окачена в заседателната зала на банката „Сумитомо“ в Осака, — ще решите навярно, че да му позира човек е върховно преживяване. Само че нямаше по-скучно нещо от това. Повечето време само седях неудобно час или повече. Спомням си най-вече колко се измъчвах от жажда, защото Учида нито веднъж не ми предложи нещо за пиене. Дори когато си носех чай в добре затворен съд, той го отместваше в другия край на стаята, за да не го разсейвал. Следвах заръките на Мамеха и никога не посмях да кажа и дума, дори през онзи ужасен следобед в средата на февруари, когато все пак може би трябваше да отворя уста, но не го направих. Учида беше седнал точно пред мен и ме зяпаше в очите, като не преставаше да дъвче брадавицата си. Държеше сноп четки, имаше и вода, която постоянно замръзваше, но колкото и пъти да разтриваше туша в различни комбинации на синьо и сиво, все не постигаше цвета, който да го удовлетвори, и той излизаше да го плисне на снега. Очите му се забиваха все по-надълбоко в мен, а той ставаше все по-гневен и накрая ме изпрати да си вървя. Цели две седмици от него нямаше никаква вест, а по-късно разбрах, че пак се е запил. Мамеха обвини мен за това.

Колкото до доктор Рак, при първата ни среща той едва ли не обеща, че ще се срещне с нас двете в чайната „Ширае“, но минаха шест седмици, а той не се появи и безпокойството на Мамеха нарастваше. Все още не знаех нищо за плана й да извади Хацумомо от равновесие, освен че трябваше да е нещо като люлееща се на две панти врата, едната от които беше Нобу, а другата — докторът. Нямах представа какъв е замисълът й относно Учида, но това се оказа друга схема, която изобщо не беше в центъра на основния й план.

После в края на февруари Мамеха попадна случайно на доктор Рак в „Ичирики“ и разбра, че е бил погълнат изцяло от откриването на нова болница в Осака. Вече бил привършил най-важната работа и сега се надявал да поднови запознанството ни през следващата седмица в „Ширае“. Спомняте си думите на Мамеха, че ако се появя в „Ичирики“, ще бъда отрупана с покани и затова докторът предложил да се срещнем в другата чайна. Намеренията на Мамеха бяха, разбира се, да ме държи настрана от Хацумомо, но докато се приготвях за срещата, не можех да се избавя от опасенията, че тя все пак ще ни открие. Щом видях „Ширае“ обаче, едва не избухнах в смях, защото беше такова място, че Хацумомо щеше да го заобиколи, дори с цената да се отклони от пътя си. Заприлича ми на увехнал цвят в цъфнало дърво. Дори през последните години на Депресията Гион продължаваше да е оживено място, но чайната „Ширае“, която поначало никога не бе представлявала нищо особено, просто, бе западала още повече. Единствената причина богат човек като доктор Рак да покровителства такова място е, че той невинаги е бил толкова богат. В началните години на кариерата му чайната „Ширае“ е била навярно най-добрата, която можел да си позволи. И само защото в крайна сметка бе вече добре дошъл в „Ичирики“, не значеше, че е имал свободата да прекъсне връзките си с „Ширае“. Когато си вземе любовница, един мъж не се отвръща от жена си и не се развежда.

Вечерта в чайната „Ширае“ аз наливах саке, Мамеха разказваше някаква история, а доктор Рак седеше с толкова щръкнали лакти, че понякога ръгваше някоя от нас и се обръщаше да се извини. Открих, че е тих човек — почти не преставаше да гледа в масата през кръглите си очилца и от време навреме мушваше парченца сашими под мустаците си като момче, което скрива нещо под килима. Когато най-сетне си тръгнахме, мислех, че сме се провалили и повече няма да го видим — ако мъж почти не се е забавлявал, няма, естествено, да си направи труда да дойде повторно в Гион. Но той се обади още следващата седмица, а след това почти всяка седмица месеци наред.

Работата с доктора вървеше гладко, докато един следобед в средата на март не направих глупост, която едва не съсипа внимателно изпипания план на Мамеха. Сигурна съм, че не едно момиче е опропастило перспективите си, като е отказало да направи нещо, което са очаквали от него, държало се е зле с важен човек или нещо подобно. Но моята грешка беше толкова незначителна, та дори не разбрах, че съм я извършила.

Всичко стана в нашата окия, и то за някакви си пет минути малко след пладне през един студен ден, когато коленичила на дървения под в страничния коридор се упражнявах на шамисен. Хацумомо мина покрай мен на път към тоалетната. Бях боса, иначе щях да отида в прохода, за да се махна от пътя й. Единственото, което можех да направя, бе да се опитам да се надигна с мъка, защото ръцете и краката ми бяха премръзнали. Ако бях по-чевръста, тя може би нямаше и да ме заговори. Но докато успея да се изправя, каза:

— Немският посланик пристига в града, но Пити е заета и не може да го забавлява. Защо не помолиш Мамеха да уреди ти да идеш вместо нея? — После се разсмя, сякаш идеята аз да направя такова нещо е толкова смешна, колкото да поднесеш паница с черупки от жълъди на императора.

По онова време немският посланик предизвикваше голямо вълнение в Гион. Тогава, през 1935 година, в Германия бе дошло на власт ново правителство и макар никога да не съм разбирала много от политика, знаех, че Япония започва да се отдалечава от САЩ и желае силно да направи добро впечатление на немския посланик. Всички в Гион се питаха на кого ще се падне честта да го забавлява по време на предстоящата му визита.

При казаното от Хацумомо аз трябваше да сведа засрамено глава и да се престоря, че окайвам жалкия си живот, несравним с живота на Пити. Но точно тогава се бях унесла в мисли колко по-добри са вече перспективите за бъдещето ми и колко чудесно бе успяла Мамеха да запази в тайна от Хацумомо плана си, какъвто и да беше той. Първата ми реакция на думите й бе да се усмихна, но вместо това изобразих на лицето си маска и бях много доволна от себе си, че ме съм издала нищо. Хацумомо ме погледна озадачено — това беше моментът да разбера, че нещо й е минало през ум. Отстъпих встрани, за да мине, и това бе всичко — поне според мен.

После след няколко дни двете с Мамеха отидохме на среща с доктор Рак в чайната „Ширае“. Но когато отворихме външната врата, заварихме Пити да се обува на излиза. Толкова се изненадах, като я видях, че се запитах какво ли я е довело тук. После в коридора се появи и Хацумомо и аз естествено, си дадох сметка, че тя е успяла някак да ни над хитри.

— Добър вечер, Мамеха сан — поздрави Хацумомо. — Виж кой бил с вас! Чиракуващата гейша, която докторът толкова харесваше.

Сигурна съм, че и Мамеха бе не по-малко шокирана от мен, но не го показа.

— Ооо, Хацумомо сан — възкликна тя. — Едва ви познах, но бог ми е свидетел, че стареете прекрасно!

Всъщност Хацумомо не беше стара — на двайсет и осем-девет. Мамеха, просто търсеше начин да я уязви.

— Отивате, надявам се, при доктора — продължи Хацумомо. — Какъв интересен човек! Дано все още е щастлив да ви види. Е, довиждане. — Тя изглеждаше много доволна, но на светлината от улицата забелязах, че на лицето на Пити е изписано съжаление.

Двете с Мамеха се събухме безмълвно — никоя не знаеше какво да каже. Тази вечер мрачната атмосфера в „Ширае“, бе плътна като водата в езеро. Миришеше на стар грим, влажната мазилка в ъглите на стаите се ронеше. Бих дала всичко, за да се обърна и да си тръгна.

Отворихме плъзгащата се врата и вътре заварихме съдържателката на чайната да прави компания на доктора. Обикновено тя оставаше за малко и след като се появяхме, може би за да си прибере парите от клиента. Но тази вечер се извини още щом ни зърна и дори не вдигна глава да ни погледне, когато мина покрай нас. Доктор Рак седеше с гръб, затова си спестихме формалностите да се покланяме и поздравяваме, а отидохме и се настанихме на масата до него.

— Изглеждате уморен, докторе — каза Мамеха. — Как се чувствате тази вечер?

Той не отговори, а за да убие времето, просто завъртя чашата си с бира, макар да беше изключително действен човек, и ако бе възможно, не би загубил и минута време.

— Да, доста съм изморен — изрече най-сетне. — И не ми се приказва особено.

С тези думи той изпи остатъка от бирата си и стана да си върви. Двете с Мамеха се спогледахме. На прага доктор Рак се обърна и каза:

— Наистина не ми е приятно, когато хора, на които съм вярвал, ме подведат.

После напусна, без да затвори след себе си.

Двете с Мамеха бяхме прекалено слисани, за да говорим. По едно време тя стана и затвори вратата. А когато седна, приглади кимоното си, гневно стисна очи и ме попита:

— Е, Саюри, какво точно каза на Хацумомо?

— Мамеха сан, след всичко досега? Кълна ви се, че никога не бих направила нещо, което да съсипе шансовете ми.

— По всичко личи, че докторът те е захвърлил като празна торба. Сигурна съм, че има причина… но няма да я открием, докато не разберем какво му е наговорила тази вечер Хацумомо.

— А как бихме могли?

— Пити е била тук в стаята. Трябва да идеш и да я попиташ.

Не бях никак сигурна, че Пити ще ми каже, но отвърнах, че ще се постарая, и Мамеха остана видимо доволна. Стана и се отправи към вратата, но аз не помръднах от мястото си и тя се обърна да види какво ме задържа.

— Трябва да ви попитам нещо, Мамеха сан — казах. — Сега Хацумомо знае, че съм прекарвала времето си с доктора и вероятно разбира защо. Доктор Рак със сигурност знае защо. Вие знаете защо. Дори Пити може би е наясно! Аз съм единствената, която прави изключение. Не бихте ли били така добра да ми обясните плана си?

Мамеха изглеждаше така, сякаш ужасно съжалява, че съм й задала този въпрос. Дълго-дълго не свали поглед от мен, но накрая въздъхна и коленичи отново, за да ми каже онова, което исках да науча.

— Разбираш прекрасно — започна тя, — че Учида сан гледа на теб с очите на художник. Но докторът се интересува от друго. А и Нобу също. Знаеш ли какво означава „бездомна змиорка“?

Нямах представа за какво говори и й го казах.

— Мъжете имат нещо… ами, нещо като „змиорка“. Жените го нямат. Но мъжете, да. Тя се намира…

— Мисля, че разбирам за какво говорите — прекъснах я, — но не знаех, че се нарича змиорка.

— Всъщност то не е змиорка. Но така е по-лесно да разбереш всичко. Тъй че нека го наречем змиорка. И така, тази змиорка цял живот се опитва непрестанно да си намери дом. А какво, мислиш, имат жените у себе си? Пещери, в които змиорките обичат да живеят. Пещерата е онова място, от което кръвта тече всеки месец, щом „облаците забулят луната“, както понякога казваме.

Бях достатъчно голяма, за да разбирам какво се опитва да ми каже с това, че облаците забулват луната, защото вече от няколко години самата аз го изпитвах. Първия път едва ли щях да се паникьосам повече, ако бях кихнала и сетне открила в кърпичката парчета от мозъка си. Уплаших се, че може би умирам, но Леля ме откри да пера кървав парцал и ми обясни, че кървенето е просто част от това да си жена.

— Може би не знаеш това за змиорките — продължи Мамеха, — но те са доста своенравни. Намерят ли пещера, която харесват, те се въртят известно време из нея, за да се убедят… ами, да се убедят навярно, че това е хубава пещера. И щом се убедят, че е удобна, оставят белег, че това е тяхна територия, като… се изплюват. Разбираш ли?

Ако ми беше казала направо това, което се опитваше да ми обясни, сигурна съм, че щях да бъда шокирана, но поне щях по-лесно да го осмисля. След години разбрах, че и на нея й е било обяснено по съвсем същия начин от по-голямата й сестра.

— Сега следва онази част, която ще ти се стори най-странна — направи уговорката тя, сякаш всичко досега не беше странно. — Мъжете наистина обичат да правят тези неща. Всъщност много обичат. Дори има такива, които не правят нищо друго, освен да търсят различни пещери за своите змиорки. Една женска пещера е особено ценна за мъж, ако друга змиорка не е влизала в нея преди това. Разбираш ли? Наричаме това мидзуаге.

— Кое наричаме мидзуаге?

— Първия път, когато пещерата на жена е открита от змиорка. Ето това наричаме мидзуаге.

„Мидзу“ значи „вода“, а „аге“ — „вдигам на“ или „поставям на“, тъй че думата „мидзуаге“ звучи така, сякаш има нещо общо с вдигане на вода или поставяне на нещо върху вода. Ако попитате три различни гейши откъде иде този термин, всяка ще е на различно мнение. След обясненията на Мамеха се почувствах още по-объркана, но се престорих, че ми е почти ясно.

— Предполагам, че можеш да се досетиш защо докторът обича да се върти из Гион — не спираше тя. — Той печели много пари от болницата си. Като се изключи това, което му е нужно, за да издържа семейството си, той ги харчи в търсене на мидзуаге. Може да ти е интересно да узнаеш, Саюри сан, че ти си от момичетата, които най-много му харесват. Знам го прекрасно, защото самата аз бях една от тях.

По-късно научих, че година-две, преди да дойда в Гион, доктор Рак платил рекордна сума за нейното мидзуаге — седем или осем хиляди йени. Може да не изглежда много, но тогава това е била сума, която дори човек като Майка — а тя мислеше само и единствено за пари и как да спечели повече — вероятно е виждал само един-два пъти в живота си. Мамеха е струвала толкова скъпо отчасти заради славата си, но е имало и друга причина, както тя ми обясни тогава. Двама много богати мъже са наддавали да станат нейни партньори. Единият е бил доктор Рак, а другият — бизнесмен на име Фуджикадо. Обикновено мъжете не се състезават така в Гион — те се познават и предпочитат да постигнат споразумение. Но Фуджикадо живеел на другия край на страната и идвал в Гион само понякога. Него изобщо не го интересувало дали е обидил доктор Рак. А докторът, който претендирал, че има аристократична кръв, ненавиждал мъже като Фуджикадо, започнали от нулата, макар и той самият да беше до голяма степен един от тях.

Когато на турнира по сумо забелязала, че Нобу е увлечен по мен, на Мамеха й хрумнало колко много й напомня той на Фуджикадо, защото е постигнал всичко сам в живота, и на доктора, защото е отблъскващ. Освен това заради Хацумомо, която ме преследваше навред както стопанка преследва хлебарка из къщата си, аз нямах шанс да стана известна по начина, по който Мамеха бе станала известна, и успехът ми да се увенчае със скъпо мидзуаге. Но ако тези двама мъже ме сметнели за достатъчно привлекателна, можели да започнат наддаване, което щяло да ми даде възможност да си върна дълговете, сякаш поначало съм известна чиракуваща гейша. Ето това беше имала предвид Мамеха под „изваждане на Хацумомо от равновесие“. Хацумомо бе доволна, че Нобу ме намира за привлекателна, но не си даваше сметка, че неговото отношение към мен ще вдигне по всяка вероятност цената на моето мидзуаге.

С една дума, трябваше да си възвърнем благоразположението на доктор Рак. Без него Нобу щеше да предложи своя цена, и то в случай, че изобщо проявеше интерес към това. Не бях сигурна, че ще прояви, но Мамеха ме увери, че един мъж не гради отношения с петнайсетгодишна чиракуваща гейша, ако няма тъкмо мидзуаге наум.

— Можем да се обзаложим, че не разговорите с теб го вълнуват — заключи тя.

Опитах се да се престоря, че това не ме наранява.

20

Като гледам назад, виждам, че този разговор с Мамеха отбеляза поврат в представите ми за света. Преди това не знаех нищо за мидзуаге — все още бях наивно момиче, което не разбираше почти нищо. Но след това започнах да си давам сметка какво иска един мъж като доктор Рак срещу парите и времето, които пилее в Гион. А разбереш ли веднъж това, то е завинаги. Не можех да възприемам доктора както преди.

Същата нощ зачаках в стаята си Хацумомо и Пити да се изкачат по стълбата. Прибраха се най-сетне час и нещо след полунощ. По начина, по който шляпаше с ръце по стълбите — защото понякога Пити се изкачваше на четири крака като куче, — разбрах, че е уморена. Хацумомо повика една от прислужниците и я накара да донесе бира.

— Не, чакай малко — спря я. — Донеси две. Искам Пити да ми прави компания.

— Моля ви, Хацумомо сан — чух да казва Пити. — По-скоро бих пила храчки.

— Ще ми четеш на висок глас, докато си пия бирата, затова и за теб трябва да има. Освен това мразя хората да са абсолютно трезви. Отвратително е.

Прислужницата слезе долу, а когато след малко пак се заизкачва, чашите звънтяха на подноса в ръцете й. Дълго стоях с ухо на вратата и чувах Пити да чете статия за нов актьор в театър Кабуки. По едно време Хацумомо излезе с неуверени крачки в коридора и отвори плъзгащата се врата на горната тоалетна.

— Пити! — чух я да вика. — Какво ще кажеш да хапнем супа от макарони?

— Не, госпожо.

— Виж дали можеш да намериш продавач. И купи и за себе си, че да ми правиш компания.

Пити въздъхна и веднага слезе, но аз трябваше да изчакам Хацумомо да се върне в стаята си, преди да се измъкна и да тръгна след приятелката си. Едва ли щях да я догоня, ако тя не беше толкова изморена, че се влачеше със скоростта на стичаща се бавно по хълм тиня и, кажи-речи, със същата цел. Когато най-сетне я настигнах, тя видимо се разтревожи и попита какво има.

— Нищо — отвърнах. — Освен че… се нуждая отчаяно от помощта ти.

— О, Чийо чан — изрече тя. Мисля, че бе единственото същество, което все още ме наричаше така. — Нямам никакво време! Опитвам се да намеря супа от макарони за Хацумомо, а тя ще накара и мен да ям. Боя се, че ще повърна всичко върху й.

— О, бедна Пити, приличаш на топящ се лед.

Лицето й се бе отпуснало от изтощение, а тежестта на дрехите й сякаш щеше да я смаже. Казах й, че аз ще ида да свърша тази работа, а тя да седне и да почака. Беше толкова уморена, че дори не възрази. Подаде ми парите и седна на една пейка на брега на Ширакава.

Нужно ми бе известно време, докато намеря продавач, но накрая се върнах с две димящи купи. Пити спеше дълбоко. Беше отметнала глава назад и зинала, сякаш се надяваше да улови с уста капки дъжд. Минаваше два след полунощ и наоколо почти нямаше хора. Група мъже, види се, сметнаха Пити за най-смешното нещо от седмици насам, но трябва да призная, че беше странно да видиш чиракуваща гейша в пълно одеяние да хърка на пейка.

Поставих купите до нея, събудих я колкото се може по-нежно и казах:

— Толкова ми се искаше да те помоля за една услуга, но… се боя, че няма да се зарадваш, като чуеш за какво.

— Няма значение — отвърна тя. — Вече нищо не ме радва.

— Тази вечер си била в стаята, когато Хацумомо е разговаряла с доктора. Боя се, че този разговор може да повлияе на цялото ми бъдеще. Хацумомо трябва да му е казала някаква лъжа за мен, защото той не иска да ме вижда повече.

Колкото и да мразех Хацумомо, колкото и силно да исках да узная какво ми е сторила тя, изпитах огромно съжаление веднага щом отворих дума за това пред Пити. На нея, изглежда, й стана толкова болно, че дори лекото побутване й дойде твърде много. И мигом по големите й бузи потекоха няколко сълзи, сякаш се бе зареждала със сълзи години наред.

— Не знаех, Чийо чан! — каза и затършува в обито си за носна кърпичка. — Нямах ни най-малка представа!

— Искаш да кажеш какво се е канела да каже Хацумомо ли? Че кой би могъл да знае?

— Не, не това. Не знаех, че е възможно някой да е такова чудовище! Не го разбирам… Прави го с едничката цел да наранява хората. И най-лошото е, че мисли, че й се възхищавам и искам да съм досущ като нея. Но аз я мразя! Досега никога не съм мразила някого повече.

Междувременно жълтата й носна кърпичка се омаза с бял грим. Ако преди малко беше като топяща се бучка лед, то сега вече приличаше на локва.

— Моля те, чуй ме, Пити. Не бих те помолила за това, ако имах друг изход. Но не искам да се върна назад и цял живот да съм прислужница. А точно това ще се случи, ако стане на нейното. Няма да се спре, докато не ме смачка като хлебарка. Искам да кажа, че тя ще ме смачка, ако не ми помогнеш да избягам.

На Пити това й се стори забавно и двете се разсмяхме. Докато тя се раздвояваше между сълзите и смеха, аз взех носната й кърпичка и се опитах да пооправя грима й. Толкова се разчувствах, че виждам отново старата Пити, която някога ми беше приятелка, че и моите очи се напълниха със сълзи и в крайна сметка двете се хвърлихме в прегръдките си.

— О, Пити, гримът ти е такъв кошмар — казах й след това.

— Нищо — успокои ме тя. — Ще кажа на Хацумомо, че някакъв пияница е налетял върху ми на улицата и е избърсал с кърпата си лицето ми, а аз не съм могла да направя нищо, защото ръцете ми са били заети с двете купи.

Помислих, че няма да продължи, но тя въздъхна тежко и каза:

— Искам да ти помогна, Чийо, но твърде много се забавих и ако не побързам, Хацумомо ще излезе да ме търси. Ще види, че сме заедно, и…

— Трябва само да ти задам няколко въпроса. Кажи ми как Хацумомо разбра, че ще забавлявам доктора в чайната „Ширае“?

— Ааа, това ли било. Преди няколко дни се опита да те подразни с немския посланик, но ти изобщо не обърна внимание на думите й. Изглеждаше толкова спокойна, та тя си помисли, че двете с Мамеха кроите нещо. Тъй че отиде в Регистратурата при Аваджиуми и изясни от кои чайни са постъпвали сметките ти. Като чу, че една от тях е „Ширае“, на лицето й се изписа онзи неин израз и още същата вечер отиде там да го търси. Ходихме два пъти, преди най-сетне да го намерим.

Малко на брой важни особи покровителстват „Ширае“. Затова, изглежда, Хацумомо веднага се е сетила за доктора. Както вече започвах да разбирам, той бе известен в Гион като „специалист по мидзуаге“. Щом името му й е дошло наум, тя сигурно веднага е разбрала какво точно преследва Мамеха.

— И какво му каза? Когато след вас влязохме при него, той дори не пожела да ми проговори.

— Ами двамата си поговориха известно време, а после Хацумомо се престори, че нещо я е подсетило за една история. И тя поде: „Има една чиракуваща гейша на име Саюри, която живее в моята окия…“ Когато докторът чу името ти… сякаш, казвам ти, пчела го ужили. И попита: „Познаваш ли я?“ А тя отвърна: „Разбира се, че я познавам, докторе. Нали живее под един покрив с мен“. После каза още нещо, което не си спомням, и додаде: „Няма да отварям дума за Саюри, защото… ами защото пазя една нейна много голяма тайна“.

Замръзнах, като чух това. Бях сигурна, че Хацумомо е измислила нещо наистина чудовищно.

— И каква беше тайната, Пити?

— Ами, не съм сигурна. Не изглеждаше кой знае какво. Хацумомо му каза, че наблизо живеел един младеж, а Майка била категорично против всякакви любовни истории и следила много строго. Хацумомо каза, че ти и младежът се обичате и самата тя не възразява да ви прикрива, защото смята, че Майка е прекалено строга. Дори ви оставяла насаме в стаята си, когато Майка отсъствала. После каза нещо като: „Ооо, но, докторе… Не трябваше да ви го казвам! Ами ако Майка узнае, след като толкова дълго пазих тази тайна на Саюри!“ Но той отвърна, че й е благодарен, задето е споделила с него, и че, разбира се, ще запази чутото за себе си.

Можех да си представя колко доволна е била Хацумомо от вероломния си план. Попитах Пити дали има още нещо, но тя ме увери, че това е всичко.

Благодарих й безброй пъти, че ми е помогнала, и й казах колко съжалявам, задето е трябвало да преживее последните две години като робиня на Хацумомо.

— Но и нещо хубаво излезе от това — каза тя. — Само преди няколко дни Майка реши да ме осинови. Тъй че мечтата ми да си намеря място, където да преживея живота си, може да се осъществи.

Едва не ми призля, като чух това, въпреки че й казах колко се радвам за нея. И наистина се радвах за Пити, но също така знаех, че съществена част от плана на Мамеха бе Майка да осинови мен вместо Пити. На следващия ден разказах на Мамеха какво съм научила. Като чу за младежа, тя започна да клати глава отвратена. Вече го разбирах, но тя ми обясни, че Хацумомо е намерила много хитър начин да внуши на доктор Рак, че моята „пещера“ е била проучена от нечия друга „змиорка“, така да се каже.

Мамеха се разтревожи дори още повече, като научи за предстоящото осиновяване на Пити.

— Предполагам, че имаме няколко месеца, преди това да се случи — каза тя. — Което ще рече, че настъпи времето за твоето мидзуаге, Саюри, независимо дали си готова, или не.

Още същата седмица Мамеха отиде в един магазин за сладкиши и поръча от мое име оризови сладки, които наричаме екубо. Това е японската дума за трапчинка. Казваме им така, защото имат трапчинка на върха с едва видим червен кръг в средата. Някои хора ги намират за доста предизвикателни. Винаги са ми се стрували като миниатюрни възглавнички — леко вдлъбнати там, където е лежала главата на жена, и със следи от червило в средата, защото, да речем, е била твърде изморена, за да си свали грима преди лягане. Във всеки случай, когато чиракуваща гейша е готова за мидзуаге, тя подарява кутии с тези сладки на мъжете, които я покровителстват. Повечето момичета подаряват екубо на поне дузина мъже, че и на повече, но за мен щяха да са само Нобу и доктора, и то ако имахме късмет. Беше ми някак тъжно, че няма да подаря и на председателя, но, от друга страна, всичко това ми се струваше толкова отвратително, че не страдах особено, задето той не влиза в сметката.

С Нобу беше лесно. Съдържателката на „Ичирики“ уреди една вечер той да дойде малко по-рано от другите гости и Мамеха и аз се срещнахме с него в една стаичка с изглед към предния двор. Благодарих му за всичките грижи и внимание, защото той бе изключително мил с мен през последните шест месеца, като не само ме викаше да забавлявам гостите дори в отсъствие на председателя, но ми направи и различни подаръци освен онзи гребен, който ми даде в присъствието на Хацумомо. След благодарностите взех кутията с екубо, загърната в неизбелена хартия и привързана с груб канап, и я плъзнах по масата към него, като отново започнах да се кланям ли, кланям, докато не почувствах, че ми се завива свят. Малката церемония бе кратка и Нобу отви кутията в единствената си ръка. По-късно, докато забавлявах гостите му, той не отвори дума за това. Всъщност срещата, мисля, го накара да се чувства неудобно.

Работата с доктора беше, разбира се, съвсем друга. Мамеха трябваше да започне с това да обиколи основните чайни и да помоли съдържателките да я известят, ако той дойде. Чакахме няколко вечери, докато обадиха, че се е появил случайно в една чайна на име „Яшино“ по покана на друг човек. Хукнах към дома на Мамеха, за да се преоблека, и се отправих към „Яшино“ с кутията екубо, загърната в квадратно парче коприна.

„Яшино“ беше сравнително нова чайна, построена и напълно европейски стил. Помещенията бяха по своему елегантни, с тъмни греди, но вместо рогозки и ниски маси и възглавнички за сядане стаята, в която ме въведоха, беше корав дъсчен под, тъмен персийски килим, маса за кафе, няколко тапицирани стола. Трябва да призная, че изобщо не ми хрумна да седна на един от тях. Вместо това в очакване на Мамеха коленичих на килима, макар че подът ми убиваше на коленете. Когато след половин час дойде, тя ме завари в тази поза.

— Какво правиш? — попита ме. — Това не е японска стая. Седни на един от онези столове и се постарай да изглеждаш така, сякаш точно там ти е мястото.

Изпълних каквото ми каза, но когато тя седна насреща ми, не изглеждаше да й е по-удобно, отколкото на мен.

Докторът, види се, бе на парти в съседната стая. Мамеха вече го беше забавлявала известно време.

— Наливам му доста бира, така че ще му се наложи да иде до тоалетната — обясни ми тя. — И тогава аз ще го хвана в коридора и ще го помоля да влезе за малко тук. Ти трябва веднага да му дадеш кутията с екубо. Нямам представа как ще реагира, но това ще е единственият ни шанс да поправим стореното от Хацумомо.

Мамеха излезе и аз доста чаках на стола си. Беше ми горещо и нервно и се притеснявах, че от потта белият ми грим ще се разтече и лицето ми ще заприлича на неоправена след сън постеля. Опитах се да измисля нещо, за да се разсея, но най-доброто, което можех да направя, бе да ставам от време на време и да поглеждам лицето си в огледалото на стената.

По едно време най-сетне чух гласове, на вратата се потропа и Мамеха я отвори.

— Само за момент, докторе, ако обичате.

Съзрях доктор Рак в тъмнината на коридора — изглеждаше привлекателен като портретите във фоайетата на банките. Надничаше към мен през очилата си. Не знаех какво да направя. При обикновен случай щях да се поклоня, коленичила на рогозките, затова наистина коленичих на килима за поклон, макар да си давах сметка, че Мамеха няма да е щастлива отстъпката ми. Мисля, че той изобщо не ме погледна.

— Предпочитам да се върна при останалите — каза на Мамеха. — Моля да ме извините.

— Саюри е донесла нещо за вас. Само за момент, ако обичате. — Тя го покани с жест да влезе и се погрижи да се настани удобно на един от меките столове. След това като че забрави какво ми беше казала преди малко, защото и двете коленичихме на килима от двете страни на коленете му. Сигурна съм, че той се почувства превъзходно с две толко пищно облечени жени в краката си.

— Съжалявам, че не съм ви виждала няколко дни наред — казах му аз. — А времето вече се затопля. Имам чувството че е минал цял един сезон.

Докторът не отговори, а само се втренчи в мен.

— Моля ви да приемете тези екубо, докторе — изрекох след като се поклоних, поставих кутията на странична масичка досами ръката му. Но той сложи ръцете в скута си, сякаш да даде да се разбере, че не би и помислил да докосне сладкишите.

— Защо ми даваш това?

Тук Мамеха се намеси.

— Толкова се извинявам, докторе. Аз накарах Саюри да повярва, че вие навярно ще се зарадвате да получите екубо от нея. Надявам се, че не греша.

— Грешите. Вероятно не познавате това момиче толкова добре, колкото си мислите. Ценя ви високо, Мамеха сан, но е лошо за репутацията ви да ми я препоръчвате.

— Съжалявам, докторе — отвърна тя. — Нямах представа за чувствата ви. Мислех, че държите на Саюри.

— Е, чудесно. Сега вече всичко е ясно и аз се връщам при компанията си.

— Мога ли да ви попитам? Обиди ли ви с нещо тя? Нещата се промениха толкова неочаквано.

— Да, обиди ме. Както ви казах, аз се засягам от хора, които ме заблуждават.

— Саюри сан, как не те беше срам да заблудиш доктора — викна ми Мамеха. — Сигурно си му казала нещо, което самата ти си знаела, че не е истина. Какво беше то?

— Не знам — отвърнах колкото се може по-наивно. — Освен ако… преди няколко седмици подметнах, че времето се затопля, а то не беше точно така…

При тези мои думи Мамеха ме изгледа. Мисля, че не й се понравиха.

— Това си е нещо между вас двете — каза докторът. — И не ме интересува. Моля да ме извините.

— Но, докторе, преди да си тръгнете, кажете възможно ли е да е станало недоразумение? Саюри е честно момиче и не би заблудила умишлено някого. Особено човек, който е бил толкова мил с нея.

— Предлагам да я попитате за съседското момче — отвърна той.

Бях безкрайно облекчена, че най-сетне отвори дума за това. Беше толкова сдържан човек, че нямаше да се учудя, ако изобщо не го споменеше.

— О, това ли бил проблемът! — възкликна Мамеха. — Сигурно сте разговаряли с Хацумомо.

— Не виждам какво значение има това — попита той.

— Тя разпространява тази история из цял Гион. Но това е чиста лъжа! Откакто дадоха на Саюри важна роля в Старопрестолните танци, Хацумомо изразходва цялата си енергия и опит да я опозори.

Старопрестолните танци бяха най-голямото събитие в Гион. То започваше само след шест седмици, в началото на април. Всички роли бяха вече раздадени преди месеци и аз бих била много поласкана да участвам. Моята учителка дори го предложи, но доколкото знаех, единственото ми участие щеше да е в оркестъра, а не на сцената. Самата Мамеха беше настояла на това, за да не провокираме Хацумомо.

Когато докторът обърна очи към мен, направих всичко възможно да изглеждам така, сякаш имам главна роля в танците и отдавна го знам.

— Боя се да го кажа, докторе, но Хацумомо е известна лъжкиня — продължи Мамеха. — Рисковано е да се вярва и на всяка нейна дума.

— Ако тя наистина е лъжкиня, това е първия път, в който го чувам.

— Никой не би и помислил да ви каже подобно нещо. — Мамеха говореше толкова тихо, сякаш наистина се боеше, че може да я чуят. — Толкова много гейши са безчестни! Никои не желае пръв да отправи обвинение. Но или аз сега ви лъжа, или Хацумомо ви е излъгала, когато ви е разказала историята. Просто трябва да решите коя от нас познавате по-добре и на коя вярвате повече.

— Не разбирам защо Хацумомо ще съчинява разни истории само защото Саюри има роля на сцената.

— Вярвам, че сте се срещали с по-малката сестра на Хацумомо — Пити. Та Хацумомо се надяваше, че Пити ще получи една роля, но накрая я дадоха на Саюри. А аз получих ролята, която Хацумомо искаше! Но това няма значение, докторе. Щом се съмнявате в почтеността на Саюри, мога да разбера защо предпочитате да не приемете тези екубо от нея.

Докторът седя дълго загледан в мен. Накрая каза:

— Ще помоля един от моите доктори в болницата да я прегледа.

— Бих искала да помогна с каквото мога — отвърна Мамеха, — но ще ми е трудно да уредя подобно нещо, след като все още не сте приели да покровителствате нейното мидзуаге. Щом почтеността й е под съмнение… Саюри ще подари екубо на доста много мъже. Сигурна съм, че повечето ще са скептични към скалъпените от Хацумомо истории.

Това, изглежда, постигна желания от Мамеха ефект. Доктор Рак помълча известно време и каза:

— Не знам как точно да постъпя. За пръв път изпадам в такова особено положение.

— Моля ви да приемете тези екубо, докторе, и нека оставим глупостта на Хацумомо зад гърба си.

— Често съм чувал за безчестни момичета, които уреждат мидзуаге за онова време през месеца, когато един мъж може да бъде лесно заблуден. Аз съм лекар, знаете. Няма да се измамя толкова просто.

— Но никой не се опитва да ви измами.

Той поседя на стола още малко, а после стана и излезе от стаята със свити рамене и щръкнали лакти. Бях твърде заета да му се кланям за довиждане, тъй че не видях дали отнесе кутията с екубо със себе си, но за щастие, след като и Мамеха излезе, погледнах и видях, че на масата няма нищо.

Когато Мамеха спомена за ролята ми на сцената, помислих, че казва нещо внезапно хрумнало й, за да обясни защо Хацумомо е могла да съчини такава лъжа за мен. Тъй че можете да си представите изненадата ми, когато на следващия ден разбрах, че е казала истината. Или ако не беше самата истина, то Мамеха беше сигурна, че ще е така преди края на седмицата.

По онова време, в средата на трийсетте години, в Гион имаше може би седем-осемстотин гейши, но тъй като всяка пролет за Старопрестолните танци бяха нужни не повече от шейсет, борбата за ролите съсипа не едно приятелство. Мамеха не беше искрена, като каза, че е отнела роля на Хацумомо — тя беше една от малкото гейши в Гион, които всяка година имаха гарантирана солова партия. Но иначе Хацумомо наистина умираше от желание да види Пити на сцената. Не знам как й беше хрумнала идеята, че това е възможно. Пити може и да беше получила наградата за чиракуващи гейши, както и други почести, но не постигна съвършенство в танца. Така или иначе, няколко дни, преди да дам кутия екубо на доктора, една седемнайсетгодишна чиракуваща гейша със солова партия беше паднала по стълбата и си беше ударила крака. Бедното момиче бе съкрушено, но всяка друга чиракуваща напираше да се възползва от нещастието й, като се предложи за ролята й. Та това беше ролята, която в крайна сметка получих. Тогава бях само петнайсетгодишна и никога преди не бях танцувала на сцена, което не значи, че не бях готова за това. Бях прекарала твърде много вечери в нашата окия, вместо да ходя от парти на парти като повечето чиракуващи гейши, и Леля често ми акомпанираше на шамисен, а аз танцувах. Затова на петнайсет години бях вече предложена за единайсето ниво, макар навярно да нямах повече талант от всяка друга. Ако Мамеха не бе толкова непреклонна и не ме държеше скрита от хорските очи заради Хацумомо, може би още предишната година щях да имам роля в сезонните танци.

Хацумомо, естествено, беше бясна, но Мамеха не й обръщаше внимание. Беше дошло времето, както самата го каза, да изхвърлим Хацумомо от ринга.

21

След около седмица Мамеха дойде при мен през почивката по време на репетициите. Беше много възбудена. Оказа се, че предишния ден баронът й споменал между другото, че в края на следващата седмица се кани да даде парти в чест на един майстор на кимона на име Арашино. Баронът притежаваше една от най-известните колекции на кимона в цяла Япония. Повечето бяха антики, но той често купуваше по някой шедьовър на жив майстор. Тъкмо решението му да закупи кимоно на Арашино го бе вдъхновило да направи парти.

— Помислих си, че съм чувала името Арашино — каза Мамеха, — но когато баронът го спомена, не можах да се сетя. Той е един от най-добрите приятели на Нобу. Не виждаш ли какви възможности се откриват? До днес не се сетих за това, но се каня да склоня барона да покани и Нобу, и доктора на малкото си парти. Двамата със сигурност ще се намразят взаимно. Когато наддаването за твоето мидзуаге започне, можеш да си сигурна, че никой от двамата няма да е спокоен, като знае, че плячката може да попадне в ръцете на другия.

Бях много изморена, но заради нея заплясках възторжено с ръце и казах колко безкрайно съм й благодарна, че е скроила такъв невероятен план. Но истинското доказателство за нейната интелигентност бе убедеността й, че изобщо няма да й е трудно да склони барона да покани тези двама мъже на тържеството си. И двамата щели да приемат с охота — Нобу, защото баронът бил един от инвеститорите на компанията „Ивамура“, макар тогава да не го знаех. А докторът — защото… защото се смятал за аристократ, макар навярно да имал само един неизвестен праотец с аристократична кръв, и щял да сметне за свой дълг да приеме каквато и да било покана на барона. Но не знам защо баронът щеше да се съгласи да покани всеки един от тях. Той не одобряваше Нобу — малко хора го одобряваха. Колкото до доктор Рак, баронът изобщо не го познаваше и със същия успех би поканил случаен човек от улицата.

Но знаех, че Мамеха има невероятен талант да убеждава хората. Тържеството бе уредено и Мамеха склони учителката по танци да ме освободи от репетиции в неделя, за да присъствам на него. Събитието щеше да започне следобед и да продължи с вечеря, но ние двете щяхме да пристигнем в разгара му. Затова беше вече три часът, когато най-сетне се качихме на рикша и се отправихме към имението на барона под хълмовете в североизточната част на града. За пръв път попадах на такова разкошно място и бях поразена. Помислете само какво внимание се обръща на всеки детайл при направата на едно кимоно. Та точно с такова внимание и грижа бе направено всичко в имението. Основната къща бе построена от дядото, но градините, които ми се сториха като необятен брокат, бяха дело на бащата на барона. Изглежда, че къщата и градините не са били в хармония, докато по-големият брат — година преди да го убият — не преместил езерото и не направил градина с мъх от едната страна на къщата. В тази градина по камъни се стигаше до павилион за любуване на луната. В езерото плуваха черни лебеди — толкова горди, че ме накараха да се засрамя от своята недодяланост, присъща на човешките същества.

Двете трябваше да започнем с чайна церемония и мъжете да се присъединят, когато сме готови. Затова се смаях, че след като влязохме през централната порта, не се отправихме към обикновен чаен павилион, а направо към езерото, за да се качим на малка лодка. Беше с размерите на тясна стая. Повечето пространство бе заето от дървени седалки от двете страни, но в единия й край имаше миниатюрен павилион със собствен покрив и покрита с рогозки платформа под него. Павилионът беше с истински плъзгащи се хартиени стени, отворени, за да влиза въздух, а в средата имаше издълбана в пода и облицована с дърво дупка. Тя беше напълнена с пясък и служеше за мангал. Мамеха разпали въглени, за да стопли вода в изящен чайник. Аз пък се опитвах да помогна, като нареждах приборите за церемонията. Вече ми беше доста нервно, но след малко Мамеха се обърна и ми каза:

— Ти си умно момиче, Саюри. Не е нужно да ти казвам какво ще е бъдещето ти, ако доктор Рак или Нобу престанат да се интересуват от теб. Не бива да караш никого от двамата да мисли, че обръщаш прекалено внимание на другия. Макар че, разбира се, малко ревност няма да навреди. Сигурна съм, че ще се справиш.

Аз не бях толкова сигурна, но трябваше да опитам.

Мина половин час и най-сетне баронът и десетимата му гости излязоха от къщата и тръгнаха към лодката, като често-често спираха, за да се наслаждават от различен ъгъл на хълмовете. След като се качиха, баронът откара с дълъг прът лодката в средата на езерото. Мамеха правеше чай, а аз поднасях на всеки гост.

После тръгнахме заедно с мъжете да се разхождаме из градината и скоро стигнахме до издадена над водата дървена платформа. Прислужници в еднакви кимона подреждаха възглавнички за сядане и носеха на подноси затоплено саке. Аз коленичих до доктор Рак и тъкмо се мъчех да измисля какво да кажа, за моя изненада той се обърна пръв към мен:

— Заздравя ли благополучно раната на бедрото ти?

Беше вече началото на март, а случилото се с бедрото ми бе през ноември. Освен това междувременно се бях срещала с доктора безброй пъти и нямах представа защо е чакал досега да ме попита за раната, и то в присъствието на толкова хора. За щастие, мисля, че никой не чу, затова отговорих тихичко:

— Толкова съм ви благодарна, докторе. С ваша помощ раната заздравя напълно.

— Надявам се да не е останал голям белег.

— О, не, само лека подутинка.

Може би трябваше да прекратя този разговор, като му налея още саке, но забелязах неволно, че удря палеца на едната си ръка с пръстите на другата. Докторът беше човек, който не би направил нито едно движение случайно. И щом вършеше това… С една дума, реших, че ще е глупаво да сменя темата, и додадох:

— Не е кой знае какъв белег. Понякога в банята, като го пипам… просто има ръбче. Голямо горе-долу толкова.

И аз потърках едно от кокалчетата на пръстите си и го вдигнах към него, да го пипне. Докторът вдигна ръка, но после се поколеба. Видях как очите му подскочиха нагоре към моите. Той мигом дръпна ръката си и вместо моето, опипа своето кокалче и каза:

— Порезна рана като тази би трябвало да зарасне гладко.

— Може би всъщност не е и толкова голям. Преди всичко кракът ми е… чувствителен, разбирате ли. Дори капка дъжд е достатъчна да ме накара да потръпна.

Не твърдя, че всичко това имаше някакъв смисъл. Една подутина не би изглеждала по-голяма само защото кракът ми е чувствителен, пък и кога ли за последен път капка дъжд бе капвала на оголения ми крак? Но сега, когато вече разбирах защо доктор Рак се интересува от мен, бях, предполагам, колкото отвратена, толкова и очарована, като се опитвах да си представя какво се върти в главата му. Но докторът се покашля и се наклони към мен.

— А… упражняваше ли се?

— Да се упражнявам?

— Беше се наранила, загубвайки равновесие, докато… разбираш, какво казвам. И не искаш това да се повтори. Затова очаквам, че си се упражнявала. Но как ли се упражнява човек в тези неща?

После той се отпусна назад и затвори очи. Разбрах, че очаква да чуе отговор, по-дълъг от дума-две.

— Ами, ще ме помислите за много глупава, но всяка нощ… — започнах, но трябваше да помисля малко. Тишината се проточи, но докторът не отвори очи. Приличаше ми на птиче, очакващо човката на майка си. — Всяка нощ в банята — продължих — преди сън се упражнявам да пазя равновесие в различни пози. Понякога голата ми кожа настръхва от студ, но отделям пет-десет минути за това.

Докторът се покашля, което взех за добър знак.

— Първо се опитвам да пазя равновесие на единия крак, после на другия. Лошото е, че…

Баронът разговаряше с гостите на отсрещната страна на платформата, но точно тогава свърши разказа си. Тъй че следващите мои думи бяха толкова отчетливи, сякаш ги произнесох от сцена.

— … когато съм чисто гола…

Плеснах ръка върху устата си, но преди да измисля нещо, баронът извика:

— Боже мой! За каквото и да си говорите там вие двамата, то със сигурност изглежда по-интересно от нашите приказки!

Мъжете се разсмяха. После докторът бе достатъчно мил да предложи обяснение.

— В края на миналата година Саюри сан дойде при мен с рана на крака. Беше я получила при падане. В резултат и това аз я посъветвах да работи за подобряване на равновесието си.

— И тя работи много упорито над това — добави Мамеха. — Тези дрехи са много по-неудобни, отколкото изглеждат.

— Да я накараме тогава да ги свали! — каза един от мъжете, макар, разбира се, само на шега, и всички се разсмяха.

— Да, съгласен съм! — извика баронът. — Изобщо не ми е ясно защо жените си правят труда да носят кимона. Нищо не е по-красиво от жена без каквато и да било дреха върху си.

— Но това не важи, когато кимоната са направени от моя добър приятел Арашино — каза Нобу.

— Дори кимоната на Арашино не са по-красиви от онова, което скриват — каза баронът и се опита да сложи чашката си на платформата, но я разсипа. Не беше всъщност пиян, макар да пиеше повече, отколкото си представях. — Не ме разбирайте неправилно — продължи той. — Мисля, че кимоната на Арашино са красиви. Иначе той нямаше да седи до мен, нали? Но ако ме питате дали бих предпочел да гледам кимоно или голо тяло, тогава… Е!

— Никой не пита — каза Нобу. — На мен самият ми е интересно да чуя над какво работи напоследък Арашино.

Но майсторът не успя да отговори, защото баронът, който сръбна шумно саке, едва не се задави в стремежа си да се намеси.

— Ммм… само минутка. Не е ли истина, че всеки мъж на тази земя обича да гледа гола жена? Тоест нима вие, Нобу, казвате, че голите женски форми не ви интересуват?

— Не казвам това — отвърна Нобу. — Просто казвам, че според мен е време да чуем от Арашино над какво точно работи напоследък.

— О, да, и на мен ми е интересно — не замлъкваше баронът. — Но знайте, че наистина намирам за очарователен факта, че колкото и различни да изглеждаме ние, мъжете, под външността сме съвършено еднакви. Не може да се преструвате, че сте над тези неща, Нобу сан. Ние знаем истината, нали? Тук няма човек, който не би дал сума ти пари само за възможността да гледа как Саюри се къпе. Е? Приемам, че това си е мое чудновато хрумване. Но, хайде, не се преструвайте, че не се чувствате по същия начин.

— Бедната Саюри е само една чиракуваща гейша — намеси се Мамеха. — Може би е редно да й спестим този разговор.

— В никакъв случай! — отвърна баронът. — Колкото по-рано види света такъв, какъвто е, толкова по-добре. Много мъже се държат така, сякаш не преследват жените само за да се окажат под всички тези кимона, но чуй ме, Саюри, има само един вид мъже. И тъй като отворихме дума за това, ще кажа нещо, което трябва да запомниш: всеки мъж тук в някакъв момент този следобед си е помислил колко би се радвал да те види гола. Какво мислиш за това?

Седях с ръце в скута, не вдигах очи от пода и се опитвах да изглеждам смирена. Трябваше да отговоря някак на барона, още повече, че всички мълчаха, но преди да измисля какво да кажа, Нобу направи нещо много мило. Постави чашката си на платформата, стана и рече:

— Извинявам се, бароне, но не знам къде е тоалетната.

Мое задължение бе, разбира се, да го придружа.

И аз не знаех по-добре от него къде е тоалетната, но нямаше да изпусна възможността да се оттегля от компанията. Станах и една прислужница предложи да ми покаже пътя. Поведе ме покрай езерото. Нобу ни следваше.

Вътре в къщата тръгнахме по дълъг коридор от светло дърво с прозорци от едната страна. От другата, ярко осветена от слънцето, имаше изложени предмети под стъкло. Нобу спря пред колекция от стари мечове. Привидно ги гледаше, но не преставаше да барабани с пръсти по стъклото и да изпуска въздух от ноздрите си, защото беше все още много сърдит. Аз също се притеснявах от случилото се. Но му бях благодарна, че ме спаси, и не знаех как да го изразя. Пред следващата колекция — изящни фигурки нецке от слонова кост — го попитах дали обича антики.

— Антики като барона ли имаш предвид? Категорично не.

Баронът не беше, да речеш, стар — всъщност беше много по-млад от Нобу. Но аз го разбрах. Той смяташе барона за реликва от феодално време.

— Съжалявам — казах. — Имах предвид тези антики.

— Като гледам мечовете, те ме карат да мисля за барона. Като гледам фигурките, те ме карат да мисля за барона. Той подпомага компанията ни и аз съм му задължен. Но не обичам да си губя времето да мисля за него, когато не се налага. Отговорих ли с това на въпроса ти?

Поклоних му се в отговор и той тръгна толкова бързо по коридора към тоалетната, че не успях да сваря да му отворя вратата.

После, когато се върнахме при останалите, с удоволствие открих, че тържеството започва да се разпада. Само няколко от мъжете щяха да останат за вечеря. Двете с Мамеха поведохме останалите по пътеката към централната порта, където шофьорите им ги очакваха. Поклонихме се и на последния, а когато се обърнах, една от прислужниците чакаше, за да ни въведе в къщата.

Прекарахме следващия час в помещението за прислугата, където ни угостиха с чудесна вечеря, включваща също и тай но усугири — нарязани тънко-тънко парчета костур, подредени ветрилообразно в керамична чиния с формата на листо и сервирани със сос пондзу. Може би щях да се забавлявам, ако Мамеха не беше толкова мрачна. Тя изяде само няколко парченца от рибата и се втренчи в сумрака вън. Нещо в изражението й ми подсказваше, че би й се искало да седне край езерото и може би хапейки устни, да наблюдава гневно как небето притъмнява.

Присъединихме се към барона и гостите му някъде по средата на вечерята им в „малката банкетна зала“, както я наричаше домакинът.

Всъщност тя можеше навярно да побере двайсетина души, но гостите бяха намалели — останали бяха само господин Арашино, Нобу и доктор Рак. Когато влязохме, те се хранеха в пълна тишина. Баронът беше толкова пиян, че очите му сякаш щяха да изхвръкнат.

Тъкмо Мамеха поведе разговор, доктор Рак избърса мустаците си и се извини, че иска да използва тоалетната. Поведох го по същия коридор. Вече бе настъпила вечерта и едва различавах предметите, защото светлините от тавана се отразяваха в стъклата, под които бяха антиките. Но доктор Рак спря пред мечовете и наклони главата си така, че да ги вижда.

— Изглежда, знаеш кое къде е тук, в дома на барона — каза ми.

— О, не, господине, доста съм объркана в това огромно място. Но знам къде е тоалетната, защото придружих господин Нобу дотам.

— Сигурен съм, че е хукнал направо натам. Човек като Нобу няма усет да оцени такива неща като изложените тук.

Не знаех какво да отговоря, но докторът ме погледна многозначително и продължи:

— Не си видяла много от света, но скоро ще се научиш да си по-внимателна с някой, който е достатъчно арогантен да приеме поканата на барона, а сетне да е груб с него в собствения му дом, както постъпи днес следобед Нобу.

Поклоних се вместо отговор и когато стана ясно, че докторът няма какво повече да каже, го поведох по коридора към тоалетната.

Когато се върнахме в малката банкетна зала, мъжете бяха повели разговор благодарение на умението на Мамеха, която сега пълнеше чашките със саке.

Тя често казваше, че ролята на една гейша е просто да разбърква супата. Ако сте обръщали някога внимание, знаете как соевата паста мисо се утаява като облак на дъното на купичката и как бързо се разсейва този облак, ако супата се разбърка с пръчиците за хранене. Това разбираше Мамеха под „разбъркване на супата“.

Скоро разговорът се насочи към темата за кимоната и ние слязохме в музея на барона в подземието. Край стените имаше огромни табли, които се отваряха и откриваха кимона, окачени на подвижни пръчки. Баронът седна на стол в средата на помещението, опря лакти на коленете си — погледът му бе все още мътен — и не обели една дума, докато Мамеха ни показваше колекцията. Всички бяхме единодушни, че най-импозантното кимоно е едно с изглед от Кобе — град, разположен на склона на хълм, спускащ се към океана. Рисунъкът започваше от раменете със синьо небе и облаци, при коленете беше хълмът, а под него се простираше синьо-зелено море с красиви златни вълни и малки кораби.

— Мамеха — обади се баронът, — мисля, че трябва да го облечеш на тържеството, което организирам другата седмица в Хаконе, за любуване на цъфналите вишни. Би било прекрасно, нали?

— Да, наистина бих искала — отвърна Мамеха. — Но както споменах преди време, боя се, че не ще мога да присъствам на тазгодишното тържество.

Забелязах, че баронът остана разочарован, защото веждите му се сключиха, сякаш се затвориха двете крила на прозорец.

— Какво искаш да кажеш? Кой те е ангажирал, че да не можеш да му откажеш?

— Бих желала от все сърце да присъствам, бароне. Но точно тази година ще е невъзможно, боя се. Имам лекарско назначение, което съвпада по време със събитието.

— Лекарско назначение ли? Какво, за бога, означава това? Тия доктори могат да си сменят часовете. Определи го за утре и ела на моето тържество както всяка друга година.

— Аз наистина се извинявам — каза Мамеха, — но със съгласието на барона уредих часа преди седмици и не ще мога да го отменя.

— Не си спомням да съм ти давал съгласието си! Така или иначе, не е като да трябва да направиш аборт или нещо подобно…

Последва дълго напрегнато мълчание. Мамеха само си оправи ръкавите, докато ние запазихме такава тишина, че единственият звук бе хриптенето на господин Арашино. Забелязах, че Нобу, който дотогава беше равнодушен, се обърна да види реакцията на барона.

— Добре — обади се най-сетне баронът. — Бях забравил, но сега, като спомена… Така или иначе, не можем да допуснем разни малки барончета да тичат тук, нали? Но наистина, Мамеха, не разбирам защо не ми напомни за това насаме…

— Съжалявам, бароне.

— Както и да е, щом не можеш да дойдеш в Хаконе, значи нищо не може да се направи. Но какво ще кажете вие, останалите? Приятно тържество другата седмица в имението ми в Хаконе. Трябва да дойдете. Организирам го всяка година, когато вишните са в пълен разцвет.

Докторът и Арашино бяха възпрепятствани да присъстват. Нобу не отговори, но баронът го притисна и той каза:

— Не мислите сериозно, нали, че ще измина целия път до Хаконе, за да гледам цъфнали вишни.

— О, вишните са само оправдание за тържеството. Но няма значение. Все едно, ще присъства този ваш председател. Той идва всяка година.

С изненада открих, че се развълнувах, като чух да го споменават, защото целия следобед не бях преставала да мисля за него. За момент почувствах, че тайната ми е разкрита.

— Притеснявам се, че никой от вас няма да дойде — продължи баронът. — Прекарвахме си прекрасно тази вечер, докато Мамеха не отвори дума за лични неща. Е, Мамеха, имам справедливо наказание за теб. Вече не си поканена на тазгодишното ми тържество. Искам на свое място да изпратиш Саюри.

Помислих, че се шегува, но трябва да призная, че веднага си представих колко хубаво би било да се разхождам с председателя из прекрасно имение, без Нобу, без доктор Рак, та дори без Мамеха наблизо.

— Чудесна идея, бароне, но за жалост Саюри е заета с репетиции.

— Глупости — извика той. — Очаквам да я видя там. Защо ми противоречиш всеки път, щом те помоля за нещо?

Наистина изглеждаше сърдит и понеже беше много пиян, от устата му потече слюнка. Опита се да я избърше с опакото на ръката си, но успя само да я размаже по дългите косми на брадата си.

— Няма ли едно-едничко нещо, за което да те помоля и ти да не ми откажеш? — продължи той. — Искам да видя Саюри в Хаконе. Отговорът ти може да е само „да, бароне“ и приключваме.

— Да, бароне.

— Отлично!

Той се облегна отново на стола си, извади носна кърпа и си изтри лицето.

Беше ми много жал за Мамеха. Но би било недостатъчно силно да се каже, че изгарях от възторг при мисълта да присъствам на тържеството на барона. Всеки път, щом си помислех за това в рикшата на връщане към Гион, очите ми, мисля, се зачервяваха. Ужасно се боях Мамеха да не забележи, ала тя само гледаше настрани и мълчеше. Но когато пристигнахме, се обърна към мен и каза:

— Саюри, трябва много да внимаваш в Хаконе.

— Да, госпожо, ще внимавам.

— Помни, че една чиракуваща гейша, на която предстои мидзуаге, е като сервирано на масата ястие. Никой мъж не би пожелал да го изяде, ако дочуе и намек, че друг вече го е опитал.

След тези й думи ми беше трудно да я погледна в очите. Знаех прекрасно, че говори за барона.

22

По онова време от своя живот дори не знаех къде е Хаконе, макар скоро да научих, че е в източната част на Япония на доста голямо разстояние от Киото. През остатъка от седмицата обаче изпитвах много приятно усещане за значимост, като си напомнях, че важен и известен човек ме е поканил да пътувам от Киото, за да присъствам на приема му. Всъщност едва сдържах възбудата си, когато най-сетне настаних на мястото си в приятен второкласен вагон, придружавана от господин Ичода — майстора по обличане на кимона. Той седна откъм пътеката, за да е готов да обезкуражи всеки, опитал се да ме заговори. Преструвах се, че си убивам времето, четейки списание, но всъщност само прелиствах страниците, защото бях заета да наблюдавам с крайчец на окото си как хората по пътеката забавят крачка, за да ме разгледат. Открих, че вниманието ми харесва, но когато малко подир обяд пристигнахме в Шидзуока и аз застанах на перона да чакам влака за Хаконе, изведнъж усетих нещо неприятно да се надига у мен. Цял ден го бях пъдила от съзнанието си, но сега съвършено ясно видях себе си по друго време, на друг перон, да тръгвам на друг път — този с господин Бекку — в деня, когато двете със сестра ми бяхме отведени от дома. Срам ме е да си призная какви усилия бях полагала през годините да не мисля за Сацу, за татко и мама, за нашата залитаща къща на крайбрежните скали. Бях като дете с чувал на главата. Единственото, което бях виждала ден след ден, бе Гион, до степен да започна да мисля, че той с всичко, единственото нещо, което има значение на този свят. А това, естествено, нямаше как да не ме накара да се замисля за някогашния мой живот. Тъгата е много странно нещо — ние сме толкова безпомощни пред нея. Тя е като прозорец, отварящ се, когато му скимне. Стаята изстива, но не можем да направим нищо — само треперим. С всеки изминал път обаче прозорецът се отваря все по-малко и по-малко и някой ден се питаме изумени какво е станало с него.

Късно на другата сутрин една от колите на барона ме взе от малката странноприемница с изглед към планината Фуджи и ме откара в лятното му имение на брега на езеро сред красива гора. Когато спряхме на кръглата алея за коли и аз слязох в пълното си одеяние на чиракуваща гейша от Киото, много от гостите се извърнаха да ме видят. Сред тях забелязах и жени — някои в кимона, други в европейски дрехи. По-късно разбрах, че повечето са гейши от Токио, защото бяхме само на няколко часа път с влак от столицата. После се появи и самият барон — излезе по пътека от гората с няколко други господа.

— Гледайте, ето какво очаквахме всички! — извика той. — Това очарователно същество е Саюри от Гион, която някой ден ще е може би „великата Саюри от Гион“. Мога да ви уверя, че никъде няма да срещнете очи като нейните. А как само се движи… Поканих те тук, Саюри, за да могат всички мъже да те видят. Така че имаш важна задача. Трябва да се разхождаш — из къщата, долу край езерото, в гората, навсякъде! А сега, заеми се за работа!

Тръгнах из имението, както ме помоли баронът, минах край натежалите от цветове вишни, като ту тук, ту там се покланях на гостите и внимавах да не се издам, че се оглеждам за председателя. Почти не напредвах, защото през няколко крачки все ме спираше някой мъж и казваше нещо от рода на: „Боже мой! Чиракуваща гейша от Киото!“ После изваждаше фотоапарата си и караше някой да го снима с мен или ме завеждаше до беседката за любуване на луната на брега на езерото или другаде, за да ме покаже на приятелите си — както би постъпил може би с праисторическо същество, което е хванал с мрежа. Мамеха ме беше предупредила, че всички ще се възхищават на външността ми, защото няма нищо сравнимо с чиракуваща гейша от Гион. Вярно, че в по-добрите квартали на гейши в Токио, като Шимбаши и Акасака, ако едно момиче се готви за дебюта си, трябва да усъвършенства различните изкуства. Но по онова време много от токийските гейши бяха с твърде модерно мислене и затова някои се разхождаха из имението на барона в европейски дрехи.

Приемът, изглежда, нямаше край. По средата на следобеда аз почти загубих надежда да намеря председателя. Влязох в къщата, за да открия местенце да си почина, но щом прекрачих в преддверието, се вцепених. Видях го да излиза от една стая с татами — разговаряше с някакъв човек. Двамата се сбогуваха, а след това той се обърна към мен.

— Саюри! Как успя баронът да те подмами да изминеш целия този път от Киото? Дори не подозирах, че се познавате.

Знаех, че трябва да сваля очи от него, но беше трудно, като да вадиш пирони от стена. Когато най-сетне успях да го сторя, се поклоних и отвърнах:

— Мамеха сан ме изпрати на свое място. Толкова се радвам, че имам честта да ви видя, господин председател.

— Да, и аз се радвам да те видя. Можеш да ми кажеш мнението си за едно нещо. Ела да видиш подаръка, който съм донесъл на барона. Изкушавам се да си тръгна, без да му го дам.

Последвах го в стаята с татами, изпитвайки чувството, че ме дърпат като хвърчило на конец. Бях тук, в Хаконе, далеч от всичко, което някога съм знаела и познавала, и прекарвах броени мигове с мъжа, за когото единствено бях мислила непрекъснато. Това ме изумяваше. Той вървеше пред мен и аз се удивлявах от това колко леко се движи в шития по поръчка вълнен костюм. Забелязвах подутините на прасците му и дори вдлъбнатината ниско на гърба му, наподобяваща мястото, откъдето корените на дървото се разклоняват. Той взе нещо от масата и ми го подаде да го видя. В първия момент помислих, че е инкрустирано златно блокче, но се оказа антична кутия за тоалетни принадлежности. Купил я беше за барона. Била направена, както председателят обясни, от Агата Генроку — майстор от епохата Едо. Имаше формата на възглавница и бе от лакирано в златисто дърво с черни фигури на летящи жерави и подскачащи зайци. Той я постави в ръката ми — беше толкова изумителна, че дъхът ми спря, докато я разглеждах.

— Мислиш ли, че баронът ще я хареса? Открих я миналата седмица и веднага се сетих за него, но…

— Нима е възможно да се съмнявате, че няма да я хареса?

— О, този човек има всевъзможни колекции. Нищо чудно да му се стори треторазредна дреболия.

Уверих го, че никой не би и помислил подобно нещо, и му върнах кутийката. Той я загърна в парче коприна, завърза я с панделка и кимна към вратата да го последвам. В преддверието му помогнах да се обуе. Докато направлявах с пръсти крака му в обувката, се улових да си въобразявам, че сме прекарали заедно следобеда, а ни очаква и една дълга вечер. Мисълта ме хвърли в такова състояние, че не знам колко време мина, преди да дойда на себе си. Председателят не показа с нищо, че губи търпение, но аз така се притесних, че докато мушна крака в своите окобо, мина повече време, отколкото бе редно.

Той ме поведе по пътека към езерото. Открихме там барона, седнал на рогозка под цъфнала вишна в компанията на три токийски гейши. Всички станаха, макар че баронът се позатрудни. Лицето му бе цялото на червени петна от алкохола, сякаш някой дълго-дълго го е налагал с пръчка.

— О, господин Председател! — извика той. — Толкова съм щастлив, че дойдохте на моя прием. Нали знаете, че винаги се радвам да ви видя тук? Тази ваша корпорация не престава да се разраства, не е ли така? Каза ли ви Саюри, че Нобу беше на моето парти миналата седмица?

— Чух всичко от Нобу, който, не се съмнявам, се е държал както винаги.

— Така е — отвърна баронът. — Много особен малък човек, нали?

Не знам какво си мислеше, защото баронът бе по-млад от Нобу. Забележката, види се, не се понрави на председателя и той присви очи.

— Искам да кажа — поде баронът, но председателят го прекъсна:

— Дойдох да ви благодаря и да се сбогувам, но преди това имам нещо за вас. — И му подаде кутийката.

Баронът бе твърде пиян, за да може да развърже копринената панделка, и подаде пакетчето на една от гейшите да му помогне.

— Какво великолепно нещо! — възкликна той, като видя подаръка. — Нали всички мислите така? Погледнете я. О, тя е може би по-прекрасна от изумителното същество до вас господин председател. Познавате ли Саюри? Ако ли не, позволете да ви я представя.

— О, двамата със Саюри се познаваме добре — отвърна председателят.

— Колко добре, господин президент? Достатъчно, за да ви завиждам ли? — Баронът се засмя на шегата си, но останалите замълчахме. — Във всеки случай този щедър подарък ме подсеща, че имам нещо за теб, Саюри. Но не мога да ти го дам, преди тези гейши да са си отишли, защото ще започнат да искат по едно и за себе си. Тъй че трябва да останеш след всички гости.

— Баронът е много мил — казах, — но наистина не бих искала да досаждам.

— Виждам, че си научила отлично от Мамеха как да казваш „не“ на всичко. Просто ме чакай в централното преддверие, след като гостите се разотидат. Вие ще ми помогнете и ще я убедите, господин председател, докато тя ви изпраща до колата.

Сигурна съм, че ако не беше толкова пиян, щеше да се сети сам да изпрати своя гост. Но двамата мъже се сбогуваха и аз последвах председателя към къщата. Докато шофьорът му държеше вратата, аз се поклоних и му благодарих за добрината. Той понечи да се качи, но спря.

— Саюри — започна, но сякаш се поколеба как да продължи. — Какво ти каза Мамеха за барона?

— Не кой знае колко, господине. Или поне… не съм сигурна какво имате предвид.

— Добра ли сестра е за теб Мамеха? Казва ли ти неща, които трябва да знаеш?

— О, да, господин председател. Мамеха ми помага повече, отколкото бих могла да изразя.

— Е, на твое място бих бил нащрек, ако човек като барона иска да ми подари нещо.

Не можех да измисля какво да отговоря, затова казах нещо от рода, че баронът е твърде мил, задето изобщо се сеща за мен.

— Да, много мил, сигурен съм. Просто се пази — каза той, като ме гледаше втренчено известно време, а след това се качи в колата.

През следващия час се разхождах сред няколкото останали гости, като отново и отново си припомнях всичко, казано ми от председателя по време на кратката ни среща. И вместо да се чувствам обезпокоена от предупрежденията му, изпитвах радостна възбуда, че е разговарял толкова дълго с мен. Всъщност в съзнанието ми изобщо нямаше местенце за мисълта относно срещата с барона, докато най-сетне не открих, че стоя сама в преддверието сред гаснещата светлина на деня. Позволих си волността да седна на колене в близката стая с татами, откъдето можех да се любувам на природата през прозореца.

Минаха десет-петнайсет минути и баронът най-сетне се появи в преддверието. Щом го зърнах, едва не ми призля от тревога, защото беше само по памучен халат. В едната си ръка държеше хавлиена кърпа и бършеше с нея дългите черни косми по лицето си, които той смяташе за брада. Очевидно беше току-що излязъл от банята. Станах и му се поклоних.

— Знаеш ли, Саюри, какъв съм глупак! — каза ми. — Твърде много пих. — Това поне беше истина. — Забравих, че ме чакаш! Надявам се да ми простиш, като видиш какво съм приготвил за теб.

После тръгна по коридора към вътрешността на къщата, очевидно надявайки се да го последвам. Но аз не помръднах от мястото си, като си припомнях думите на Мамеха, че малко преди своето мидзуаге чиракуващата гейша е като сервирано на масата блюдо.

Баронът спря и каза:

— Ела с мен.

— О, бароне, наистина не бива. Позволете ми, моля ви, да изчакам тук.

— Имам нещо, което искам да ти дам. Просто ела с мен, седни и не бъди глупачка.

— О, бароне, не мога да не бъда глупачка, защото съм точно такава!

— Утре ще си отново под зоркото око на Мамеха, не е ли така? Но тук никой не те следи.

Ако в този момент имах поне малко здрав разум, щях да му благодаря, че ме е поканил на прекрасния си прием, и да му кажа колко съжалявам, че ще го затрудня, като се възползвам от една от колите му да се върна в странноприемницата. Само че всичко беше като в някакъв сън… Предполагам, че бях изпаднала в шок. Единственото, за което си давах сметка, бе, че умирам от страх.

— Ела при мен, докато се облека — настоя той. — Изпи ли много саке днес следобед?

Последва дълъг-дълъг миг. Съзнавах, че лицето ми е съвършено безизразно и че просто виси на главата ми.

— Не, господине — успях най-сетне да изрека.

— Така и предполагах. Ще ти дам колкото искаш. Ела.

— Бароне, моля ви, абсолютно сигурна съм, че ме чакат в странноприемницата.

— Чакат ли те? Кой те чака?

Не отговорих.

— Попитах кой те чака. Не разбирам защо е нужно да се държиш така. Искам да ти дам нещо. Или може би да ида да ти го донеса, а?

— Много съжалявам — отвърнах. Той само ме зяпна.

— Почакай тук — рече най-сетне и тръгна навътре. След малко се появи с плосък пакет от ленена хартия. Нямаше защо да се взирам, за да разбера, че е кимоно.

— Е, след като държиш да се правиш на глупачка, сам ти донесох подаръка. Така по-добре ли се чувстваш?

Отново повторих колко съжалявам.

— Забелязах как се възхищаваше на това кимоно онзи ден. Бих искал да го имаш.

Той постави пакета на масата, отвърза връзките и разтвори хартията. Мислех си, че е кимоното с изглед от Кобе, и да си призная, хем се надявах да е то, хем се притеснявах, защото нямах представа какво ще правя с тази великолепна дреха и как ще обясня на Мамеха, че баронът ми я е подарил. Но когато разтвори хартията, видях разкошна тъмна тъкан с лакирани нишки и сребриста бродерия. Баронът хвана кимоното за раменете и го вдигна. Било музейна собственост, както ми обясни, изработено през шейсетте години на деветнайсети век за племенницата на последния шогун Тогугава Йошинобу. Рисунъкът представляваше летящи сребърни птици на фона на нощно небе и загадъчен пейзаж — тъмни дървета и скали, възправящи ръст от полите на дрехата нагоре.

— Трябва да дойдеш с мен и да го премериш. Е, не бъди глупачка! Имам твърде голям опит в завързването на обито. После ще ти облечем пак твоето и никой няма да разбере.

Бих била щастлива да разменя подаръка на барона срещу някакъв начин да се измъкна от ситуацията. Но той бе толкова властен човек, че дори Мамеха не можеше да не му се подчинява. Щом тя не успяваше да отклони желанията му, как бих могла да го сторя аз? Усетих, че той започва да губи търпение. Бог ми е свидетел, че наистина се бе държал много мило с мен през месеците след моя дебют, като ми бе позволил да го обслужвам по време на хранене и като разреши на Мамеха да ме вземе със себе си на приема му в Киото. А ето че отново проявяваше добрина, дарявайки ме с изумително красиво кимоно.

Мисля, че най-сетне стигнах до заключението, че нямам друг избор, освен да му се подчиня и да платя последствията, каквито и да са те. Сведох очи, обзета от срам, и в същото това полусънно състояние, в което бях през цялото време, си дадох сметка, че баронът ме хваща за ръка и ме повежда по коридорите към вътрешността на къщата. Един прислужник се подаде отнякъде, но се поклони и изчезна в мига, щом ни съзря. Баронът не изричаше и думичка, а само ме водеше, докато най-сетне влязохме в широко помещение с татами и една огледална стена. На противоположната имаше шкафове със затворени врати.

Ръцете ми трепереха от страх, но дори и да забеляза това, баронът не каза нищо. Накара ме да застана пред огледалата и вдигна ръката ми към устните си. Помислих, че ще я целуне, но той само потърка в нея космите на лицето си и направи нещо, което ми се стори много странно — вдигна ръкава ми нагоре и помириса кожата ми. Брадата му ме гъделичкаше, но някак не го усещах. Изглежда, изобщо нищо не усещах. Бях сякаш погребана под пластове страх, объркване, ужас… После баронът ме изтръгна от шока, като застана зад мен и протегна ръце към мястото около гърдите ми, за да развърже моето обиджиме. Това е шнурът, който пристяга отгоре обито.

За момент изпаднах в паника, защото вече знаех, че той се кани да ме разсъблече. Опитах се да кажа нещо, но устата ми се размърда толкова тромаво, че не можех да я контролирам, а и баронът изшътка да не издавам звук. Опитвах се да го спра с ръце, но той ги отблъскваше настрани и в крайна сметка успя да махне шнура. След това отстъпи на крачка и дълго се мъчи с възела на обито ми някъде там между плешките ми. Умолявах го да не го сваля — гърлото ми бе толкова сухо, че няколкото пъти, когато се опитах да проговоря, не излезе нищо — но той не искаше и да чуе и след малко започна да размотава широкото дълго оби, увивайки и развивайки ръце около талията ми. Видях как кърпичката на председателя се отлепи от плата и падна плавно на пода. След миг баронът остави обито да се свлече на голяма купчина върху рогозките и се зае да развързва долния пояс — датеджиме. Усетих с ужас как кимоното се разхлабва около кръста ми. Вкопчих ръце в него, но той ги отмахна настрани. Не издържах да гледам повече в огледалото. Последното, което си спомням, преди да затворя очи, бе как тежката дреха се вдигна от раменете ми и коприната изсъска.

Баронът, изглежда, си бе постигнал целта или поне за известно време спря. Усетих ръцете му около кръста си да прегръщат долното ми кимоно. Когато най-сетне отново отворих очи, той стоеше неподвижно зад мен и душеше аромата на косата и врата ми. Очите му бяха вперени в огледалото — вперени, както ми се стори, в тънкия лек пояс на долното ми кимоно. При всяко помръдване на пръстите му мобилизирах цялата сила на съзнанието си да ги отмахна, но много скоро те полазиха по корема ми като паяци и след миг се впиха в пояса и започнаха да го дърпат. Няколко пъти се опитах да го спра, но той все така отбутваше ръцете ми. Накрая поясът се развърза и баронът го остави да се плъзне между пръстите му и да падне на пода. Краката ми трепереха, а когато той хвана кимоното ми отпред и се опита да го съблече, стаята сякаш потъна в мъгла. Отново се вкопчих в ръцете му.

— Не се бой, Саюри! — пошепна той. — За бога, няма да направя нищо нередно. Искам само да погледам, не разбираш ли? Няма нищо лошо в това. Всеки мъж би направил същото.

Докато изричаше това, един лъскав косъм от лицето му гъделичкаше ухото ми и трябваше да извърна глава настрани. Той, изглежда, изтълкува това като съгласие, защото ръцете му започнаха да се движат по-енергично. Баронът разтвори кимоното ми. Усетих пръстите му по ребрата си — почти ме гъделичкаха, докато се опитваха да развържат връзките на долната риза. След миг той успя. Мисълта какво ще видят очите му беше непоносима, затова, макар да бях извърнала глава встрани, втренчих поглед в огледалото. Ризата ми се разтвори и разкри дълга ивица кожа между гърдите.

Ръцете на барона — вече на ханша ми — се бяха заели с моето кошимаки. Рано сутринта, като го увивах няколко пъти около себе си, го бях пристегнала в кръста повече, отколкото бе нужно може би. Баронът се затрудняваше да намери края, но след няколко подръпвания разхлаби плата, тъй че след едно окончателно силно опъване успя да го смъкне. Докато коприната се плъзгаше по кожата ми, от гърлото ми излезе нещо като хлипане. Ръцете ми сграбчиха кошимакито, но последва пак същото — баронът ги отбутна и дрехата падна на земята. После бавно, както човек, отвиващ спящо дете, той разтвори с дълъг бездиханен жест ризата ми, сякаш да отбули нещо великолепно. Усетих парене в гърлото и разбрах, че всеки момент ще ревна. Само че не можех да понеса мисълта, че баронът ще види освен голотата и сълзите ми. Успях някак да се сдържа и така се втренчих в огледалото, че известно време имах чувството, че времето е спряло. Не бях се виждала толкова гола преди. Вярно, че чорапите все още бяха на краката ми. Но макар кимоното да бе само разтворено, чувствах се по-разголена, отколкото без никакви дрехи в банята. Наблюдавах как очите на барона се спират дълго-дълго ту тук, ту там в отражението ми в огледалото. Той най-напред разтвори още повече кимоното, за да види очертанията на кръста ми. После очите му се спуснаха към тъмнината, избуяла буйно през годините, откакто бях в Киото. Погледът му се задържа известно време там, но накрая се вдигна бавно, плъзна се по корема, по ребрата, към двата кръга с цвят на слива — първо по единия, сетне по другия. После баронът пусна едната си ръка и от тази страна долното ми кимоно се върна на мястото си. Не мога да кажа какво направи с тази си ръка, но повече не я видях. По едно време ме обзе пристъп на паника, защото зърнах от халата му да се подава голо рамо. Не знам какво вършеше — дори сега да мога да направя достатъчно точно предположение, предпочитам да не мисля за това. Само помня, че усещах дъха му да топли врата ми. След това не видях нищо повече. Огледалото се превърна в мътно сребро. Не можех вече да сдържам сълзите си.

По едно време баронът отново задиша равно. Кожата ми бе гореща и доста влажна от страх, тъй че когато най-сетне той пусна дрехата ми и тя се свлече, въздухът ми се стори като полъх на бриз. След малко останах сама в стаята — баронът бе излязъл, без дори да усетя кога. Щом разбрах, че го няма, започнах панически да се обличам. Бях обзета от такова отчаяние, че докато коленичила събирах по пода дрехите си, в главата ми се въртеше образа на обезумяло от глад дете, събиращо огризки от храна.

Облякох се с треперещи ръце, доколкото можах. Но без чужда помощ не можех да стигна по-далеч от това да завържа кимоното си с тънкия и лек долен пояс. Зачаках пред огледалото и гледах с тревога размазания си грим. Бях се приготвила да чакам, ако се наложи, и цял час. Но само след няколко минути баронът се върна — коланът на халата му бе завързан стегнато на дебелото му шкембе. Помогна ми безмълвно да си облека кимоното и го пристегна с обиджиме, точно както би направил господин Ичода. Докато държеше в ръце широкия дълъг пояс и отмерваше кръгове, за да го завърже по-лесно, започнах да усещам нещо ужасно. Отначало не можех да разбера какво е, но то изби като петно на дреха и скоро разбрах. Беше чувството, че съм извършила нещо ужасно нередно. Не исках да плача пред барона, но не можех да се сдържа, а и той не ме беше дори погледнал, откакто се върна в стаята. Опитах се да си представя, че съм просто една къща под дъжда и водата се стича по лицето ми. Но, изглежда, че баронът забеляза това, защото излезе и след малко се върна с носна кърпа с монограма му. Каза ми да я задържа, но след като я използвах, аз я оставих на масата.

След малко ме изведе до изхода и изчезна, без да каже ни дума. После дойде един прислужник — носеше загърнатото в пенена хартия антично кимоно. Поднесе ми го с поклон и ме придружи до колата на барона. По пътя към странноприемницата плаках тихичко на задната седалка, но шофьорът се преструваше, че не забелязва. Вече не плачех заради случилото се. Измъчваше ме нещо много по-ужасно, а именно, какво ще стане, когато господин Ичода види размазания ми грим, а после, когато ми помага да се съблека, забележи колко неумело е завързан поясът ми и най-накрая види и скъпия подарък. Преди да сляза от колата, избърсах лицето си с кърпичката на председателя, но това не ми помогна особено. Господин Ичода ме погледна и почеса брадичката си, сякаш разбра всичко. А докато развързваше пояса ми горе в стаята, попита:

— Баронът съблече ли те?

— Много съжалявам — отвърнах.

— Съблече те и те разглеждаше в огледалото. Но не се е забавлявал с теб. Не те опипва и не легна отгоре ти, нали?

— Не, господине.

— Е, тогава всичко е наред — заключи той, като гледаше право напред.

Не разменихме нито дума повече.

23

Не мога да кажа, че вече се бях успокоила, когато рано на другата сутрин влакът навлезе в гара Киото. Нали все пак, ако хвърлиш камък в езеро, водата трепти още дълго, след като той вече лежи на дъното. Но когато слязох по дървените стъпала на перона с господин Ичода на крачка след мен, получих такъв шок, че за известно време забравих всичко друго.

В една стъклена витрина бе изложен плакатът на тазгодишните Старопрестолни танци и аз спрях да го разгледам. До събитието оставаха две седмици. Плакатът бе разпространен предишния ден, може би докато съм се разхождала из имението на барона с надеждата да срещна председателя. Всяка година танците имаха различна тема, като например „Багрите на четирите сезона в Киото“ или: „Известни сцени от Разказ за Хейке“. Тазгодишната бе „Сияйната светлина на утринното слънце“. Плакатът, който, разбира се, беше нарисуван от Учида Косабуро, автор на почти всички плакати от 1919 година насам, изобразяваше чиракуваща гейша с красиво кимоно в зелено и оранжево, застанала на дървен мост с формата на арка. Бях изтощена от дългото пътуване, а и спах много лошо във влака, затова известно време стоях в унес пред картината, опитвайки се да осмисля зелените и златните багри на фона. После момичето в кимоното привлече вниманието ми. Тя бе устремила поглед към ярката светлина на изгряващото слънце, а очите й бяха поразително синьосиви. Трябваше да се хвана за перилото, за да не падна. Аз бях момичето, което Учида беше нарисувал на моста!

На връщане от гарата господин Ичода ми посочи всеки плакат, край който минахме, и дори накара рикшата да се от клони от пътя, за да видим цяла една стена от старата сграда на универсалния магазин „Даймару“, облепена с плакати. Не беше чак толкова вълнуващо да виждам себе си из целия град — представях си как клетото момиче от плаката стои пред огледало, а един стар мъж развързва обито на кимоното му. И все пак, през следващите няколко дни очаквах всевъзможни поздравления, но скоро разбрах, че подобна чест струва скъпо. Откакто Мамеха уреди да получа роля в сезонните танци, чух какви ли не неприятни приказки за себе си. А след появата на плаката стана още по-лошо. На другата сутрин например една млада чиракуваща гейша, която само допреди седмица се държеше много приятелски с мен, извърна глава, когато я поздравих с поклон.

Затова пък Мамеха, която се възстановяваше в дома си, беше толкова горда, сякаш самата тя е на плаката. Не беше доволна, разбира се, че отидох в Хаконе, но изглеждаше все така отдадена на успеха ми — дори още повече, колкото и да е странно. Известно време се притеснявах, че тълкува случилото се с барона като предателство спрямо нея. Боях се, че господин Ичода й е казал… но и така да беше, тя никога не отвори дума за това. Нито пък аз.

Две седмици по-късно танците бяха официално открити. През първия ден в гримьорната на театър „Кабуренджо“ усещах, че преливам от възбуда, защото Мамеха ми беше казала, че председателят и Нобу ще са в публиката. Слагах си грима и все попипвах кърпичката на председателя, пъхната под халата до кожата ми. Косата ми бе пристегната плътно с копринена лента, защото щях да танцувам с различни перуки, и когато се разгледах в огледалото без познатата пищна прическа, видях напълно променен овал. Може да ви прозвучи странно, но когато осъзнах, че формата на собственото ми лице ме изненадва, осени ме внезапното прозрение, че нищо в живота не е толкова просто, колкото си въобразяваме.

След час стоях зад кулисите заедно с другите момичета, готова за встъпителния танц. Бяхме облечени в еднакви кимона в жълто и червено и с обита в оранжево и златно, така че изглеждахме като ярки отблясъци на утринното слънце. Музиката започна с онези първи удари на барабаните и подрънкването на всички шамисени и когато се изсипахме на сцената като наниз от мъниста — с протегнати ръце и разтворени ветрила, — аз се почувствах повече от всякога част от нещо.

След встъплението хукнах по стълбата нагоре да се преоблека. Следващият танц, в който имах самостоятелна роля, се казваше „Утринното слънце върху вълните“ и разказваше за девойка, която в ранна утрин плува в океана и се влюбва в омагьосан делфин. Бях в прекрасно розово кимоно с рисунък на вода в сиво. Освен това държах сини копринени ленти, символизиращи играещите вълни. Ролята на превърнатия в делфин принц се изпълняваше от гейша на име Умийо. Освен това имаше роли за гейши, изобразяващи вятър, слънчева светлина и водни пръски, а в дъното на сцената няколко чиракуващи гейши в черно-сини кимона играеха делфини, зовящи своя принц да се върне при тях.

Преоблякох се толкова бързо, че ми останаха няколко минути да огледам публиката. Тръгнах по посока на отекващите от време на време удари на барабаните към тесен тъмен коридор зад мястото на оркестъра от едната страна на сцената. Още няколко гейши вече надничаха през пролуките в резбованите плъзгащи се врати. Присъединих се към тях и успях да открия председателя и Нобу. Седяха заедно, но ми се стори, че председателят е отстъпил по-доброто място на Нобу. Нобу не сваляше очи от сцената, но за моя изненада председателят като че спеше. Музиката ми подсказа, че започва танцът на Мамеха, и аз отидох в края на коридора, откъдето през процепите на вратите се виждаше сцената.

Наблюдавах Мамеха само няколко минути, но впечатлението от танца й никога няма да се изличи от съзнанието ми. Повечето танци на школата „Иноуе“ са поставени по някаква история и тази на нейния танц със заглавие „Придворен се връща при своята съпруга“ бе по китайска класическа поема за един придворен, който има дълга любовна връзка с дама от императорския двор. Една нощ съпругата на придворния се скрива в храстите край двореца, за да разкрие къде прекарва времето си той. Най-сетне призори вижда как съпругът й си тръгва от покоите на любовницата си, но вече се е разболяла от ужасния студ през нощта и скоро след това умира.

За нашите пролетни танци действието в тази история беше пренесено в Япония, но сюжетът оставаше непроменен. Мамеха играеше съпругата, която умира от студ и сърдечна мъка, а гейшата Канако изпълняваше ролята на нейния съпруг, придворния. Наблюдавах танца от момента, в който придворният се прощава с любовницата си. Мизансценът бе вече изумително красив — меката светлина на предутрието на фона на бавния ритъм на шамисена, отекващ като сърцебиене. Придворният изпълни прекрасен танц на благодарност към любовницата за незабравимата нощ, а после се придвижи към светлината на изгряващото слънце, за да улови за нея топлината му. Това бе моментът, в който Мамеха, скрита в единия край на сцената от погледите на придворния и любовницата му, затанцува своята дълбоко скръбна елегия. Дали красотата на нейния танц или прелестта на историята, не знам, но се почувствах така, сякаш самата аз съм жертва на това ужасно предателство. В края на танца сцената бе огряна от слънчева светлина. Мамеха влезе в една горичка, за да изиграе простичката сцена на смъртта. Не мога да кажа какво стана след това — бях прекалено развълнувана, за да продължа да гледам, а и без това трябваше да се върна зад сцената и да се приготвя за своя танц.

Докато чаках зад кулисите, изпитвах странното усещане, че ме притиска тежестта на цялата сграда — разбира се, тъгата винаги ми се е струвала като нещо необикновено тежко. Белите чорапи на добрата танцьорка са винаги с един номер по-малки, за да усеща с ходилата си ръбовете на дъските на сцената. Но докато стоях и се опитвах да намеря у себе си сили за танца, чувствах върху си такава тежест, че усещах не само ръбовете по сцената, а и нишките на самите чорапи. Най-сетне чух музиката на барабаните и шамисена и мекото шумолене на дрехите на момичетата, които заситниха покрай мен на сцената, но ми е трудно да си спомня какво стана по-нататък. Сигурна съм, че вдигнах ръце със сгънатото ветрило и присвих колене — в тази поза се появявах на сцената. Впоследствие не чух да намекват, че не съм излязла навреме, но си спомням отчетливо само как гледах с удивление колко уверено и плавно се движат ръцете ми. Бях упражнявала хиляди пъти този танц и това би трябвало, предполагам, да е предостатъчно. Защото макар съзнанието ми да се беше изключило, изиграх ролята си спокойно и без всякакви усилия.

Всеки път до края на месеца се приготвях за излизане на сцената, като се съсредоточавах върху „Придворен се връща при съпругата си“, докато не усетех тежестта на тъгата. Ние, човешките същества, имаме удивителна способност да свикваме с всичко, но когато си представех как Мамеха, скрита от погледите на придворния и любовницата му, разкрива в танц дълбоката си скръб, не можех да се въздържа да не изпитам онази тъга, както вие не бихте могли да се въздържите да не помиришете разрязана ябълка на масата пред вас.

Един ден през последната седмица на танците двете с Мамеха останахме до късно в гримьорната, увлечени в разговор с друга гейша. На излизане от театъра не очаквахме да видим никого вън — и наистина хората се бяха разотишли. Ала на улицата шофьор в униформа изскочи от една кола и отвори задната врата. Двете с Мамеха понечихме да отминем, но от колата слезе Нобу.

— О, Нобу сан! — удиви се Мамеха. — Бях започнала да се безпокоя, че вече не се интересувате от компанията на Саюри! Всеки ден този месец се надявахме да се обадите…

— Вие ли ще се оплаквате, че са ви накарали да чакате? Чакам пред театъра вече повече от час.

— Да не би току-що да излизате от поредното представление? — попита Мамеха. — Саюри е вече звезда.

— Не — отвърна той. — Излязох преди цял час от театъра. Имах достатъчно време да позвъня и да изпратя шофьора до центъра на града да вземе нещо.

Нобу потропа по стъклото на колата и така стресна бедния човек, че фуражката му падна. Шофьорът спусна стъклото и подаде на Нобу плик от станиол. После Нобу се обърна към мен, аз му се поклоних дълбоко и казах колко съм щастлива, че го виждам.

— Ти си много талантлива танцьорка, Саюри. Аз не правя подаръци току-така — каза той, но мисля, че не беше истина. — Сигурно затова Мамеха и другите в Гион не ме обичат колкото обичат другите мъже.

— Нобу сан! — възкликна Мамеха. — Кой ви е казал някога подобно нещо?

— Отлично знам какво обичате вие, гейшите. Докато един мъж ви отрупва с подаръци, се примирявате с всякакви глупости.

Нобу ми подаде малкия пакет.

— Нобу сан — казах, — с каква глупост ме молите да се примиря?

Казах го на шега, разбира се, но Нобу не го възприе така.

— Не казах ли току-що, че не съм като другите мъже? — измърмори той. — Защо вие, гейшите, никога не вярвате на хората? Ако искаш това, по-добре го вземи, преди да съм размислил.

Благодарих му и взех пакетчето, а той отново потропа по прозореца на колата. Шофьорът изскочи и му отвори задната врата.

Стояхме приведени в поклон, докато колата се скри зад ъгъла. После Мамеха ме отведе обратно в градината на театъра. Седнахме на каменна скамейка с изглед към езерото с шараните и надникнахме в плика от Нобу. В нея имаше само една кутийка, загърната в златиста хартия с релефния щемпел на известен магазин за бижута и завързана с червена панделка. Отворих я и открих скъпоценен камък — рубин с големината на прасковена костилка. Приличаше на огромна капка кръв, пробляскваща на слънчевата светлина на повърхността на езеро. Завъртях го в ръката си и отблясъците заподскачаха от една полирана повърхност на друга. Усещах ги, сякаш подскачаха в гърдите ми.

— Виждам колко си развълнувана — каза Мамеха. — И съм много щастлива за теб. Но не му се радвай прекалено. Ще имаш други бижута, Саюри — много бижута, предполагам. Но никога не ще имаш подобна възможност. Затова отнеси рубина вкъщи и го дай на Майка.

Гледах изумително красивия скъпоценен камък и светлината, която се процеждаше от него и оцветяваше ръката ми в розово, мислех си за Майка с нейните болезнени жълти очи с червени като сурово месо краища и… и ми се струваше, че да й дам рубина е като да облека язовец в коприна. Но трябваше, разбира се, да се подчиня на Мамеха.

— Когато й го даваш, трябва да си изключително мила и да кажеш: „Майко, аз наистина нямам нужда от такъв камък и за мен би било чест, ако го приемете. Причиних ви толкова неприятности досега.“ Не казвай обаче нищо повече, защото тя ще си помисли, че я иронизираш.

По-късно, докато разтърквах туш, за да напиша благодарствено писмо на Нобу, усещах как на душата ми става все по-тягостно. Ако Мамеха ме беше помолила на нея да дам рубина, щях да го направя с радост… но на Майка! Вече се бях привързала към Нобу и съжалявах, че скъпият му подарък ще попадне в ръцете на такава жена. Знаех прекрасно, че ако рубинът беше от председателя, за нищо на света не бих го дала на когото и да било. Така или иначе, написах писмото и отидох в стаята на Майка да говоря с нея. Тя седеше в полумрака, галеше кучето си и пушеше.

— Какво искаш? — попита ме. — Тъкмо се канех да повикам да ми донесат чай.

— Съжалявам, че ви обезпокоих, но днес следобед, когато двете с Мамеха излязохме от театъра, директорът Нобу Тошикадзу ме чакаше…

— Чакаше Мамеха сан, искаш да кажеш.

— Не знам, Майко. Но той ми даде подарък. Много красиво нещо, само че аз нямам нужда от него.

Исках да кажа, че за мен ще е чест, ако тя го приеме, но Майка не ме слушаше. Остави лулата на масата и грабна кутийката от ръката ми, преди да успея да й я подам. Опитах отново да обясня, но тя обърна кутийката наопаки, изтърси рубина в мазните си пръсти и попита:

— Какво е това?

— Подаръкът от директора Нобу. Нобу Тошикадзу от електрическата компания „Ивамура“, искам да кажа.

— Мислиш, че не знам кой е Нобу Тошикадзу?

Тя стана от масата, отиде до прозореца, отвори хартиената щора и заразглежда рубина на гаснещата дневна светлина. Правеше като мен в градината на театъра — въртеше камъка и се любуваше на отблясъците, които той хвърляше. Накрая затвори щората и се върна на масата.

— Може би не си разбрала добре. Да не би той да те помоли да го дадеш на Мамеха?

— Ами и тя беше там.

Пред очите ми умът на Майка се превърна в ужасно натоварен кръстопът. Тя остави рубина на масата и захапа лулата. Всеки облак дим ми се струваше като носеща се по въздуха малка объркана мисъл. Накрая каза:

— Значи Нобу се интересува от теб, така ли?

— От известно време имам честта да се ползвам от вниманието му.

Майка отново остави лулата на масата, сякаш да даде да се разбере, че разговорът става много по-сериозен, и каза:

— Напоследък не те държа под око, както би трябвало. Ако си имаш приятел, сега е моментът да ми го кажеш.

— Никога не съм имала приятел, Майко.

Не знам дали повярва на думите ми, но ме отпрати да си вървя. Още не й бях предложила рубина така, както ми каза Мамеха. Опитах се да измисля как да върна разговора на това. Но когато погледнах към камъка на масата, тя, види се, помисли, че ще си го поискам обратно, и преди да успея да отворя уста, протегна ръка и сякаш го погълна с нея.

Ето че това най-сетне се случи един следобед само след няколко дни. Мамеха дойде в нашата окия, отведе ме в гостната и каза, че наддаването за моето мидзуаге е започнало. Сутринта била получила вест от съдържателката на „Ичирики“.

— Но моментът е наистина ужасно неподходящ — каза тя. — Днес трябва да замина за Токио. Само че ти няма да имаш нужда от мен. Ще узнаеш дали мизата нараства, защото ще започнат да се случват разни неща.

— Не разбирам. Какви неща? — попитах.

— Всякакви — отвърна тя и си тръгна, без да изпие и чаша чай.

Нямаше я три дни. Отначало сърцето ми започваше да подскача всеки път, щом дочуех някоя от прислужниците да приближава. Но минаха два дни без новини. А на третия Леля дойде и каза, че Майка ме вика в стаята си.

Едва сложих крак на първото стъпало, и чух горе да се отваря плъзгаща се врата. Миг след това Пити се спусна надолу като вода, плиснала се от кофа — краката й едва докосваха стъпалата и някъде по средата на стълбата си удари пръста в парапета. Сигурно много я заболя, защото извика, а вече долу, го стисна и през сълзи попита:

— Къде е Хацумомо? Трябва да я намеря!

— Струва ми се, че доста лошо се удари — рече Леля. — Сега иди и намери Хацумомо, че да те заболи още по-силно.

Пити изглеждаше ужасно разстроена, и то не само заради пръста, но когато я попитах какво й е, не отговори, а се устреми към вестибюла и изчезна.

Заварих Майка седнала на масата. Започна да си пълни лулата, но скоро размисли и я остави. Най-отгоре на шкафа със счетоводните книги имаше красив европейски часовник в стъклена кутия и тя току го поглеждаше, но минаха няколко дълги минути, без да ми каже нищо. Накрая се обадих:

— Извинявам се, че ви безпокоя, госпожо, но ми предадоха, че искате да ме видите.

— Докторът закъснява — промърмори тя. — Ще го изчакаме.

Помислих, че говори за доктор Рак, който идва да обсъди подробностите около моето мидзуаге. Не го бях очаквала и усетих как стомахът ми започва да се свива от тревога. Майка си убиваше времето, като галеше Таку. Но тези ласки много скоро омръзнаха на кучето и то започна да ръмжи тихичко.

По едно време чух прислугата да посреща някого във вестибюла и Майка слезе долу. А когато след няколко минути се върна, изобщо не водеше доктор Рак, а много по-млад мъж с гладка сребриста коса и кожена чанта в ръка.

— Това е момичето — каза му Майка.

Поклоних се на младия лекар, който също ми се поклони в отговор и се обърна към Майка.

— Госпожо, къде ще…

Тя му каза, че тази стая е съвсем подходяща. По начина, по който затвори вратата, разбрах, че ще се случи нещо неприятно. Тя започна да ми развързва обито, а после го сгъна на масата. Сетне ми смъкна кимоното и го закачи на стойка в ъгъла. Стоях неподвижно в жълтото си долно кимоно, но след миг Майка започна да развързва и неговия пояс. Не можах да се сдържа да не я спра с ръце, но и тя като барона преди време ги отблъсна. После дръпна и ми свали кошимакито — пак досущ като в Хаконе. Всичко това никак не ми харесваше, но вместо да разтвори дрехата ми, както направи баронът, тя я уви около мен и каза да легна на рогозките.

Докторът коленичи и след като се извини, нави нагоре кимоното и разголи бедрата ми. Мамеха ми беше казала някои неща за мидзуагето, но по всичко личеше, че ми предстоеше да науча повече. Дали наддаването беше приключило и този млад лекар бе победителят? Какво ли бе станало с Нобу и доктор Рак? Дори ми мина през ума, че Майка нарочно саботира плановете на Мамеха. Младият лекар разтвори краката ми и бръкна между тях с ръка, която, забелязах, беше гладка и деликатна като на председателя. Почувствах се толкова унизена и разголена, че трябваше да си закрия лицето. Исках да сключа крака, но се боях, че всичко, което би затруднило задачата му, само щеше да удължи мъките ми. Затова лежах, стиснала силно очи, и се стараех да не дишам. Чувствах се навярно като малкия Таку, когато веднъж глътна игла и Леля държеше челюстите му отворени, а Майка бръкна с пръсти в гърлото му. По едно време ми се стори, че и двете ръце на доктора са между краката ми, но той най-сетне ги извади и оправи дрехата ми. Когато отворих очи, той се бършеше в кърпа.

— Момичето е девствено — каза.

— О, това е добра новина! — отвърна Майка. — А ще има ли много кръв?

— Не би трябвало изобщо да има кръв. Аз я прегледах само визуално.

— Не, искам да кажа по време на мидзуагето.

— Не мога да кажа. Както обикновено може би.

Когато лекарят си отиде, Майка ми помогна да се облека и ми нареди да седна на масата. После без всякакво предупреждение сграбчи мекото на ухото ми и го дръпна толкова силно, че извиках. Но тя не ме пусна, а доближила глава до моята, заговори:

— Ти си много скъпа стока, момиченце. Аз те подцених. Щастлива съм, че нищо не се е случило. Но можеш да си сигурна, че занапред ще те държа под око много по-строго. Всеки мъж ще трябва да заплати твърде скъпо за това, което иска от теб. Слушаш ли какво говоря?

— Да, госпожо. — Щях, естествено, да отговоря положително на всичко, като се има предвид колко силно ме стискаше.

— Ако дадеш някому безплатно онова, за което той трябва да плати, ще означава, че мамиш тази окия. Дължиш пари и аз ще си ги прибера от теб. Това не са празни приказки! — И Майка произведе със свободната си ръка ужасен, наподобяващ шляпване шум — потърка пръсти о дланта си. — Мъжете ще плащат за това — продължи тя. — Но те ще плащат също така и само за да поразговарят с теб. Ако те хвана да се измъкваш скришом на среща с мъж, дори за да размениш няколко думи… — И завърши мисълта си, като преди да пусне ухото ми, го дръпна още веднъж.

Трябваше да положа огромни усилия, докато си поема дъх. Когато най-сетне бях в състояние да говоря, казах:

— Майко… Не съм направила нищо, с което да ви разгневя.

— Все още не, не си. Ако си благоразумно момиче, никога няма да направиш такова нещо.

Опитах се да се извиня и да си тръгна, но тя каза да остана. Тръсна лулата си, макар да беше празна, и след като я напълни и запали, заяви:

— Взех решение. Положението ти тук, в тази окия, ще се промени.

Разтревожих се и понечих да кажа нещо, но тя ме възпря.

— Двете с теб ще изпълним церемония следващата седмица. След която ще си моя дъщеря, все едно, че съм те родила. Реших да те осиновя. Един ден тази окия ще е твоя.

Не можех да измисля какво да отговоря и не си спомням повечето от случилото се по-късно.

Майка продължи да говори и да ми обяснява, че като дъщеря скоро ще се преместя в по-голямата стая на Хацумомо и Пити, а те двете ще отидат в моята. Слушах само с част от съзнанието си, докато лека полека не започнах да си давам сметка, че като нейна дъщеря повече нямаше да е нужно да се боря с тиранията на Хацумомо. Такъв бе поначало планът на Мамеха, но аз никога не бях вярвала, че той ще се осъществи някога. Майка продължи да ме наставлява. Погледнах увисналата устна и жълтите й очи. Може да беше отвратителна жена, но като дъщеря на тази отвратителна жена аз щях да съм на една полица по-високо и Хацумомо нямаше да може да ме достигне.

По средата на разговора вратата се плъзна встрани и Хацумомо се показа в коридора.

— Какво искаш? — попита Майка. — Заета съм.

— Изчезвай — кресна ми Хацумомо. — Искам да говоря с Майка.

— Ако искаш да говориш с мен, трябва да попиташ Саюри би ли била любезна да напусне.

— Бъди така любезна, Саюри, да напуснеш — изрече саркастично Хацумомо.

И тогава за пръв път в живота си аз й отвърнах без страх, че ще ме накаже за това.

— Ще напусна, ако Майка поиска това от мен.

— Бихте ли били така любезна, госпожо, да накарате тази малка глупачка да ни остави сами?

— Престани да се правиш на идиотка — отряза я Майка. — Влез и кажи какво искаш.

На Хацумомо това никак не й хареса, но тя влезе и седна. Настани се между нас двете с Майка, но все пак достатъчно близо до мен, така че долових аромата на парфюма й.

— Клетата Пити току-що дотича ужасно разстроена при мен — започна тя. — Обещах й да говоря с вас. Тя ми каза нещо много странно. „О, Хацумомо, рече, Майка е променила намерението си!“ Но аз й отговорих, че се съмнявам да е истина.

— Не знам за какво става дума. Със сигурност напоследък не съм си променяла намерението за каквото и да било.

— Точно това й казах, че вие никога няма да се отречете от дадената дума. Но мисля, че момичето ще се почувства по-добре, ако самата вие й го кажете, госпожо.

— Какво да й кажа?

— Че не сте си променили намерението да я осиновите.

— Откъде ти хрумна това? Преди всичко не съм се и канила да я осиновявам.

Тези думи ми причиниха ужасна болка, защото се сетих как Пити летеше надолу по стълбата и колко разстроена изглеждаше… Нищо чудно, защото никой не би могъл вече да каже какъв ще е животът й. Хацумомо не сваляше от лицето си онази своя усмивка, която я правеше като красиво порцеланово украшение, но думите на Майка се стовариха върху й като канари. Изгледа ме с омраза и извика:

— Значи е истина! Каните се да осиновите нея. Не си ли спомняте, госпожо, как ми казахте, че ще осиновите Пити? Помолихте ме да й предам новината!

— Не е моя работа какво си казала на Пити. Освен това ти не направи от нея това, което очаквах. Отначало тя вървеше добре, но после…

— Вие обещахте, госпожо — изрече Хацумомо с тон, който ме изплаши.

— Не ставай смешна! Знаеш, че отдавна възлагам надежди на Саюри. Защо ще си променя намерението и ще осиновя Пити?

Знаех прекрасно, че лъже. Дори стигна толкова далеч, че се обърна към мен и попита:

— Саюри сан, кога за пръв път ти споменах, че ще те осиновя? Може би преди година, а?

Виждали ли сте някога как котката учи малкото си да ловува — как сграбчва безпомощната мишка и я разкъсва? Е, аз имах чувството, че Майка ми предоставя възможност да науча как бих могла да стана досущ като нея. Трябваше само и аз да излъжа така и да отвърна: „О, да, госпожо, споменахте ми много пъти!“ Щеше да е първата ми стъпка към това някой ден да стана старица с жълти очи, затворила се в мрачната си стая със своите счетоводни книги. Не можех да съм повече на нейна страна, отколкото на страната на Хацумомо. Не вдигнах очи от пода, за да не трябва да гледам никоя от двете, и отвърнах, че не си спомням.

Лицето на Хацумомо бе на алени петна от гняв. Тя стана и тръгна към вратата, но Майка я спря и каза:

— След седмица Саюри ще бъде моя дъщеря. Междувременно трябва да се научиш как да се отнасяш с уважение към нея. Като слезеш долу, кажи на някоя от прислужниците да донесе чай за мен и за Саюри.

Хацумомо се поклони леко и излезе.

— Госпожо, страшно съжалявам, че станах причина за толкова много неприятности. Сигурна съм, че Хацумомо греши по отношение на каквито и да било ваши планове за Пити, но… може ли да попитам? Не би ли било възможно да осиновите и двете ни?

— Ооо, значи ти разбираш нещо от бизнес, така ли? — отвърна тя. — Искаш да се опиташ да ме учиш как да управлявам тази окия?

След няколко минути една прислужница донесе поднос с чайник и една чаша — не две, а една-единствена. На Майка това, види се, не й направи впечатление. Налях й и тя отпи, като ме гледаше със своите обрамчени с червено очи.

24

Когато на следващия ден Мамеха се върна и разбра, че Майка е решила да ме осинови, изглежда, не се зарадва толкова, колкото очаквах. Кимна и беше доволна, разбира се, но не се усмихна. Попитах да не би нещо да не е така, както се е надявала.

— О, не, наддаването между доктор Рак и Нобу се разви според очакванията ми — отвърна. — И окончателната цифра бе значителна сума. Щом я чух, веднага разбрах, че госпожа Нитта със сигурност ще те осинови. Не мога да не съм безкрайно доволна.

Това каза тя. Но истината, която малко по малко научих през следващите дни, бе съвършено друга. Защото, оказа се, наддаването изобщо не било между доктор Рак и Нобу, а се бе превърнало в състезание между доктора и барона. Не мога да си представя как ли се е чувствала Мамеха, но съм сигурна, че затова известно време беше студена към мен и не ми разказа какво всъщност се е случило.

Не твърдя, че Нобу бе съвършено изключен от играта. Той наистина бе наддавал доста агресивно, но само през първите няколко дни, докато сумата не надхвърли осем хиляди йени. И се беше отказал, може би не защото мизата се бе качила прекалено. Мамеха знаеше от самото начало, че стига да иска, Нобу ще вземе връх над всеки. Но това, което тя не бе предвидила, бе, че Нобу нямаше почти никакъв интерес към моето мидзуаге. Само определен тип мъже пилеят времето и парите си в преследване на подобна цел и той, оказа се, не беше от тях. Няколко месеца преди това, както може би си спомняте, Мамеха бе намекнала, че никой мъж не би изградил отношения с петнайсетгодишна чиракуваща гейша, освен ако не се интересува от нейното мидзуаге. Беше по време на същия онзи разговор, когато тя ми каза: „Можеш да се обзаложиш, че не разговорът с теб го привлича.“ Сигурно беше права за разговора, не знам, но с каквото и да привличах Нобу, то не беше въпросното мидзуаге.

Що се отнася до доктор Рак, той навярно би избрал по-скоро класическо самоубийство, отколкото да позволи на някой като Нобу да му отнеме някое мидзуаге. Вярно, че след първите няколко дни вече не се конкурираше с Нобу, но не го знаеше и съдържателката на „Ичирики“ бе решила да не го уведомява — искала цената да се вдигне колкото се може повече. Затова, когато му се обаждала по телефона, му казвала нещо от рода на: „О, докторе, току-що говорих с Осака и предложението беше пет хиляди йени.“ Може и да е говорила с Осака, със сестра си, да речем, защото съдържателката никак не обичаше да лъже откровено. Но като чувал да се споменава Осака в комбинация с предложение, доктор Рак, естествено, си мислел, че предложението е от Нобу, макар то да е било от барона.

Колкото до барона, той е знаел прекрасно, че съперникът му е докторът, но му е било все едно. Искал това мидзуаге за себе си и се цупел като момченце при мисълта, че е възможно да не го спечели. По-късно една гейша ми каза за разговор, който имала с него по онова време. „Чуваш ли какви работи стават?“ — попитал я той. — „Опитвам се да уреда мидзуаге, но един досаден доктор постоянно ми се изпречва на пътя. Само един мъж може да открие неизследвана територия и аз искам да съм този мъж! Но какво да правя? Този глупав доктор, изглежда, не разбира, че цифрите, които хвърля, са истински пари!“

Мизата обаче растяла ли, растяла и баронът започнал да подхвърля, че се кани да се откаже. Но сумата вече била близо до нов рекорд, когато съдържателката на „Ичирики“ си наумила да я вдигне още, като заблуди и него, както била заблудила доктора. Тя му казала по телефона, че „другият господин“ е направил предложение за много голяма сума и добавила: „Така или иначе, доста хора вярват, че е човек, който няма да вдигне повече.“ Сигурна съм, че имаше хора, които вярваха на такива неща за доктора, но самата съдържателка не беше сред тях. Тя знаела, че щом баронът направи последното си наддаване, докторът ще вдигне още по-високо, каквато и да е сумата.

В крайна сметка доктор Рак се съгласил да плати за моето мидзуаге единайсет хиляди и петстотин йени. Това бе най-високата сума, плащана дотогава в Гион за мидзуаге, а може би и в който и да било квартал на гейши в Япония. Имайте предвид, че по онова време един час гейша струваше около четири йени, а разкошно и скъпо кимоно можеше да се продаде навярно за хиляда и петстотин йени. Тъй че може и да не изглежда много, но е далеч повече от, да речем, едногодишната заплата на работник.

Трябва да призная, че не разбирам особено от пари. Повечето гейши се гордеят с това, че никога не носят пари в брой, макар да пазаруват навред, където ходят. Дори сега в Ню Йорк аз живея по същия начин. Пазарувам в магазини, където ме познават по физиономия и където продавачите са достатъчно любезни да си записват какво съм купила. А когато в края на месеца пристигне сметката, имам очарователна помощница, която я урежда. Така че не мога със сигурност да ви кажа колко харча или колко по-скъпо е шише парфюм от едно списание. В този смисъл съм навярно една от най-неподходящите хора на света, когато опре до обяснение, свързано с пари. Искам обаче да ви предам нещо, което мой добър приятел ми каза, а той със сигурност знае какво говори, защото през шейсетте години беше заместник-министър на финансите. Стойността на парите в брой, каза ми той, е по-малка, отколкото е била предишната година, и затова през 1929-а мидзуагето на Мамеха е струвало по-скъпо от моето през 1935-а, макар за моето да платиха единайсет хиляди и петстотин йени, а за нейното — седем-осем хиляди.

Но тогава тези подробности нямаха, разбира се, значение. Всички бяха единодушни, че съм поставила нов рекорд и той остана ненадминат до 1951 година, когато се появи Кацумийо, която по мое мнение е една от най-великите гейши на двайсети век. Въпреки това според моя приятел — заместник-министъра на финансите, истинският рекорд до шейсетте години е този на Мамеха. Но независимо дали рекордът беше мой или на Кацумийо, или на Мамеха, или дори на Мамемицу през последното десетилетие на миналия век, можете да си представите как пухкавите ръчички на Майка са я засърбели, когато е чула за рекордно високата сума.

Не е нужно да споменавам, че затова ме осинови. Сумата за моето мидзуаге далеч надхвърляше дълговете ми към къщата. Ако Майка не ме беше осиновила, част от парите щяха да останат за мен, но можете да си представите как щеше да се чувства тогава тя. Станах дъщеря на съответната окия и дълговете ми престанаха да съществуват, защото къщата ги погълна изцяло. Но и всичките ми доходи потъваха в нея, и то не само тогава, по времето на моето мидзуаге, а и впоследствие.

Церемонията по осиновяването се състоя през следващата седмица. Името ми беше сменено на Саюри, а сега се смени и фамилията ми. В залитащата къща на крайбрежните скали бях Сакамото Чийо. Но вече се казвах Нитта Саюри.

От всички важни моменти в живота на една гейша мидзуагето се нарежда на най-първо място. Моето стана в началото на юли 1935 година. Бях петнайсетгодишна. Започна следобеда, когато доктор Рак и аз изпихме церемониалното саке, което ни обвързваше. Основанието за въпросната церемония е, че макар самото мидзуаге да приключеше много бързо, докторът щеше до края на живота си да остане своеобразен мой покровител, без това да му дава някакви специални привилегии. Церемонията се състоя в чайната „Ичирики“ в присъствието на Майка, Леля и Мамеха. Там беше и съдържателката на чайната, както и господин Бекку — моят майстор по обличане на кимона, защото присъствието на такъв човек е задължително при подобни церемонии и е в интерес на гейшата. Бях облечена в най-официалното кимоно на чиракуваща гейша — черно с пет фамилни герба, и долно кимоно в червено — цвета, символизиращ ново начало. Напътствията на Мамеха бяха да се държа много сдържано, сякаш нямам и капчица чувство за хумор. Така нервничех, че ме беше проблем да изглеждам сдържана, докато вървях по коридора на чайната „Ичирики“, а полите на разкошното ми кимоно образуваха езеро около краката ми.

След церемонията всички отидохме на обяд в ресторант на име „Кичо“. И това беше тържествено събитие и аз почти не разговарях, а ядох дори още по-малко. Още на обяда доктор Рак може би вече си мислеше за онзи по-късен момент, но въпреки това не съм виждала човек, който да изглежда по-отегчен. За да изглеждам невинна, през цялото време седях със сведени очи, но всеки път, когато поглеждах крадешком към него, той все така се взираше през очилата си като човек на делова среща.

След обяда господин Бекку ме отведе с рикша до една изискана странноприемница в района на храма „Нандзенджи“. Самият той се бе отбил вече там по-рано същия ден, за да подреди дрехите ми в съседна стая. Помогна ми да си сваля официалното кимоно и ме облече в по-обикновено с оби, което не изискваше подплънка — тя щеше само да затрудни доктора. После направи възела така, че да се развърже съвсем лесно. Вече бях готова, но усещах такава нервност, че господин Бекку трябваше да ми помогне да се върна в моята стая. Там той ме настани до вратата да чакам появата на доктор Рак. Щом останах сама, ме обзе такъв непреодолим страх, сякаш ми предстоеше операция по отстраняване на бъбрека или на черния дроб, или на нещо друго от вътрешностите ми.

След малко докторът пристигна и ме помоли да му поръчам саке, докато той се изкъпе в банята до стаята. Предполагам, че очакваше да му помогна да се разсъблече, защото ме погледна особено. Но ръцете ми бяха толкова студени и непохватни, че не мисля, че щях да се справя. След няколко минути той се появи, облечен в нощно кимоно, отвори плъзгащата се врата към градината и двамата седнахме на малката дървена веранда — да пийнем саке и да послушаме песента на щурците и ромона на малкия поток. Разлях саке на кимоното си, но докторът не забеляза. Той, да си призная, изглежда, нищо не забелязваше, освен една риба, която подскочи в малкото езеро наблизо и която той ми посочи така, сякаш никога не съм виждала подобно нещо.

Накрая ме остави сама на верандата и влезе в стаята. Настаних се така, че да мога да го наблюдавам с крайчеца на окото си. Той извади две бели кърпи от чантата си, разви ги и ги постави на масата, като дълго ги гласи ту така, ту иначе, докато не остана доволен. Направи същото и с възглавниците върху едната постеля, а после дойде и стоя до вратата, докато не се изправих и не го последвах.

Вътре ми свали пояса и каза да се настаня удобно на едната от постелите. Всичко изглеждаше странно и така ме плашеше, че нямаше да се почувствам удобно, каквото и да направех. Но легнах по гръб и пъхнах за опора под врата си една напълнена със зърна възглавница. Докторът разтвори кимоното ми, а после дълго и методично разхлабва и развързва дрехите отдолу, като търкаше с ръце бедрата ми, което, мисля, трябваше да ми помогне да се отпусна. Това продължи доста дълго, но накрая той взе двете бели кърпи, каза ми да се надигна и ги подложи под мен.

— Това ще попие кръвта — обясни ми. При мидзуаге често, разбира се, има известно количество кръв, но никой не ми беше обяснил защо. Сигурна съм, че щях да запазя спокойствие или дори да благодаря на доктора, че е толкова мил да постави кърпи, но вместо това из търсих: „Каква кръв?“ При това гласът ми прозвуча като писукане, защото гърлото ми беше пресъхнало. Доктор Рак започна да ми обяснява как „хименът“ — макар да не знаех какво може да значи това — често кърви, когато се разкъсва… и едно, и друго, и трето… Толкова се притесних от всичко това, че, изглежда, се надигнах леко от постелята, защото докторът сложи ръка на рамото ми и ме бутна нежно назад.

Сигурна съм, че подобен разговор е достатъчен да убие апетита на някои мъже за това, което се канят да направят. Само че доктор Рак не бе от тях. Когато изчерпи обясненията, той каза:

— Това е вторият път, когато ще имам възможност да взема образец от твоята кръв. Може ли да ти покажа?

Бях забелязала, че дойде не само с голямата си кожена чанта, а и с малка дървена кутия. Той извади връзка ключове от джоба на панталона си и отключи кутията. После я донесе и я разтвори през средата, така че се получи нещо като малък тезгях с изложена на показ стока. И от двете страни имаше полички с миниатюрни шишенца, — всичките затворени с коркови тапи и закрепени с каишки. На най-долната полица имаше няколко инструмента като ножици и пинцети, но всичко останало бе заето от шишенцата — може би четирийсет или дори петдесет на брой. С изключение на няколко празни на най-горната полица, всички съдържаха нещо, но нямах представа какво. Едва когато докторът донесе лампата от масата, успях да видя, че най-горе имат бели етикети с имената на различни гейши. Видях там името на Мамеха, както и на великата Мамекичи. Видях доста други познати имена, включително и това на Корин — приятелката на Хацумомо.

— Това тук е за теб — каза докторът и взе едно от шишенцата.

Беше написал името ми погрешно, с друг йероглиф за „ри“ в Саюри. А вътре имаше нещо сбръчкано, което според мен приличаше на маринована слива, само че бе по-скоро кафеникаво, отколкото мораво. Докторът махна тапата и го извади с пинцети.

— Това е тампон, напоен с твоята кръв. Когато си беше порязала крака, спомняш си. Обикновено не запазвам кръв на пациентите си, но бях толкова… очарован от теб. След като запазих тази проба, реших, че ще покровителствам твоето мидзуаге. Мисля, ще се съгласиш, че ще е невероятно да притежавам не само проба от кръвта ти, взета при мидзуаге, но и проба, взета от рана на крака ти преди доста месеци.

Прикрих отвращението си, докато докторът ми показа няколко други шишенца, включително и това на Мамеха. В нейното нямаше тампон, а малко парче бял плат. Беше нацапано с нещо ръждиво и се беше втвърдило. Доктор Рак като че намираше всички тези проби за прекрасни, но аз… аз ги гледах от любезност, но извръщах очи, когато той не виждаше.

Накрая докторът затвори своята кутия, отмести я, а после си свали очилата, сгъна ги и ги постави наблизо на масата. Уплаших се, че моментът е настъпил, и наистина докторът разтвори краката ми и се настани между тях на колене. Имах чувството, че сърцето ми бие бързо като на мишка. А когато развърза колана на нощното си кимоно, затворих очи и вдигнах ръка, за да си закрия устата, но в последния момент се отказах, защото реших, че ще направя лошо впечатление, и вместо това я отпуснах до възглавницата.

Ръцете на доктора се поровиха известно време, карайки ме да се чувствам така неловко, както преди няколко седмици от ръцете на младия доктор със сребристата коса. После се наведе, докато тялото му не застана точно над моето. Напрегнах цялата сила на съзнанието си, за да издигна въображаема бариера между него и себе си, но това не помогна, за да не почувствам как „змиорката“ му — така би казала Мамеха — се блъсна във вътрешната страна на бедрото ми. Лампата гореше и аз затърсих сенки по тавана, за да се отвлека, защото вече усещах, че докторът буташе толкова силно, че главата ми се отмества на възглавницата. Не можех да измисля какво да правя с ръцете си, затова стиснах с тях възглавницата и затворих плътно очи. Скоро около мен се развихри трескаво движение, а усещах и всевъзможни движения вътре в себе си. Сигурно имаше доста кръв, защото из въздуха се разнесе неприятна метална миризма. Постоянно си напомнях колко много бе платил докторът за тази привилегия; по едно време, спомням си, ме осени надеждата, че той се забавлява повече от мен. Не изпитвах по-голямо удоволствие, отколкото ако някой търкаше упорито бедрата ми с пила, докато не бликне кръв.

Бездомната змиорка маркира, предполагам, своята територия и докторът се отпусна тежко върху ми, мокър от пот. Никак не ми беше приятна близостта му, затова се престорих, че ми е трудно да дишам с надежда, че ще се отмести. Той дълго не помръдна, а после изведнъж се изправи на колене и отново стана много делови. Не го наблюдавах, но не можах да се сдържа да не погледна с ъгълчето на окото си и да видя как се избърса с една от кърпите под мен. Завърза пояса на кимоното си, сложи си очилата, без да забележи, че на едното стъкло има петънце кръв, и започна да бърше между краката ми с кърпи, тампони и други такива, сякаш бяхме в някой от кабинетите на болницата. Най-лошото бе вече минало и трябва да призная, че макар да лежах ужасно разголена с разтворени крака, бях почти очарована от начина, по който той отвори дървената си кутия и извади ножиците. Отряза парче от окървавената хавлиена кърпа под мен и заедно с една топка памук го натъпка в шишенцето с неправилно изписаното ми име на етикета. После се поклони официално и каза:

— Много ти благодаря.

Не можех да се поклоня в отговор, тъй като лежах по гръб, но това не беше от значение, защото докторът мигом стана и отново изчезна в банята.

Не си бях дала сметка, но през цялото време съм дишала учестено от нерви. Но след като всичко приключи и вече можех да си поема дъх, въпреки че може би изглеждах като по време на операция, изпитах такова облекчение, че се усмихнах. Нещо в цялото това преживяване ми се стори невероятно смешно, колкото повече мислех за него, толкова по-смешно ми изглеждаше и след миг вече се смеех. Не биваше да вдигам шум, защото докторът беше в съседната стая. Но при мисълта, че случилото се е променило цялото ми бъдеще… Представих си как в разгара на наддаването съдържателката на „Ичирики“ е звъняла на Нобу и на барона, представих си всички похарчени пари и всички главоболия. Колко ли странно е било с Нобу, когото бях вече започнала да смятам за приятел. Не исках и да се замислям какво ли ще да е било с барона.

Докато докторът бе все още в банята, почуках на вратата на господин Бекку. Една прислужница се втурна да смени чаршафите, а господин Бекку дойде да ми помогне да се преоблека в нощно кимоно. По-късно, след като докторът заспа, отново станах и се изкъпах, без да вдигам шум. Мамеха ми беше казала да стоя цяла нощ будна, за да съм готова, ако докторът се събуди и пожелае нещо. Но въпреки че се борих със съня, заспах. На сутринта обаче успях да се събудя навреме, за да се оправя, преди докторът да ме види.

След закуска изпратих доктор Рак до изхода на странноприемницата и му помогнах да си обуе обувките. Преди да си тръгне, той ми благодари за нощта и ми подаде едно пакетче. Чудех се дали е бижу като онова, което ми подари Нобу, или няколко парченца от окървавената хавлиена кърпа! Но когато събрах кураж и го отворих, вътре се оказаха китайски билки. Не знаех за какво са и попитах господин Бекку. Той ми каза да си варя веднъж дневно чай от тях, за да избегна евентуална бременност.

— Използвай ги разумно, защото са много скъпи. Но не и прекалено разумно, защото са по-евтини от един аборт.

Странно е и доста сложно за обяснение, но след моето мидзуаге светът изглеждаше съвършено различен. Пити, която все още не бе минала през това, вече ми се струваше неопитно дете, макар да беше по-голяма от мен. Майка и Леля, както Хацумомо и Мамеха, го бяха преживели, разбира се, и аз може би повече от тях съзнавах това странно общо нещо помежду ни. След мидзуагето прическата на чиракуващата гейша се променя и тя вече носи червена, а не шарена копринена лента в основата на наподобяващия възглавничка за игли кок. Известно време така силно ме занимаваше мисълта коя чиракуваща е с червена и коя с шарена лента, че не забелязвах почти нищо друго на улицата или в коридора на малкото училище. Изпитвах нов респект към момичетата, минали през своето мидзуаге, и ги чувствах много по-близки от останалите.

Мисля, че всички чиракуващи гейши се чувстват като мен променени след своето мидзуаге. Но аз не просто виждах света друг. Промени се и моят всекидневен живот заради новото отношение на Майка към мен. Мисля, че вече сте наясно, че тя беше от онези хора, които забелязват нещата само ако на тях е закачен етикет с цената. Когато вървеше по улицата, умът й, предполагам, работеше като сметало: „Ооо, това е малката Юкийо, чиято глупост миналата година струва на по-голямата й сестра почти сто йени! Ето я и Ичимицу, която би трябвало да е много доволна от сумите, които нейният данна плаща.“ Ако, да речем, се разхождаше покрай Ширакава в приятен пролетен ден, когато виждате как самата красота струи във водата от ластарите на вишневите дървета, тя най-вероятно едва ли щеше да забележи всичко това, освен ако… не знам… прави сметка да спечели пари, като продаде дърветата или нещо подобно.

Не мисля, че преди моето мидзуаге Майка се вълнуваше особено, че Хацумомо ми причинява толкова главоболия в Гион. Но сега, когато вече имах етикет с висока цена, тя прекрати тормоза на Хацумомо, без да трябваше и да я моля за това. Нямам представа как го направи. Сигурно просто й бе казала: „Хацумомо, поведението ти създава проблеми на Саюри и струва на тази окия пари, които ти ще плащаш!“ Откакто майка ми се разболя, животът ми наистина бе много тежък, но сега за известно време поне всичко стана доста просто. Не бих рекла, че никога не се чувствах уморена или разочарована, защото истината е, че повечето време се чувствах уморена. Животът в Гион не е никак лесен за жените, които си изкарват хляба там. Но беше огромно облекчение да се отърва от заплахите на Хацумомо. И в самата окия животът беше почти приятен. Като осиновена дъщеря се хранех, когато си искам. И вместо да чакам Пити да направи своя избор, първа си избирах кимоно, а Леля веднага се залавяше да го стеснява или разширява и да пришива яката на долното, преди още и да е помислила да приготви дрехите на Хацумомо за вечерта. Беше ми безразлично, че Хацумомо ме гледа с отвращение и омраза, защото се ползвах със специално отношение. Но когато Пити минаваше край мен объркана и дори отвръщаше очи, ако се случеше да застанем лице в лице, изпитвах ужасна болка. Винаги бях живяла с чувството, че дружбата ни би укрепнала, стига да не й попречеха някакви обстоятелства, но вече нямах това чувство.

След моето мидзуаге доктор Рак почти изчезна от живота ми. Казвам „почти“, защото макар с Мамеха да престанахме да го забавляваме в чайната „Ширае“, понякога се натъквах случайно на него в Гион. От друга страна, никога повече не видях барона. Все още не знаех за ролята му във вдигане на цената на моето мидзуаге, но сега вече разбирам, че Мамеха е искала вероятно да ни държи настрана един от друг. Предполагам, че в негово присъствие щях да се чувствам толкова неудобно, колкото и тя, ако споделях компанията им. Във всеки случай никой от тези двама мъже не ми липсваше.

Но имаше един, когото жадувах да видя отново, не е нужно да ви казвам, че това беше председателят. Той не бе играл никаква роля в плана на Мамеха, затова не очаквах отношенията ни с него да се променят или да приключат само защото бях вече преминала през мидзуаге. Но трябва да призная, че изпитах огромно облекчение, когато след две седмици научих, че от електрическата компания са се обадили с молба да присъствам на тяхно увеселение. Присъстваха и председателят, и Нобу. Преди щях да отида и да седна до Нобу, но след като бях вече осиновена от Майка, не бях длъжна вече да го смятам за свой спасител. До председателя имаше свободно място и аз седнах развълнувана до него. Когато напълних чашката му със саке, той беше много сърдечен и ми благодари, като преди да отпие, я вдигна високо, но после чак до края на вечерта не ме погледна. Затова пък погледнех ли към Нобу, той ми отвръщаше с такъв поглед, сякаш бях единственият човек, който го вълнуваше. Знаех какво е да копнееш за някого, затова реших, че преди да си тръгнем, е важно да прекарам известно време с него. И оттогава винаги се стараех да не го пренебрегвам.

След месец по време на някакво събиране споменах случайно на Нобу, че Мамеха е уредила да участвам в едно празненство в Хирошима. Не бях сигурна дали изобщо слуша какво му говоря, но когато на следващия ден се прибрах от училище, намерих в стаята си нов дървен куфар, който той ми беше изпратил за подарък. Беше много по-хубав от куфара, който взех на заем от Леля за приема на барона в Хаконе. Засрамих се ужасно от себе си, задето си бях помислила, че мога да забравя вече за него, след като не е в центъра на какъвто и да било план на Мамеха. Написах му благодарствено писмо, в което го уверявах, че очаквам с нетърпение възможността лично да му изразя своята признателност след седмица на голям прием, за който компанията бе разгласила преди няколко месеца.

Но после стана нещо странно. Малко преди приема получих вест, че изобщо не се нуждаят от присъствието ми. Йоко, която седеше на телефона в нашата окия, беше останала с впечатлението, че приемът е отменен. Случи се, че същата вечер трябваше да отида в „Ичирики“ на един банкет. Бях в коридора и тъкмо се канех да вляза, когато плъзгащата се врата на голяма банкетна зала в дъното се отвори и оттам излезе една млада гейша на име Кацуе. Преди тя да успее да затвори, чух със сигурност отвътре да долита смехът на председателя. Бях много озадачена, затова настигнах Кацуе, преди да излезе от чайната, и я попитах:

— Много се извинявам за безпокойството, но не излязохте ли току-що от приема на компанията „Ивамура“?

— Да, много е приятно. Трябва да има двайсет и пет гейши и почти петдесет мъже…

— А… председателят Ивамура и Нобу сан присъстват ли?

— Нобу не. Прибрал се е май болен вкъщи още сутринта. Ще съжалява, че е пропуснал тази вечер. Но председателят е там. Защо питаш?

Измърморих нещо, дори не помня какво, и тя си тръгна.

Дотогава, кой знае защо, си бях въобразявала, че председателят цени компанията ми точно толкова, колкото и Нобу. Но ето че се налагаше да се запитам дали всичко това не е било илюзия и дали Нобу не е единственият, който се интересува от мен.

25

Мамеха може и да беше вече спечелила облога с Майка, но все още имаше финансов интерес от моето бъдеще. Затова през следващите няколко години положи усилия да ме направи известна сред най-добрите си клиенти, както и сред другите гейши в Гион. По онова време все още излизахме от Депресията и официалните банкети не бяха толкова чести, колкото би й се искало, затова пък тя ме водеше на много неофициални събирания, и то не само партита в чайни, а и излети, туристически обиколки, представления на Кабуки и тъй нататък. През горещото лято, когато всички някак се отпускаха, тези случайни и непретенциозни събирания бяха често много приятни дори за нас, за които да забавляваме присъстващите беше работа. Понякога например група мъже решаваха да се повозят на лодка по река Камогава и отпуснали крака във водата, да пият саке. Бях твърде млада, за да участвам в гуляя, и обикновено ми възлагаха да стържа лед и да пълня фунийки, но въпреки това беше приятна промяна.

Понякога бизнесмени или аристократи си устройваха пиршества с гейши. И до много късно, често до след полунощ, танцуваха, пееха и пиеха с тях. Помня как след една подобна вечер съпругата на домакина застана на вратата и на излизане подаде на всяка от нас плик с щедър бакшиш. На Мамеха даде два и я помоли да предаде единия на гейшата Томидзуру, „която си тръгнала по-рано с главоболие“, както се изрази жената. Всъщност като нас и тя знаеше, че Томидзуру е любовница на мъжа й и че е с него в друга част на къщата, за да му прави компания през нощта.

На много от бляскавите партита в Гион присъстваха известни художници, писатели и актьори от театър Кабуки; такива вечери се превръщаха във вълнуващи събития. Но трябва със съжаление да ви кажа, че обикновените събирания с гейши бяха далеч по-земни. Домакинът беше, да речем, началник-отдел в малка фирма, а почетният гост — някой от доставчиците й или служител от същата фирма, когото той току-що е повишил. От време на време някоя добронамерена гейша ме поучаваше, че освен да изглеждам очарователна, задължението ми като чиракуваща е да седя кротко и да слушам разговорите с надеждата някой ден самата аз да умея да разговарям така умно. Е, повечето разговори на тези партита изобщо не ми се струваха умни. Някой от присъстващите можеше да се обърне към гейшата до него и да каже: „Времето е наистина необикновено топло, не мислиш ли?“ И тя да отвърне, да речем: „О, да, много топло!“ После започваше да играе на надпиване с него или се опитваше да накара всички мъже да пеят и скоро онзи, който й е задал въпроса за времето, беше вече твърде пиян, за да си спомня, че не се е забавлявал чак толкова добре, колкото се е надявал. За мен това винаги е било ужасно губене на време. Ако един мъж е дошъл в Гион, за да поотдъхне, и накрая се окаже въвлечен в някоя детинска игра като тази на хартия-ножица-камък… по-добре според мен да си е останал вкъщи и да си поиграе със собствените си деца или внуци, които на всичко отгоре са може би по-умни от тъповатата гейша, до която е имал нещастието да седне.

Въпреки това от време на време имах привилегията да чуя неволно някоя наистина умна гейша, а Мамеха със сигурност беше такава. Научих много от нейните разговори. Ако някой мъж й кажеше например: „Времето е топло, не мислиш ли?“, тя имаше какви ли не готови отговори. Ако той бе стар и развратен, тя можеше да му каже: „Топло ли? Сигурно така ви се струва, защото сте заобиколен от толкова много красиви жени!“ А ако той беше арогантен млад бизнесмен, който не си знае мястото, тя можеше да му нанесе изненадващ удар с думите: „Седите в компанията на половин дузина от най-добрите гейши в Гион и единствената тема, която ви идва наум, е за времето.“ Веднъж когато случайно я наблюдавах, тя коленичи до много млад мъж на не повече от деветнайсет-двайсет години. Той сигурно не би и присъствал на парти с гейши, ако баща му не беше домакинът. Съвсем естествено младият мъж не знаеше какво да каже и как да се държи в присъствието на гейши и аз съм сигурна, че нервничеше вътрешно, но се обърна смело към Мамеха и каза: „Топло, нали?“ Тя понижи глас и му отвърна следното:

„О, вие сте напълно прав, че е топло. Трябваше да ме видите, когато тази сутрин излязох от банята! Обикновено, когато съм напълно гола, ми е хладно и изпитвам блаженство. Но тази сутрин по кожата на цялото ми тяло имаше капчици пот — по бедрата, по корема, а също и… по другите части.“

Когато бедният младеж постави чашката си на масата, ръцете му трепереха. Сигурна съм, че до края на живота си ще помни тази среща с гейши.

Ако ме питате защо повечето от тези събирания бяха толкова скучни, мисля, че причините са две. Първата е, че ако едно момиче е продадено от семейството в ранна детска възраст, е отгледано и възпитано да бъде гейша, това не означава, че ще се окаже умна или че ще говори интересно. А втората — същото се отнася и за мъжете. Само защото един мъж е натрупал достатъчно пари, за да дойде в Гион и да ги пръска за каквото си пожелае, не означава, че е много забавен. Всъщност много от тези мъже са свикнали да се от насят към тях с огромно уважение. Да седят отпуснати, с ръце на коленете и намусена физиономия е за тях, кажи речи, цялото усилие, което се канят да положат, за да се забавляват. Веднъж слушах как Мамеха в продължение на цял час разказваше истории на един мъж, който дори не обърна глава към нея, но не престана да гледа останалите. Колкото и да беше странно, точно това му бе нужно и той винаги заръчваше да извикат Мамеха, когато идваше в града.

След още две години на банкети и разходки сред природата — междувременно продължавах да ходя на уроци и при възможност да участвам в танците на сцена — от чиракуваща станах истинска гейша. Това стана през лятото на 1938 година, когато бях вече осемнайсетгодишна. Наричаме този етап „сменяне на яката“, защото чиракуващите носят червена, а гейшите бяла яка. Макар че ако ви се случи да видите чиракуваща и същинска гейша една до друга, яките им ще са последното нещо, което ще забележите. Чиракуващата с нейното натруфено кимоно с дълги ръкави и свободно падащо оби с развети краища ще ви наведе на мисълта за японска кукла, докато гейшата ще ви се стори навярно по-семпла, но и по-женствена.

Денят, в който си смених яката, беше един от най-щастливите в живота на Майка. Или поне изглеждаше по-доволна от когато и да било. По онова време нямах представа, но сега ми е напълно ясно какво си е мислела. Гейшата, за разлика от чиракуващата, е на разположение на един мъж за нещо повече от това да му налива чай, стига само условията да са подходящи. Заради връзката ми с Мамеха и моята популярност в Гион положението ми беше такова, че Майка имаше много причини за възторг, като възторг в нейния случай бе просто друга дума за пари.

Откакто дойдох в Ню Йорк, разбрах какво означава думата гейша за повечето европейци и американци. От време на време на изискани партита ме представят на една или друга млада жена в разкошни дрехи и бижута. Щом чуе, че някога съм била гейша в Киото, устата й се оформя в нещо като усмивка, макар краищата им да не се вдигат колкото е нужно. Жената не знае какво да каже! После бремето на разговора пада върху мъжа или жената, която ни е запознала — защото така и не научих достатъчно добре английски дори след цели три години тук. Междувременно не се и налага да се опитвам да кажа нещо, защото въпросната жена си мисли: „Боже мой!… Аз разговарям с проститутка.“ След миг обаче на помощ й идва нейният придружител — богат мъж, трийсет или четирийсет години по-възрастен от нея. Често се хващам, че се удивлявам защо тя не може да разбере колко много общо имаме всъщност двете с нея. Ами че тя е държанка, каквато и аз бях навремето.

Сигурна съм, че има много неща, които не знам за тези млади жени във великолепни дрехи, но често си мисля, че без богатите съпрузи или любовници много от тях щяха да се борят за оцеляване и може би нямаше да са толкова горди от себе си. Тази истина важи, разбира се, и за една първокласна гейша. За гейшата е прекрасно да ходи от парти на парти и да се ползва с популярност сред много мъже, но онази, която иска да стане звезда, е напълно зависима от това да има данна. Дори Мамеха, сама спечелила популярност благодарение на рекламна кампания, е щяла много скоро да загуби положението си и да си остане просто една от многото, ако баронът не е започнал да покрива разходите й и не е подпомогнал кариерата й.

Един ден след не повече от три седмици, откакто си смених яката, тъкмо обядвах набързо в гостната, когато Майка влезе, седна срещу мен на масата и дълго пуши лулата си. Четях списание, но го оставих от любезност, макар тя, изглежда, да не се канеше да ми каже кой знае какво. След известно време обаче остави лулата и заяви:

— Не бива да ядеш тези жълти мариновани зеленчуци. Ще ти съсипят зъбите. Погледни какво направиха с моите.

Не ми беше хрумвало, че е възможно да вини туршията за захабените си зъби. Когато най-сетне свърши да ми демонстрира устата си, тя грабна отново лулата си и изпусна облак дим.

— Леля обича жълта туршия, госпожо, а зъбите й са в ред — отбелязах.

— Кого го е грижа дали зъбите й са в ред? Хубавата й малка уста не носи пари. Кажи на готвачката да не ти дава повече такива неща. Във всеки случай не дойдох да ти говоря за туршия. А да ти кажа, че другата седмица по това време ще имаш данна.

— Данна! Но, госпожо, аз съм само на осемнайсет…

— Хацумомо нямаше данна, докато не навърши двайсет. И това, разбира се, не продължи… Трябва да си много доволна.

— О, да, много съм доволна. Но няма ли да ми отнема прекалено много от времето да го правя щастлив? Мамеха смята, че най-напред трябва да си създам име, което ще отнеме още няколко години.

— Мамеха! Какво разбира тя от бизнес? Следващия път, когато пожелая да разбера кога да се кикотя на парти, ще ида да попитам нея.

Днес младите момичета, дори японките, са свикнали да скачат от масата и да крещят на майките си, но по мое време ние се покланяхме, казвахме „да, госпожо“ и се извинявахме, че създаваме грижи. Точно това направих и аз.

— Остави деловите решения на мен — продължи Майка. — Само глупак би се отказал от предложение като това на Нобу Тошикадзу.

Сърцето ми едва не спря, като чух това. Беше очевидно, предполагам, че някой ден Нобу ще предложи да стане мой данна. В края на краищата преди няколко години той бе участвал в наддаването за моето мидзуаге и оттогава бе молил за компанията ми по-често от всеки друг. Не твърдя, че не ми бе минавала мисълта за подобна възможност, но никога не бях допускала, че това е истинският ми житейски път. В деня, когато за пръв път се срещнах с него на турнира по сумо, моят хороскоп гласеше: „Равновесие между добро и зло може да отвори вратите към съдбата.“

Оттогава почти всеки ден бях разсъждавала върху това по един или друг начин. Добро и зло… Това бяха Мамеха и Хацумомо; осиновяването ми и станалото причина за него мидзуаге; и, разбира се, председателят и Нобу. Това не значи, че мразех Нобу. Тъкмо обратното. Но да стана негова любовница, означаваше да прережа завинаги пътя си към председателя.

Майка, изглежда, забеляза, че думите й ме шокираха — така или иначе, не остана доволна от реакцията ми. Но преди да успее да каже нещо, чухме в коридора шум, сякаш някой се опитваше да сдържи смеха си, и след миг на вратата се появи Хацумомо. Държеше паница с ориз — много невъзпитано от нейна страна, защото не бе редно да я взима от масата и да я разнася. Тя преглътна, разсмя се и каза:

— Госпожо! Опитвате се да ме накарате да се задавя ли? — Очевидно, докато обядваше, беше подслушвала разговора ни. — И така, знаменитата Саюри ще има за свой данна Нобу Тошикадзу. Не е ли страхотно мило!

— Ако си дошла да кажеш нещо полезно, казвай — извика Майка.

— Да, ще кажа нещо полезно — заяви тържествено Хацумомо, влезе и седна на масата. — Саюри сан, може би не си даваш сметка, но едно от нещата, които се случват между гейша и нейния данна, може да доведе до бременност, разбираш ли? А един мъж се разстройва ужасно, ако любовницата му роди от друг. Твоят случай е особен и трябва да си особено внимателна, защото Нобу веднага ще разбере, че детето едва ли е негово, ако се окаже с две ръце като всички нас.

Хацумомо си мислеше, че шегата й е много забавна.

— Може би трябва да си отрежеш едната ръка, Хацумомо, ако това ще те направи толкова преуспяваща, колкото е Нобу — каза Майка.

— А още по-добре, ако съм с лице като това нещо тук — отвърна с усмивка Хацумомо и вдигна паницата си, за да видим съдържанието й. Ядеше ориз, смесен с червени зърна адзуки, който по някакъв болезнен начин напомняше покрито с пришки лице.

Денят напредваше и аз започнах да усещам замайване и странно жужене в главата, тъй че не след дълго се отправих към дома на Мамеха да поговоря с нея. Седях на масата, отпивайки от изстудения ечемичен чай — беше по време на летните горещини, — и се опитвах да не издам чувствата си. Да стигна до председателя бе единствената надежда, мотивирала ме през цялото ми обучение. Ако животът ми нямаше да е нищо повече от Нобу, танцовите рецитали вечер след вечер в Гион, не разбирах защо се бях борила толкова.

Мамеха бе чакала вече твърде дълго да разбере за какво съм дошла, но когато оставих чашата с чай на масата, се боях, че гласът ми ще секне, ако заговоря. Откраднах си още няколко минути, за да се успокоя, и после най-сетне преглътнах и успях да кажа:

— Майка ми каза, че след по-малко от месец има вероятност да имам данна.

— Да, знам. И той ще е Нобу Тошикадзу.

Вече се бях така концентрирала върху усилието да не заплача, че не можех да кажа нито дума повече.

— Нобу е добър човек — продължи Мамеха. — И е много привързан към теб.

— Да, но, Мамеха сан… Не знам как да го кажа… Никога не си го бях представяла!

— Какво искаш да кажеш? Нобу сан винаги се е отнася, добре с теб.

— Но, Мамеха сан, аз не искам доброта!

— Така ли? Мислех, че всички искаме доброта. Може би се опитваш да кажеш, че желаеш нещо повече от доброта. Но не си в правото си да молиш за това.

Мамеха беше, разбира се, напълно права. При тези й думи сълзите просто пробиха крехката стена, която едва го удържаше, и с ужасно чувство за срам аз се захлупих на масата и ги оставих да изтекат до последната капка. Мамех изчака да се успокоя и едва тогава продължи:

— Какво очакваш, Саюри?

— Нещо по-различно!

— Разбирам, че може би Нобу сан ти е малко неприятен за гледане. Но…

— Мамеха сан, не е това. Нобу сан е добър човек, както сама казахте. Но просто…

— Просто искаш съдбата ти да е като на Шидзуе. Това ли било?

Макар да не беше особено известна гейша, всеки смяташе Шидзуе за най-щастливата жена в Гион. От трийсет години тя бе любовница на един аптекар. Той не беше богат, а тя не беше красавица, но можехте да търсите из цяло Киото и да не откриете двама души, които така да се наслаждават взаимно един от друг като тях двамата. Както обикновено, Мамеха бе по-близо до истината, отколкото ми се искаше да призная.

— Ти си на осемнайсет години, Саюри — продължи тя. — Нито ти, нито аз знаем каква е съдбата ти. Може никога да не узнаеш! Съдбата невинаги е като увеселение в края на вечерта. Понякога тя не е нищо повече от ежедневна борба за оцеляване.

— Но, Мамеха сан, колко е жестоко!

— Да, жестоко е! Но никой от нас не може да избяга от съдбата си.

— Моля ви, не става дума за бягане от съдбата или нещо подобно. Нобу сан е добър човек, точно както казвате. Знам, че трябва да съм благодарна за интереса му към мен, но… има толкова много неща, за които съм мечтала.

— И се боиш, че ако веднъж Нобу те докосне, те ще престанат да съществуват, така ли? Какъв предполагаше, че ще е животът ти като гейша, Саюри? Ние не ставаме гейши, за да ни е приятен животът. Ставаме гейши, защото нямаме друг избор.

— О, Мамеха сан… моля ви… нима съм била наистина толкова глупава, че да държа живи надеждите, че може би някой ден…

— Момичетата очакват какви ли не глупави неща, Саюри. Надеждите са като украшенията за коса. Момичетата искат да носят прекалено много такива украшения. А остареят ли, изглеждат смешни дори само с едно в косата.

Бях решена за нищо на света да не губя отново контрол над чувствата си. И успях да сдържа всичките си сълзи, с изключение само на няколко, които се отцедиха от очите ми като сок от дърво.

— Мамеха сан — изрекох, — изпитвате ли… силни чувства към барона?

— Баронът винаги е бил добър данна за мен.

— Да, това, разбира се, е така, но изпитвате ли чувства към него като към мъж? Някои гейши, искам да кажа, наистина обичат своя данна, нали?

— Връзката ни с барона е удобна за него и полезна за мен. Ако в отношенията ни имаше оттенък на страст… ами страстта може бързо да се превърне в ревност или дори омраза. В никакъв случай не мога да си позволя лукса да имам до себе си свадлив мъж. Години наред съм се борила да си създам свое собствено място в Гион, но ако някой властен мъж реши да ме унищожи, ще успее! Ако искаш да имаш успех, Саюри, трябва да си сигурна, че чувствата на мъжете са винаги под твой контрол. Понякога баронът може да е труден за общуване, но има много пари и не се бои да ги харчи. И за щастие не иска деца. Нобу със сигурност ще е предизвикателство за теб. И няма да се изненадам, ако очаква повече от теб, отколкото баронът от мен.

— Но, Мамеха сан, ами вашите чувства? Не е ли имало, искам да кажа, някой мъж…

Исках да попитам дали някога някой мъж не е събуждал страстта й, но видях, че ако допреди малко раздразнението й бе едва напъпило, то сега бе вече напълно разцъфнало. Тя се изпъна с ръце в скута. Мисля, че се канеше да ме смъмри, но аз побързах да се извиня за грубостта и тя отново се отпусна.

— Ти и Нобу имате ен, Саюри, и ти не можеш да я избегнеш.

Дори тогава съзнавах, че има право. Ен е доживотна кармична връзка. Днес много хора, изглежда, вярват, че животът им е изцяло въпрос на избор, но по мое време ние гледахме на себе си като на късове глина, по които завинаги остават следите от пръстите на всеки докоснал ги. Докосването на Нобу бе оставило най-дълбока следа у мен. Никой не бе в състояние да ми каже дали той ще е окончателната ми съдба, но винаги бях усещала връзката помежду ни. Нобу щеше непременно да присъства някъде в пейзажа на моя живот. Но значеше ли това, че от всички уроци, които щях да науча, най-трудните все още предстояха? Трябваше ли да скрия всяка своя надежда така, че никой да не я види повече; и самата аз да не я видя никога повече?

— Прибери се вкъщи, Саюри, и се приготви за предстоящата вечер. Няма по-добро средство да преодолееш разочарованието от работата.

Вдигнах поглед към нея с намерението да отправя една последна молба, но когато видях израза на лицето й, мигом се разколебах. Не мога да кажа за какво мислеше, но изглеждаше така, сякаш се взира в нищото. Лицето й бе все така съвършено овално, но в ъгълчетата на очите и устата й напрежението бе изписало леки бръчки. Тя въздъхна тежко и погледна надолу към чашката си, а в погледа й имаше горчивина.

Една жена, която живее в огромна къща, може да се гордее с всички свои прекрасни вещи, но в мига, щом чуе пращенето на огъня, решава светкавично кои са няколкото от тях, които най-много цени. През дните след нашия разговор с Мамеха усещах с всичките си сетива, че животът ми изгаря край мен, но макар да се мъчех да открия дори едно-едничко нещо, което да има значение за мен, след като Нобу стане мой данна, със съжаление трябва да призная, че опитите ми завършваха с неуспех. Една вечер, както седях на колене край маса в чайната „Ичирики“ и се опитвах да не мисля прекалено много за това колко съм нещастна, изведнъж се почувствах като загубило се в снежна гора дете. А когато огледах побелелите мъже, които забавлявах, те до такава степен ми заприличаха на покрити със сняг дървета, че за един ужасяващ миг ми се стори, че съм единственото живо същество на света.

Колкото и малко да бяха, единствените партита, на които успявах да убедя себе си, че животът ми все още има някаква цел, бяха онези, на които присъстваха военни. През 1938 година вече бяхме свикнали с ежедневните съобщения за войната в Манджурия и всеки ден ни се напомняше за нашата войска отвъд морето с така наречените закуски „Изгряващо слънце“ — кутии с бял ориз и една-единствена маринована слива в средата. Те напомняха за японското национално знаме. Поколения сухопътни и военноморски офицери бяха идвали в Гион за отмора. Но с навлажнени след седмата или осмата чашка саке очи те вече започваха да ни уверяват, че нищо не повдига така духа им както посещенията и Гион. Може би това бяха неща, които офицерите винаги казваха на жените. Но самата мисъл, че аз, някогашното момиченце от крайбрежното село, наистина мога да помогна с нещо съществено на нацията… Не твърдя, че тези събирания, уталожваха страданията ми, но те наистина ми помагаха, като ми напомняха колко себични всъщност са мъките ми.

Минаха няколко седмици и една вечер в коридора на „Ичирики“ Мамеха намекна, че е време да си прибере парите, спечелени от облога с Майка. Спомняте си, вярвам, че двете се бяха обзаложили дали ще успея да си върна дълговете, докато навърша двайсет години. Дълговете ми бяха вече изплатени, макар да бях едва на осемнайсет години.

— Сега, когато ти вече си смени яката, не виждам причина да чакам повече — каза Мамеха.

Това й бяха думите, но според мен истината бе по-сложна. Мамеха знаеше, че Майка мрази да си урежда дълговете и ще й е още по-неприятно да го направи, ако залогът се вдига. След като се сдобиех с данна, доходите ми щяха да се увеличат чувствително, а Майка щеше още повече да трепери над парите, които щях да нося. Сигурна съм, че Мамеха смяташе за най-целесъобразно час по-скоро да прибере полагаемото й се и да мисли за бъдещи приходи, когато му дойде времето.

Няколко дни след това ме повикаха в гостната. Там заварих Мамеха и Майка, седнали една срещу друга, да си бъбрят за лятната жега. До Мамеха седеше посивяла жена на име госпожа Окада, която бях виждала няколко пъти. Беше съдържателка на онази окия, където Мамеха бе живяла някога, и все още водеше сметките й в замяна на част от нейните приходи. Не я бях виждала толкова сериозна — седеше, забила поглед в масата, и не обръщаше никакво внимание на разговора.

— А, ето те и теб — каза Майка. — Твоята по-голяма сестра бе така любезна да ни посети и доведе и госпожа Окада. Благоприличието изисква да присъстваш.

— Госпожо Нитта — обади се госпожа Окада, без да вдига поглед от масата, — Мамеха вероятно ви е споменала по телефона, че това е по-скоро делово посещение. Не е необходимо Саюри да присъства. Сигурна съм, че си има друга работа.

— Не бих допуснала да се покаже нелюбезна към вас двете — отвърна Майка. — Тя ще поседи с нас за няколкото минути, докато сте тук.

В крайна сметка седнах до Майка, а после прислужницата дойде да сервира чай.

— Трябва да сте много горда със своята дъщеря, госпожо Нитта. Успехите й надминаха очакванията! Нима не е така? — попита Мамеха.

— Откъде бих могла да знам какви са били вашите очаквания, Мамеха сан? — отвърна Майка. После стисна зъби и се разсмя със своя особен смях, като ни изгледа поред, за да се увери, че оценяваме находчивостта й. Никой обаче не се усмихна дори, а госпожа Окада само намести очилата си и се покашля. Накрая Майка Додаде: — Що се отнася до моите очаквания, аз наистина не бих рекла, че Саюри ги е надминала.

— Когато преди години за пръв път обсъждахме възможностите й, стори ми се, че нямате особено високо мнение за нея — каза Мамеха. — Дори не бяхте склонна да поемете обучението й.

— Простете, но не мислех, че е разумно бъдещето й да се оставя в ръцете на някой извън нашата окия. Както знаете, ние си имаме Хацумомо.

— О, какво говорите, госпожо Нитта! — засмя се Мамеха. — Хацумомо щеше да е обесила бедното момиче, преди да го е обучила.

— Съгласна съм, че Хацумомо понякога е трудна. Но когато имате по-различно момиче като Саюри, трябва да сте сигурна, че взимате нужното решение в нужното време — както направихме двете с вас, Мамеха сан. Очаквам, че сте дошли днес тук, за да си оправим сметките, нали?

— Госпожа Окада бе така любезна да напише всички суми — отвърна Мамеха. — Ще съм ви признателна, ако ги погледнете.

Госпожа Окада си оправи очилата и измъкна счетоводна книга от чантата на коленете си. Мамеха и аз седяхме мълчаливо, докато тя я разтвори на масата и обясни на Майка колоните от цифри.

— Това са сумите, спечелени от Саюри през миналата година ли? — намеси се Майка. — Боже мой, бих искала наистина да сме толкова богати, колкото вие очевидно си мислите! Ами че те са повече дори от всички печалби на нашата окия.

— Да, сумите са много внушителни — рече госпожа Окада. — Но аз съм напълно убедена, че са верни. Сравних ги внимателно с отчетите на Регистратурата.

Майка стисна зъби и се засмя, защото според мен се притесни, че са я хванали в лъжа. После каза:

— Навярно не съм следила сметките толкова прецизно, колкото е нужно.

След десет-петнайсет минути двете постигнаха съгласие относно сумата, изразяваща доходите ми от моя дебют насам. Госпожа Окада извади от чантата си малко дървено сметало и направи няколко изчисления, като записваше цифрите на празен лист от счетоводната книга. После написа и последната цифра, подчерта я и каза:

— Ето, това е сумата, която трябва да получи Мамеха.

— Като се има предвид колко полезна бе тя на нашата Саюри, аз съм сигурна, че Мамеха сан заслужава и повече — каза Майка. — За съжаление, съгласно уговорката ни тя склони да приеме половината от това, което гейша с нейното положение трябва обикновено да получи, и то след като Саюри си върне дълговете. Сега, когато те са вече изплатени, Мамеха трябва да получи, разбира се, втората половина, така че ще има пълната сума.

— Доколкото знам, Мамеха наистина е приела да вземе половината — каза госпожа Окада. — Но е трябвало накрая да получи двойно. Затова се съгласи да поеме риск. Ако Саюри не бе успяла да си върне дълговете, Мамеха щеше да получи само половината. Саюри обаче успя и Мамеха има право на двойна сума.

— Госпожо Окада, наистина ли допускате, че е възможно да се съглася на подобни условия? Всеки в Гион знае колко внимателна съм с парите. Вярно е, че Мамеха помогна много на нашата Саюри. Наистина не мога да заплатя двойно, но бих искала да предложа допълнителни десет процента. Това, бих рекла, е щедрост, като се има предвид, че нашата окия не може да си позволи лукса да хвърля пари на вятъра.

Думата на жена с положението на Майка би трябвало да е достатъчна гаранция и наистина щеше да е така, но не и в случая с Майка. Но след като бе решила да лъже… всички дълго седяхме безмълвни. Накрая госпожа Окада каза:

— Госпожо Нитта, поставяте ме в трудно положение. Спомням си съвсем ясно какво ми каза Мамеха.

— Разбира се, че си спомняте — отвърна Майка. — Мамеха си има свой спомен за разговора ни, но същото се отнася и за мен. Затова ни е нужен трети човек и за щастие има такъв сред нас. По онова време Саюри може и да беше едва момиченце, но нея много я бива в цифрите.

— Сигурна съм, че паметта й е отлична — отбеляза госпожа Окада. — Но човек не би отрекъл, че има и личен интерес. В края на краищата тя е дъщерята на тази окия.

— Да, така е — намеси се Мамеха и това беше първото нещо, което каза от доста време. — Но тя е също така честно момиче. Готова съм да приема нейния отговор при условие, че госпожа Нитта също го приеме.

— Разбира се, че ще го приема — каза Майка и остави лулата си. — Е, Саюри, да чуем какво ще кажеш.

Ако ме бяха накарали да избирам между това да се изпързалям по покрива и пак да си счупя ръката, и това да седя в стаята си, докато не стигна до отговора на въпроса им, със сигурност щях да се покатеря на покрива. От всички жени в Гион Мамеха и Майка имаха най-голямо влияние в живота ми и аз съзнавах, че ще разгневя едната от тях. Нямах никакви съмнения по отношение на истината, но, от друга страна, трябваше да продължа да живея в тази окия с Майка. Мамеха пък бе направила за мен повече от всеки друг. Не можех да взема страната на Майка.

— Е — подкани ме тя.

— Доколкото си спомням, Мамеха наистина прие да получи половината. Но вие, Майко, се съгласихте да й платите накрая двойно. Съжалявам, но това си спомням.

Последва пауза, след което Майка каза:

— Е, аз не съм млада като някога. Не за първи път паметта ми изневерява.

— Всички имаме понякога такива проблеми — отвърна госпожа Окада. — А сега, госпожо Нитта, какво искахте да кажете с това, че предлагате на Мамеха десет процента отгоре? Предполагам, че имате предвид десет процента върху двойната сума, която поначало приехте да й платите.

— Де да можех да си позволя такова нещо — отвърна Майка.

— Но вие го предложихте само преди няколко минути. Не допускам да сте размислили толкова бързо. — Госпожа Окада вече не гледаше в масата, а право в Майка. След малко заключи: — Предполагам, че ще забравим за това. Така или иначе, за днес ни стига. Защо не се срещнем друг път и да обсъдим окончателната сума?

Физиономията на Майка беше сурова, но тя кимна и благодари на двете за посещението.

— Сигурна съм, че сте много доволна — поде госпожа Окада, докато прибираше счетоводната книга и сметалото, — че Саюри скоро ще има данна. При това е само на осемнайсет години! Колко е млада за такава важна стъпка.

— Мамеха щеше да се справи, ако си беше взела данна на същата възраст — отвърна Майка.

— Осемнайсет е малко рано за повечето момичета — каза Мамеха. — Но съм сигурна, че сте взели правилното решение за Саюри.

Майка пуши известно време, без да сваля очи от Мамеха, а после рече:

— Съветвам ви, Мамеха сан, да се занимавате да учите Саюри как да си върти очите. А опре ли до делови решения, можете да ги оставите на мен.

— Не бих се осмелила да обсъждам бизнес с вас, госпожо Нитта. Убедена съм, че решението ви е за добро… Но мога ли да попитам нещо? Вярно ли е, че най-щедрото предложение е на Нобу Тошикадзу?

— Предложението му е единственото. Предполагам, че това го прави и най-щедрото.

— Единственото ли? Колко жалко… Нещата се подреждат далеч по-добре, когато се състезават няколко души. Не мислите ли?

— Както казах, Мамеха сан, може да оставите деловите решения на мен. Имам много прост план да постигна благоприятни условия с Нобу Тошикадзу.

— Ако не възразявате, нямам търпение да го чуя.

Майка остави лулата на масата. Мислех, че се кани да смъмри Мамеха, но тя каза:

— Да, бих искала да ви го кажа, още повече, че проявявате любопитство. Може би ще можете да ми помогнете. Мислех си, че Нобу Тошикадзу ще е по-щедър, ако разбере, че печка, произведена от компанията „Ивамура“, уби нашата баба. Не мислите ли, че е така?

— О, толкова малко разбирам от бизнес, госпожо Нитта.

— Може би вие или Саюри ще му намекнете в разговор следващия път, когато го видите. Дайте му да разбере какъв ужасен удар бе това за нас. Мисля, че ще пожелае да ни обезщети.

— Да, сигурна съм, че това е чудесна идея. И все пак какво разочарование, че… Имах чувството, че и друг мъж е проявил интерес към Саюри.

— Сто йени са сто йени, независимо кой мъж ги дава.

— В повечето случаи това би било вярно. Но мъжът, за когото мисля, е генерал Тоттори Джунносуке…

От този момент нататък загубих нишката на разговора им, защото започнах да осъзнавам, че Мамеха прави опит да ме отърве от Нобу. Наистина не бях очаквала подобно нещо. Нямах представа дали е решила да ми помогне, или така ми благодари, че застанах на нейна страна срещу Майка… Разбира се, напълно вероятно бе тя изобщо да не се опитваше да ми помогне, а да преследва друга цел. Мислите ми препускаха бясно, докато не усетих, че Майка ме потупва по ръката с мундщука на лулата си.

— Е? — попита ме тя.

— Госпожо?

— Попитах те дали познаваш генерала.

— Срещала съм го няколко пъти. Той често идва в Гион. Не знам защо отговорих така. Истината е, че го бях срещала повече от няколко пъти. Той идваше в Гион всяка седмица, макар винаги като нечий гост. Беше възнисък — всъщност по-нисък от мен. Но не беше от хората, които можеш да не забележиш, както не можеш да не забележиш картечница. Движеше се много отривисто и пушеше цигара след цигара, тъй че след него се точеше дим като след локомотив. Една вечер, вече леко пиян, генералът за пръв път разговаря много дълго с мен за различните чинове в армията и му беше много смешно, че постоянно ги бъркам. Неговият чин бе шоджо, което значи „малък генерал“, тоест най-ниският генералски чин, и аз, каквато си бях глупава, останах с впечатлението, че това не е кой знае колко високо. Може от скромност да омаловажаваше ранга си, а аз приех думите му за чиста монета.

Междувременно Мамеха обясняваше на Майка, че съвсем наскоро генералът е заел нова длъжност. Бил назначен за началник на нещо, което се наричаше „военни доставки“, макар че, както продължи да обяснява Мамеха, длъжността звучала като нещо от рода на домакиня, която ходи на пазар, Ако армията привършела тампоните за печати например, работата на генерала била да ги подсигури и достави, и то на, изгодна цена.

— На новата си длъжност той за пръв път има възможност да издържа любовница — заяви Мамеха. — Освен това съм сигурна, че проявява интерес към Саюри.

— Защо трябва да ме интересува дали проявява интерес към Саюри? — извика Майка. — Тези военни никога не се грижат за гейша така както бизнесмен или аристократ, да речем.

— Може и да сте права, госпожо Нитта, но ще разберете, мисля, че новият пост на генерал Тоттори би бил от огромна помощ на вашата окия.

— Глупости! Не се нуждая от помощ, за да се грижа за тази окия. Нужен ми е постоянен и щедър доход, а тъкмо това един военен не може да ми осигури.

— Досега ние тук, в Гион, имахме късмет — каза Мамеха. — Но ако войната продължи, недоимъкът ще засегне и нас.

— Сигурна съм, че ще ни засегне, ако войната продължи. На тази война ще свърши за шест месеца.

— Ако това стане, войската ще е в по-силни позиции от всякога. Моля ви, госпожо Нитта, да не забравяте, че генерал Тоттори е човекът, който контролира всички ресурси на армията. Никой в Япония няма по-голяма възможност да ви снабдява с всичко, което бихте пожелали, независимо дали войната ще продължи, или не. Той одобрява всяка стока, минала през което и да е наше пристанище.

Както по-късно разбрах, казаното от Мамеха за генерал Тоттори не бе съвсем вярно. Той отговаряше само за една от петте големи административни зони. Но беше по-старши от хората, контролиращи другите райони, затова все едно, че имаше власт над всичките пет. Но, така или иначе, трябваше да видите как се промени поведението на Майка след тези й думи. Човек можеше едва ли не да види движенията на мозъка й, докато мислеше за помощта на човек в положението на генерал Тоттори. Тя хвърли поглед към чайника и аз си представих, че си казва: „Е, никога не ми е било трудно да си намеря чай… макар цените да скочиха…“ А после неволно пъхна ръка в пояса на кимоното си и стисна копринената си торбичка за тютюн, сякаш да провери колко е останало.

Следващата седмица Майка прекара в обикаляне из Гион и звънене по телефона, за да събере колкото се може повече информация за генерал Тоттори. Бе така погълната от това, че понякога, когато й говорех, изглежда, не ме чуваше. Беше толкова заета с мислите си, че мозъкът й ми се струваше като локомотив, теглещ прекалено много вагони.

Междувременно продължих да се срещам с Нобу, когато той идваше в Гион, и правех всичко възможно да се държа така, сякаш нищо не се е променило. Може би очакваше, че до средата на юли вече ще съм му станала любовница. Аз, разбира се, го очаквах, но дори когато месецът изтече, преговорите му не бяха, види се, стигнали доникъде. Няколко пъти през следващите седмици забелязах, че ме гледа с недоумение. А после една вечер поздрави съдържателката на чайната „Ичирики“ по най-резкия възможен начин, като я подмина с едва забележимо кимване. Тя бе винаги ценила Нобу като клиент и ме погледна с поглед, в който се четеше едновременно и изненада, и тревога. Когато се присъединих към гостите му, не можех да не забележа признаци на гняв — потрепващ мускул на челюстта, известна припряност, с коя — то обръщаше чашките със саке. Не го винях, че се чувства така. Мислех, че сигурно ме смята за неблагодарна, задето се отплащах за многото му добрини с пренебрежение. Тези мисли ме потопиха в дълбока тъга и аз престанах да забелязвам какво става наоколо, докато звукът от поставена рязко на масата чашка не ме сепна и върна в действителността. Вдигнах очи и видях, че Нобу ме наблюдава. Гостите около него се смееха и забавляваха, а той седеше с втренчени в мен очи, потънал в своите мисли, така както аз бях потънала в моите. Бяхме като две мокри места сред горящи въглени.

26

През септември същата година, докато бях все още осемнайсетгодишна, генерал Тоттори и аз пихме церемониално саке в чайната „Ичирики“. Беше същата церемония, която изпълних първо с Мамеха и тя стана моя по-голяма сестра, а след това и с доктор Рак, точно преди моето мидзуаге. През седмиците след това всички поздравяваха Майка, че е сключила такъв изгоден съюз.

Още първата вечер след церемонията отидох по указание на генерала в малка странноприемница в северозападната част на Киото. Казваше се „Суруя“ и имаше само три стаи. Вече така бях свикнала с разточителна обстановка, че мизерията на „Суруя“ ме порази. Стаята миришеше на плесен, а рогозките на пода бяха толкова подгизнали и набъбнали, та имах чувството, че стенат под стъпките ми. В един от ъглите мазилката над пода се бе оронила. Чувах как в съседната стая някакъв старец чете на висок глас статия от списание. Чаках, седнала на колене, и с течение на времето ми ставаше все по-тягостно, тъй че когато генералът най-после дойде, изпитах истинско облекчение, макар че след като го поздравих, той само пусна радиото, седна и започна да пие бира.

След известно време слезе долу да се изкъпе. А когато се върна в стаята, веднага си свали кимоното и докато си бършеше косата, се разхождаше чисто гол с щръкнало под гърдите кръгло коремче и огромно петно от косми под него. Не бях виждала дотогава гол мъж и провисналата задница на генерала ми се видя почти комична. Но когато той застана с лице към мен, очите ми, признавам си, се насочиха право натам, където… където трябваше да е неговата „змиорка“. Нещо се клатушкаше там, но едва когато генералът легна по гръб и ми каза да се съблека, то започна да се показва. Беше толкова малък и странен човек, но най-безсрамно ми казваше какво да правя. Боях се, че трябва да намеря начин да му доставя удоволствие, но се оказа, че всичко, което се изисква от мен, е да изпълнявам заповеди. За трите години след моето мидзуаге бях забравила истинския ужас, който изпитах, когато накрая докторът се надвеси над мен. Сега си го припомних, но странното бе, че не изпитах толкова ужас колкото някакво странно гадене. Генералът остави радиото пуснато — както и лампата да свети, сякаш искаше да е сигурен, че виждам ясно околната мизерия чак до влажните петна по тавана.

С течение на времето чувството за гадене изчезна и срещите ми с генерала станаха нещо като неприятна рутина два пъти седмично. Понякога се питах как ли щеше да е с председателя и, да си призная, малко се боях, че може би щеше да е противно точно както с доктора и с генерала. После се случи нещо, което ме накара да погледна по-иначе на тези неща. Някъде по онова време един човек на име Ясуда Акира, който се появи във всички списания, защото бе изобретил нови фарове за велосипед, започна да идва редовно в Гион. Той не бе добре дошъл в „Ичирики“, а и едва ли можеше да си го позволи, но прекарваше три-четири вечери в седмицата в малка чайна „Татемацу“ в района Томинага-чо на Гион, недалеч от нашата окия. За пръв път го видях на един банкет през пролетта на 1939 година, когато бях деветнайсетгодишна. Беше толкова по-млад от останалите мъже, на не повече от трийсет може би, че го забелязах веднага щом влязох. Излъчваше същото достойнство като председателя. Видя ми се много привлекателен — седеше с навити ръкави на ризата, а сакото му бе зад него върху рогозките на пода. Известно време наблюдавах възрастен мъж наблизо, който вдигаше клечиците си за хранене с парченце задушено тофу между тях, а устата му вече зееше широко отворена. Имах чувството, че са отворили широко врата, за да мине бавно през нея костенурка. Затова пък усетих едва ли не слабост, като видях как за разлика от възрастния мъж Ясуда сан поднася с изящната си изваяна ръка парче месо към устата си, а устните му са разтворени чувствено.

Минах, както се полагаше, по кръга от мъже и когато стигнах до него и му се представих, той каза:

— Надявам се да ми простите.

— Да ви простя ли? Защо, какво сте направили? — попитах.

— Проявих грубост — отвърна той. — Цяла вечер не намерих сили да сваля очи от вас.

Бръкнах инстинктивно в пояса на кимоното си за брокатеното калъфче с визитни картички, извадих дискретно една и му я подадох. И гейшите, подобно на бизнесмените, винаги си носят визитни картички. Моята беше много малка, наполовина на обикновените, а върху плътната оризова хартия бяха изписани калиграфски само две думи — „Гион“ и „Саюри“. Беше пролет, затова фонът бе цъфнало сливово клонче. Ясуда й се полюбува известно време, а после я мушна в джоба на ризата си. Имах чувството, че никакви разговори не биха били по-красноречиви от няколкото простички думи, които разменихме, тъй че се поклоних и отидох при следващия мъж.

От този ден нататък Ясуда сан започна всяка седмица да ме вика да го забавлявам в чайната „Татемацу“. Нямах възможност да ходя там толкова често, колкото му се искаше. Но след около три месеца един следобед той ми донесе за подарък кимоно. Бях много поласкана, макар кимоното да не беше изискано — беше от проста коприна в доста крещящи цветове и тривиален рисунък — цветя и пеперуди. Той искаше да ме види някоя вечер в него и аз му обещах, че ще го облека. Но когато същата вечер Майка ме видя да се качвам към стаята си с пакета, тя ми го измъкна от ръцете да види какво е. Изсмя се на кимоното и заяви, че няма да допусне да се появя в нещо толкова грозно. И още на другия ден го продаде.

Когато разбрах какво е направила, казах й с цялата смелост, която събрах, че кимоното е било подарено на мен, а не на къщата и че е нямала право да го продава.

— Истина е, че беше твое — отвърна тя. — Но ти си дъщерята в тази окия. Всичко тук принадлежи на теб и обратно, всичко твое принадлежи на къщата.

Толкова й бях сърдита след това, че дори не можех да я погледна. На Ясуда сан, който искаше да ме види в кимоното, казах, че поради цветовете и мотива с пеперуди мога да го нося само в ранна пролет и тъй като беше вече лято, трябва да мине почти година, преди да се появя в него. Той не изглеждаше много разстроен.

— Какво е една година? — каза, пронизвайки ме с поглед. — Бих издържал и много повече, стига да знам какво чакам.

Бяхме сами в стаята и Ясуда сан постави чашата си с бира така, че ме накара да се изчервя. После се протегна за ръката ми и аз му я подадох, като очаквах, че иска да я подържи в ръцете си и да я пусне. За моя изненада обаче той я вдигна бързо към устните си и започна да целува пламенно дланта ми. Потреперах чак до коленете. Мислех се за послушна — дотогава бях, общо взето, изпълнявала всичко, което Майка, Мамеха, че дори и Хацумомо ми кажеха. Но в този момент почувствах такъв гняв към Майка и такъв копнеж по Ясуда сан, че начаса реших да направя онова, което тя ми беше забранила най-категорично. Помолих го да се срещнем в същата чайна в полунощ и излязох от стаята.

Точно преди уреченото време се върнах и поговорих с една прислужница. Обещах й доста голяма сума, ако се погрижи да не ни безпокоят за половин час в някоя от стаите горе. Вече бях там и чаках на тъмно, когато прислужницата отвори плъзгащата се врата и той влезе. Захвърли меката си шапка на пода и ме изправи още преди вратата да се затвори. Беше толкова приятно да се притисна до него, че усещането наподобяваше вкусно блюдо след дълго гладуване. Колкото и силно да се притискаше към мен, аз се притисках двойно по-силно към него. Не бях някак си удивена колко умело се плъзнаха ръцете му под кимоното ми, за да докоснат кожата ми. Няма да се преструвам, че не изпитах нито една от неловкостите, с които бях свикнала с генерала, но поне не ги възприемах по същия начин. Срещите с генерала ми напомняха времето, когато като дете се катерех с огромни усилия по дърво, за да откъсна листо от самия връх. Да достигна целта си бе въпрос на внимателни движения и справяне с всевъзможни неудобства. Но с Ясуда сан се чувствах като дете, което тича волно надолу по хълм. После, когато лежахме изтощени на рогозките, аз разтворих ризата му и сложих ръка на стомаха му, за да доловя дишането му. Никога дотогава не ми се беше случвало да съм толкова близо до друго живо същество, въпреки че не си бяхме казали нито дума.

Едва тогава разбрах, че едно е да лежиш неподвижно върху постелята за доктора или генерала. С председателя щеше да е нещо съвсем различно.

След като се сдобият с данна, ежедневието на много гейши се променя драстично, но в моя случай не виждах почти никаква промяна. Както винаги през последните години всяка вечер отивах да забавлявам гости, а от време на време някой следобед ходех на излети, като веднъж дори придружих един мъж на посещение в болницата, където лежеше брат му. Колкото до очакваните от мен промени — моят данна да плаща за участието ми в знаменитите танцови рецитали, да ми прави щедри подаръци или да ми осигурява ден-два платена почивка — нищо подобно не се случи. Думите на Майка се потвърдиха. Военните не се грижеха за гейшите така както бизнесмените или аристократите.

Генералът може и да не промени почти никак живота ми, но истината бе, че поне от гледна точка на Майка споразумението му с нашата окия беше безценно. Както се полагаше, като мой данна той покриваше повечето от разходите ми, включително таксата за уроците, годишната ми регистрационна такса, медицинските ми разходи и… ох, дори не знам какво още, може би разходите ми за чорапи. Но по-важно бе, че новият му пост като началник на военните доставки бе потвърждение на всичките предположения на Мамеха, тоест той можеше да прави за нас повече от всеки друг данна. Например през април на 1939 година Леля се разболя и ние много се притеснихме, защото лекарите се оказаха безсилни да й помогнат. Достатъчно бе да позвъним на генерала, и един високопоставен лекар от района Камигьо дойде да я прегледа и остави пакет лекарства, които я излекуваха. Така че макар той да не ме изпращаше в Токио за представленията по танци и да не ми подаряваше скъпоценни камъни, никой не би и допуснал, че нашата окия не се разбира отлично с него. Генералът ни изпращаше редовно чай и захар, а и шоколад, все неща, които се превръщаха в рядкост дори в Гион. По онова време ни беше трудно да го проумеем, но ние почти не бяхме разбрали, че мрачните години тепърва предстоят.

През есента, когато генералът стана мой данна, Нобу престана да ме кани на партитата, на които толкова често го бях забавлявала. Скоро си дадох сметка, че изобщо е престанал да идва в „Ичирики“. Не можех да измисля причина за това, освен че иска да ме избегне. Съдържателката на „Ичирики“ се съгласи с въздишка, че може би съм права. На Нова година изпратих и на него, както на останалите си покровители, картичка, но той не отговори. Сега ми е лесно да погледна назад и да кажа безгрижно колко много месеци минаха, но тогава изпитвах силна болка. Усещах, че съм постъпила несправедливо с човек, който се е отнасял добре към мен, човек, когото бях смятала за свой приятел. Нещо повече, без покровителството на Нобу вече не ме канеха на партитата на компанията, което означаваше, че изобщо се лишавах от възможността да виждам председателя.

Той, разбира се, продължаваше да идва редовно в „Ичирики“ независимо от отсъствието на Нобу. Видях го една вечер да се кара тихо в коридора на свой подчинен, като размахваше за по-убедително писалката си. Не посмях обаче да го прекъсна, за да го поздравя. Друга вечер една чиракуваща гейша на име Наоцу, която изглеждаше все като разтревожена и имаше ужасна обратна захапка, тъкмо го съпровождаше до тоалетната, когато той ме съгледа, остави Наоцу, дойде при мен и ме заговори. Разменихме си обикновените любезности. Стори ми се, че в слабата му усмивка видях скритата гордост, която мъжете като че ли често изпитват, наблюдавайки децата си. Преди да си тръгне, му казах:

— Господин председател, ако някоя вечер присъствието на още една-две гейши би било от помощ…

— Това е прекрасна идея, Саюри. Ще помоля да те повикат.

Но седмиците се изнизваха, а той не ме викаше. Една вечер в края на март се отбих на оживено парти, което губернаторът на префектура Киото даваше в чайна на име „Шунджу“. Председателят също беше там и тъкмо, привързваше игра по надпиване. Беше по риза, с разхлабена вратовръзка и изглеждаше изтощен. Всъщност губернаторът, както разбрах, бе вече няколко пъти губил играта, но държеше чашката си по-уверено от председателя.

— Колко се радвам, че си тук, Саюри — каза ми той, щом ме видя. — Трябва да ми помогнеш, защото съм в беда.

Гладкото му, покрито с червени петна лице и ръцете, подаващи се от навитите ръкави на ризата, ми напомниха за Ясуда сан през онази нощ в чайната „Татемацу“. За части от секундата имах чувството, че сме останали сам-сами и че както е леко пиян, мога да се наведа към него, докато ръцете му не ме обгърнат, и да допра устни до неговите. За момент дори се смутих дали мислите ми не са толкова очевидни, че той да ги е разбрал, но и да беше така, председателят не го показа. Всичко, което можех да направя за него, бе да се сговоря с друга гейша да позабавим играта. Той изглеждаше благодарен за това и когато играта приключи, седна и дълго си говори с мен, като пиеше чаша след чаша вода, за да поизтрезнее. Накрая извади от джоба си кърпичка, досущ като тази в пояса ми, избърса с нея челото си, приглади назад разрошената си коса и попита:

— Кога за последен път разговаря с твоя стар приятел Нобу?

— Не беше наскоро — отвърнах. — Да си призная, имам чувството, че Нобу сан май ми е сърдит.

Председателят разгъна кърпичката си и без да вдига очи от нея, каза:

— Приятелството е ценно нещо, Саюри. Човек не бива да го захвърля.

През следващите седмици често мислех за този наш разговор. После един ден през април, когато се гримирах за представянето на Старопрестолните танци, една чиракуваща гейша, която почти не познавах, дойде в гримьорната. Оставих четката в очакване да чуя молбата й — нашата окия все още се снабдяваше с неща, без които другите се бяха научили да живеят. Вместо това момичето каза:

— Много съжалявам, задето ви притеснявам, Саюри сан. Името ми е Такадзуру. Питам се дали не бихте ми помогнали. Знам, че някога сте били много добри приятели с Нобу сан…

Месеци наред бях прекарала в недоумение какво става с него, месеци наред се бях срамувала за поведението си и сега, когато най-неочаквано чух името му, изпитах радостното усещане от първата глътка свеж въздух след отваряне на капаците на прозорците.

— Трябва винаги, стига да можем, да си помагаме взаимно, Такадзуру. А ако е проблем, свързан с Нобу сан, това особено ме вълнува. Надявам се, че е добре.

— Да, той е добре, госпожо, или поне така мисля. Идва в чайната „Авадзуми“ в Източен Гион. Знаете ли я?

— О, да, знам я. Но нямах представа, че Нобу сан ходи там.

— Да, госпожо, доста често. Но… може ли да ви попитам? Познавате го от дълго време и… той е добър човек, нали?

— Защо питаш мен? Би трябвало да го знаеш, ако прекарваш времето си с него!

— Знам, че звучи глупаво. Но съм толкова объркана! Той заръчва да ме повикат всеки път, щом дойде в Гион, и моята по-голяма сестра ми казва, че е онзи добър покровител, за който всяко момиче може да мечтае. Но сега ми е сърдита, че няколко пъти се разплаках пред него. Знам, че не биваше да го правя, но дори не мога да обещая, че няма отново да се повтори!

— Държи се грубо с теб, така ли?

В отговор клетата Такадзуру стисна треперещите си устни и мигом от ъглите на клепачите й започнаха да се леят сълзи, така че очите й сякаш ме гледаха от дъното на две езерца!

— Понякога Нобу сан не си дава сметка колко грубо звучи. Но сигурно те харесва, Такадзуру сан. Иначе нямаше да те вика да го забавляваш.

— Мисля, че ме вика само, защото съм от тези, с които могат да се отнасят зле. Веднъж ми каза, че косата ми мирише на чисто, но после добави, че това било добра промяна.

— Странно е, че се виждаш с него толкова често. Лично аз от месеци се надявам да го видя.

— О, моля ви, недейте, Саюри сан! Той вече ми каза, че нищо у мен не е толкова хубаво като у вас. Види ли ви отново, само още повече ще се разочарова от мен. Знам, че не е редно да ви занимавам с проблемите си, госпожо, но… Помислих си, че може да знаете нещо, с което бих могла да му доставя удоволствие. Той обича интересните разговори, но аз никога не знам какво да говоря. Всички казват, че не съм особено умна.

Хората в Киото са научени да казват подобни неща, но ми хрумна, че бедното момиче може би говори истината. Не би ме изненадало, ако Нобу гледаше на нея като на дърво, което тигърът използва, за да си точи ноктите. Не можах да измисля нищо полезно, затова накрая й предложих да прочете книга за някое историческо събитие, което би заинтригувало Нобу, а после при среща да му я разказва малко по малко. Самата аз постъпвах понякога така, защото имаше мъже, които обичаха да се отпуснат и полузатворили навлажнени очи, да слушат звука на женски глас. Не бях сигурна, че това ще има ефект в случая с Нобу, но Такадзуру изглеждаше много благодарна.

Вече знаех къде да намеря Нобу, затова реших да ида и да се видя с него. Съжалявах ужасно, че съм го разсърдила и че, разбира се, без него може би никога вече няма да видя председателя. В никакъв случай не исках да му причинявам болка, но си мислех, че ако се срещнем, ще намеря навярно начин да възродя нашето приятелство. Проблемът бе, че не можех да отида в „Авадзуми“ без специална покана, защото не бях официално свързана с тази чайна. Затова в крайна сметка реших при възможност да се разхождам отпред с надежда да се сблъскам на входа с него. Познавах достатъчно добре навиците му, за да предположа максимално точно кога би дошъл.

Осем-девет седмици не отстъпвах от плана си и една вечер най-сетне го зърнах да слиза от една лимузина в тъмната уличка пред мен. Разбрах, че е той, по силуета, който не можеше да бъде сбъркан с ничий друг — закопчан с игла за рамото празен ръкав на сакото. Когато приближих, шофьорът тъкмо му подаваше чантата. Спрях под светлината на един фенер и ахнах, уж приятно изненадана. Както се надявах, Нобу погледна към мен.

— Виж ти! Човек забравя колко очарователна може да изглежда една гейша! — каза той с такова безразличие, че се усъмних дали е разбрал, че съм аз.

— О, господине, звучите като моя стар приятел Нобу сан — обадих се. — Но не е възможно да сте Нобу сан, защото ми се струва, че той изчезна окончателно от Гион.

Шофьорът затвори вратата и ние изчакахме в мълчание колата да тръгне.

— Отдъхнах си, че най-сетне отново видях Нобу сан — подхвърлих. — А и какво щастие е за мен, че той стои в сянката, а не на светлината.

— Понякога изобщо не разбирам какво говориш, Саюри. Трябва да си се научила на това от Мамеха. Или може би учат на такива работи всички гейши.

— Така както е скрит в сянката, не мога да видя гневното лице на Нобу сан.

— Разбирам. Значи мислиш, че съм ти сърдит?

— А какво друго да мисля, когато стар приятел изчезва за толкова месеци? Каните се, предполагам, да ми обясните, че сте били прекалено зает, за да дойдете в „Ичирики“.

— Защо го казваш така, сякаш не е възможно да е истина?

— Защото случайно разбрах, че често сте посещавали Гион. Но не си правете труда да ме питате как съм разбрала. Няма да ви кажа, освен ако не склоните да се поразходите с мен.

— Добре — отвърна Нобу. — Пък и в такава приятна вечер…

— О, Нобу сан, не говорете така. Бих предпочела думите: „Щом съм срещнал случайно стара приятелка, която отдавна не съм виждал, най-доброто е да ида и да се поразходя с нея.“

— Ще повървя с теб. Можеш да си мислиш каквото си щеш за причините да го направя.

Кимнах леко в знак на съгласие и двамата тръгнахме по посока на парка Маруяма.

— Ако Нобу сан иска да ме накара да повярвам, че не ми е сърдит, трябва да се отнася по-дружелюбно, а не като пантера, която месеци наред са държали без храна. Нищо чудно, че клетата Такадзуру е толкова уплашена от вас…

— Значи тя ти е казала, така ли? Е, ако това момиче не ме дразнеше толкова…

— Щом не я харесвате, защо тогава винаги я викате при всяко свое посещение в Гион?

— Никога не съм заръчвал да я викат. Нито веднъж дори. По-голямата й сестра е тази, която постоянно ми я натрапва. Много лошо направи, че ми напомни за нея. Сега ще се възползваш от това, че ме срещна случайно, и ще ме накараш да се засрамя и да я харесам!

— Всъщност, Нобу сан, срещата ни не е „случайна“. Седмици наред минавах оттук с едничката цел да ви открия.

Това, изглежда, го накара да се замисли, защото известно време вървяхме мълчаливо. Накрая той каза:

— Не би трябвало да се изненадвам. Ти си най-големият конспиратор, когото познавам.

— Нобу сан! Какво можех да направя? Мислех, че сте изчезнали завинаги. Сигурно никога нямаше да разбера как да ви открия, ако Такадзуру не бе дошла обляна в сълзи да ми разкаже колко лошо сте се отнасяли с нея.

— Е, допускам, че може и да не съм бил много любезен. Но тя не е умна като теб, нито толкова хубава. Права си, ако си мислила, че съм ти сърдит.

— Мога ли да попитам какво съм направила, за да разсърдя толкова своя стар приятел?

Нобу спря и се обърна към мен, а в очите му имаше дълбока тъга. В душата ми се надигна нежност, каквато съм изпитвала към много малко мъже в живота си. Мислех си колко ми е липсвал и колко дълбоко съм го огорчила. Но макар да ме е срам да си призная, нежността в душата ми бе обагрена от съжаление.

— След като положих огромни усилия, най-накрая успях да разкрия кой е твоят данна.

— Ако Нобу сан ме бе попитал, щях с удоволствие да му кажа.

— Не ти вярвам. Вие, гейшите, сте най-потайните същества. Разпитвах гейшите из Гион за тоя твой данна и всяка се правеше, че не знае. Никога не бих открил кой е, ако една вечер не бях помолил Мичидзоно да дойде да ме забавлява насаме.

Мичидзоно, тогава около петдесетте, бе нещо като легенда в Гион. Не беше красива, но понякога можеше да оправи дори настроението на Нобу само като бърчеше нос насреща му, когато се покланяше за поздрав.

— Накарах я да играем на надпиване — продължи той. — И аз все печелех, докато бедната Мичидзоно не се напи порядъчно. Можех да я питам каквото си искам и тя щеше да ми каже.

— Какви неимоверни усилия! — казах.

— Глупости. Тя беше много приятна компания. Не може да става и дума за никакви усилия. Но да ти кажа ли нещо? Загубих уважение към теб, след като разбрах, че твоят данна е човече в униформа, което никой не зачита.

— Нобу сан говори така, сякаш имам някакъв избор кой да е моят данна. Единственото, което мога да избирам, е какво кимоно да облека. И дори тогава…

— Знаеш ли защо този човек е писарушка? Защото никой не му доверява нищо важно. Напълно наясно съм с армията, Саюри. Дори началниците му нямат нужда от него. Със същия успех би могла да се свържеш с просяк. Вярно, че някога много държах на теб, но…

— Някога ли? Вече не държите ли?

— Не изпитвам нежност към глупаци.

— Колко жестоко! Да не би да се опитвате да ме разплачете? О, Нобу сан, нима съм глупачка, защото моят данна е човек, когото не понасяте?

— Ах, вие, гейшите! Няма по-досадни същества от вас. Постоянно търсите съвет от хороскопа си и заявявате: „Ох не мога да вървя на изток днес, защото според хороскопа ми посоката е неблагоприятна!“ Но опре ли до нещо, от което може да зависи целият ви живот, обръщате се на сто и осемдесет градуса.

— По-скоро си затваряме очите пред неизбежното.

— Така ли? Е, от разговора с Мичидзоно онази нощ научих няколко неща. Ти си дъщерята на вашата окия, Саюри. Не можеш да твърдиш, че нямаш абсолютно никакво влияние. Твой дълг е да го използваш, освен ако не искаш да се носиш по течението на живота като риба с корема нагоре.

— Бих искала да мога да вярвам, че животът наистина е нещо повече от течение, което ни носи обърнати с корема нагоре.

— Е добре, ако е течение, поток, все пак си свободна да плуваш, нали? Ако се бориш и използваш всички възможни преимущества…

— Това е прекрасно, сигурна съм, стига да разполагаме с преимущества.

— Ще ги откриеш навред, стига да си направиш труда да се огледаш! Ако на мен например не ми е останало нищо освен, не знам, освен костилка от праскова или нещо подобно, няма да я пропилея на вятъра. Дойде ли време да я изхвърля, ще направя всичко възможно да я запратя към някого, когото мразя!

— Нобу сан, нима ме съветвате да се замерям с костилки от праскови?

— Не се шегувай, защото отлично разбираш какво казвам. Ние с теб много си приличаме, Саюри. Знам, че ме наричат „господин Гущер“ и какво ли не, а ти си най-прекрасното същество в Гион. Но когато преди години те видях за първи път на турнира по сумо — на колко беше тогава, на четиринайсет? — разбрах, че и на тая възраст си много съобразителна.

— Винаги съм вярвала, че Нобу сан има по-високо мнение за мен, отколкото заслужавам.

— Може би си права. Мислех, че има нещо повече у теб, Саюри. Но се оказва, че ти дори не разбираш в какво се крие съдбата ти. Да я поставиш в ръцете на човек като генерала! Щях да се грижа по-добре за теб, знаеш го. Побеснявам, като си помисля за това! Когато този генерал се махне от живота ти, няма да е оставил нищо, което да ти напомня за него. Така ли възнамеряваш да си пропилееш младостта? Жена, която се държи като глупачка, е глупачка, не мислиш ли?

Ако прекалено често търкаш някаква тъкан, тя много бързо ще се износи. Така и думите на Нобу ме жулеха с такава ярост, че вече не можех да запазя онази идеално лакирана повърхност, зад която Мамеха ме бе съветвала да се крия. Радвах се, че съм скрита в сянка, защото бях сигурна, че той ще ме презре още повече, ако види болката, която изпитвах. Но мълчанието ми, види се, ме издаде, защото той сграбчи с единствената си ръка рамото ми и ме изви лекичко, докато светлината не падна върху лицето ми. И когато ме погледна в очите, издаде шумна въздишка, която прозвуча като разочарование.

— Защо ми се струваш много по-зряла за годините си, Саюри? — изрече след известно време той. — Понякога забравям, че все още си момиче. Сега ще ми заявиш, че съм прекалено груб с теб.

— Не мога да очаквам да не се държите като Нобу сан — отвърнах.

— Реагирам много зле на разочарованието, Саюри. Би трябвало да го знаеш. Независимо дали защото си прекалено млада, или защото не си жената, за която те мислех… все едно, ти ме разочарова, нали така?

— Моля ви, Нобу сан, плашите ме с тези ваши приказки. Не знам дали някога бих могла да живея по критериите, по които съдите за мен.

— Що за критерии са те всъщност? Очаквам да вървиш през живота с отворени очи! Ако не забравяш съдбата си, всеки миг от живота става възможност, която те приближава до нея. Не бих очаквал подобно нещо от глупаво момиче като Такадзуру, но…

— Нима не ме наричате цяла вечер глупачка?

— Много добре знаеш че е по-добре да ме слушаш, когато съм сърдит.

— Значи Нобу сан вече не е сърдит? Ще дойде ли в такъв случай в „Ичирики“ да ме види? Ще ме покани ли да дойда да го видя? Всъщност тази вечер не бързам особено за никъде. Ако ме поканите, бих могла още сега да ви придружа.

Бяхме вече направили един кръг около квартала и стояхме пред входа на чайната.

— Няма да те поканя — рече той и отвори плъзгащата се врата.

При тези думи можех само да издам огромна въздишка. Казвам „огромна“, защото съдържаше в себе си много по малки въздишки — на разочарование, на объркване, на тъга… и не знам още на какво.

— О, Нобу сан, понякога ми е толкова трудно да ви разбирам.

— Аз съм много лесен за разбиране, Саюри. Не обичам да държат пред мен неща, които не мога да притежавам.

Преди да успея да отговоря, той влезе в чайната и затвори след себе си плъзгащата се врата.

27

През лятото на същата година, 1939-а, бях толкова заета с ангажименти, случайни срещи с генерала, танцови представления и други подобни, че когато сутрин се опитвах да стана от постелята, често се чувствах като пълно с пирони ведро. Обикновено някъде към средата на следобеда успявах да забравя умората и слабостта, но често се питах колко ли пари носят всички тези мои усилия. И без това не очаквах някога да го разбера, затова много се смаях, когато един следобед Майка ме повика в стаята си и ми съобщи, че за последните шест месеца съм спечелила повече, отколкото Хацумомо и Пити, взети заедно.

— Което ще рече — каза тя, — че е време да си смениш стаята с тяхната.

Чутото не ме зарадва толкова, колкото навярно си мислите. През последните няколко години двете с Хацумомо съумявахме да живеем една до друга, без да си пречим. Но аз я смятах за спящ, а не за победен тигър. Тя, разбира се, нямаше да възприеме плана на Майка като „размяна на стаите“, а напротив, щеше да сметне, че й отнемат нейната.

Същата вечер разказах за това на Мамеха и споделих опасенията си, че огънят у Хацумомо може отново да лумне.

— Е, ами прекрасно — отвърна Мамеха. — Тази жена няма да бъде победена окончателно, докато не видим кръв. А ние все още не сме видели кръв, нали? Нека й дадем малък шанс и да погледаме каква каша ще си забърка този път.

Рано на другата сутрин Леля дойде горе, за да се разпореди как да си преместим вещите. Най-напред ме заведе в стаята на Хацумомо и обяви, че един ъгъл ще си е само мой — можех да си слагам каквото си искам там и никой нямаше право да се докосва до нещата ми. После доведе Хацумомо и Пити в моята стая — тя беше по-малката — и по подобен начин определи пространство за всяка от тях. Оставаше само да се преместим.

Още същия следобед се залових за работа и едно по едно пренесох нещата си през коридора в голямата стая. Ще ми се да бих могла да кажа, че и аз като например Мамеха на същата възраст бях вече понатрупала красиви вещи, но за жалост духът на нацията се бе изменил неимоверно. Гримът и други неща, от които постоянно се нуждаехме, бяха наскоро забранени от военното правителство като излишен лукс, макар че ние в Гион, които служехме като средство за забавление на мъжете с власт, все още се радвахме на свободата да правим каквото си искаме. Щедрите подаръци обаче бяха вече нещо нечувано, тъй че през годините бях успяла да се сдобия едва с няколко свитъка, тушове и керамика, а също и с колекция от стереоскопични изгледи от известни с красотата си места заедно с визьор от сребро. Бяха ми подарък от актьора от театър Кабуки — Оное Йоегоро XIV. Така или иначе, пренесох през коридора тези неща, както и грима, бельото, книгите и списанията и ги струпах в ъгъла на стаята. Но и на следващия ден сутринта Хацумомо и. Пити все още не бяха пренесли своите. По обяд на третия ден се върнах от уроци с намерението да потърся помощ от Леля, ако бутилките и мазилата на Хацумомо са все още на тоалетката.

Но когато се качих на горната площадка, с удивление видях, че и моята стая, и тази на Хацумомо са отворени. На пода лежеше разбито на парчета бурканче с бял крем. Нещо не беше наред и когато влязох в стаята си, разбрах какво. Хацумомо седеше на масичката, отпиваше от стъклена чашка нещо, което взех за вода, и четеше една моя тетрадка!

От гейшите се очаква да са дискретни, що се отнася до мъжете, които познават, и вие може би ще се удивите, като ви кажа, че няколко години преди това, когато бях все още чиракуваща гейша, отидох един следобед в книжарница, купих си чисто нова тетрадка и започнах да си водя дневник. Не бях дотам глупава, че да пиша неща, които една гейша не биваше за нищо на света да разкрива. Описвах само мислите и чувствата си. Когато имах да кажа нещо за някой мъж, давах му кодово име. Така например за Нобу пишех като за „господин Цу“, защото той издаваше понякога тих презрителен звук, наподобяващ „Цу“. Председателят фигурираше като „господин Хаа“, защото веднъж си пое дъх и го изпусна бавно, така че прозвуча като „Хаа“ и аз си представих, че се събужда до мен и издава този звук. Та затова бях така впечатлена. Но и за миг не бях допускала, че е възможно някой да прочете дневника ми.

— Ооо, Саюри, колко се радвам да те видя! — извика Хацумомо. — Чаках те, за да ти кажа колко ми харесва твоят дневник. Някои места са безкрайно интересни… и наистина стилът ти е очарователен! Не съм особено впечатлена от калиграфските ти способности, но…

— А случайно да забеляза онова интересно нещо, написано на първата страница?

— Не съм сигурна. Я да видим… „Лично“. Е, ето и пример в подкрепа на забележката ми за калиграфските ти способности.

— Моля те, Хацумомо, остави тетрадката на масата и напусни стаята ми.

— Наистина! Смаяна съм от теб, Саюри. Само се опитвам да ти помогна! Ето, слушай и ще разбереш. Защо например си решила да наречеш Нобу Тошикадзу „господин Цу“? Изобщо не му отива. Според мен по би му подхождало „господин Пришка“ или може би „господин Еднорък“. Не си ли съгласна? Можеш да го смениш, ако желаеш. Не е нужно да ми благодариш.

— Не знам за какво говориш. Изобщо не съм писала за Нобу.

Хацумомо въздъхна така, сякаш да ми даде да разбера колко калпава лъжкиня съм, а после започна да разлиства дневника.

— Ако написаното не е за Нобу, то бих искала да ми кажеш името на мъжа, за когото става дума тук. Я да видим… ааа, ето: „Понякога виждам как лицето на господин Цу пламти от гняв, когато някоя гейша го зяпа. Затова пък аз мога да го гледам колкото си искам и това като че му харесва. Мисля, че доброто му отношение към мен се засилва от увереността му, че за разлика от толкова много момичета аз не се боя от това какво е лицето му, нито от липсата на едната му ръка.“ От думите ти съдя, че познаваш още някой, който изглежда досущ като Нобу. Струва ми се, че трябва да ги запознаеш. Помисли само колко общо ще имат помежду си.

Междувременно започнах да усещам болка в сърцето — иначе не мога да го определя. Защото едно е да разбереш, че тайните ти са най-неочаквано разкрити, но съвсем друго е, когато виновна за това е собствената ти глупост… Ако някой трябваше да бъде проклинан, то това бях самата аз, първо, че си водех дневник, и второ, че го държах на място, където Хацумомо да го намери. Ако собственик на магазин остави прозореца отворен, едва ли би могъл да се сърди на дъжда, че му е съсипал стоката.

Приближих се, за да измъкна тетрадката от ръцете й, но тя я притисна до гърдите си и стана. С другата си ръка грабна чашата с това, което бях взела за вода. Бях обаче много близо до нея и подуших миризмата на саке. Течността в чашата изобщо не беше вода, а Хацумомо беше пияна.

— Саюри, ти, разбира се, си искаш дневника и аз, разбира се, ще ти го върна — заяви тя. Но вече вървеше към вратата. — Проблемът е, че не съм довършила четенето. Затова ще го взема в стаята си… освен ако не предпочиташ да го отнеса на Майка. Сигурна съм, че ще се зарадва на пасажите, посветени на нея.

Вече споменах, че в коридора имаше парчета от разбито бурканче. Напълно в свой стил Хацумомо създаваше бъркотии, без дори да си направи труда да каже после на прислугата. Но този път още щом излезе от стаята ми, тя си получи заслуженото. Може да беше забравила за счупеното бурканче, защото беше пияна, но, така или иначе, настъпи парче стъкло и нададе писък. Видях я, че диша тежко и оглежда ходилото си, но после продължи към стаята си.

Усетих, че ме обзема паника. Реших да опитам, ако ще и със сила, да измъкна дневника си… но внезапно си спомних извода на Мамеха от турнира по сумо. Ако хукнех след Хацумомо, щях да се разкрия. По-добре щеше да е да я изчакам да се успокои и да реши, че е удържала победа, и да си взема тетрадката в момент, когато тя най-малко го очаква. Идеята ми се стори прекрасна… до мига, когато си представих как тя я скрива някъде, където може би никога нямаше да я открия.

Вратата на стаята й беше вече затворена. Застанах отпред и извиках тихо:

— Хацумомо сан, много съжалявам, ако съм изглеждала сърдита. Може ли да вляза?

— Не, не може.

Въпреки това отворих плъзгащата се врата. Стаята беше в ужасен безпорядък, защото в опитите си да се пренесе Хацумомо бе разпиляла всичко където й попадне. Дневникът лежеше на масичката, а самата тя притискаше с кърпа раненото си ходило. Нямах идея как да отвлека вниманието й, но за нищо на света нямаше да напусна стаята без дневника си. Може да имаше характер на воден плъх, но Хацумомо не беше глупачка. Ако беше трезва, дори не бих се опитала да я надхитря, и то точно сега. Но като се имаше предвид състоянието й… Огледах разхвърляните по пода шишенца с парфюми, бельо и всякакви други вещи. Вратата на стенния гардероб зееше отворена. Забелязах, че малкият й сейф за бижута е полуотворен и всичко е на земята пред него, сякаш по-рано същата сутрин тя бе пила саке и мерила всяко украшение. Един предмет привлече погледа ми като самотна ярка звезда в тъмно небе.

Беше смарагдовата брошка за оби, същата онази, която преди години Хацумомо ме обвини, че съм откраднала, защото я хванах с любовника й в стаята на прислугата. Не се бях и надявала да видя отново украшението. Метнах се светкавично и го грабнах.

— Каква удивителна идея! — каза Хацумомо. — Да, вземи и открадни някое мое бижу. Честно казано, предпочитам парите, които ще ти се наложи да ми дадеш за него.

— Толкова се радвам, че не възразяваш — отговорих. — А колко ще трябва да заплатя за това?

С тези думи отидох и бутнах брошката под носа й. Лъчезарната й усмивка мигом изчезна като полумрака в долина, щом слънцето изгрее. Използвах потресението й, протегнах ръка и грабнах тетрадката от масата.

Нямах представа каква ще е реакцията й, но излязох и затворих вратата след себе си. Мислех да ида веднага при Майка и да й покажа какво съм намерила, но не можех да го направя с дневника в ръце. Колкото се може по-бързо отворих вратата на килера с кимоната за сезона и пъхнах тетрадката между две от тях, загърнати в хартия. Това ми отне само няколко секунди, но през цялото време по гърба ми пробягваха мравки от ужас, че Хацумомо ще излезе в коридора и ще ме види. Затворих килера, върнах се тичешком в стаята си и започнах да отварям и затварям шумно чекмеджетата на тоалетката си, за да я накарам да си помисли, че съм скрила дневника в някое от тях.

Когато отново излязох в коридора, тя стоеше в рамката на вратата си и ме гледаше. Усмихваше се, сякаш смяташе цялата тази работа за ужасно забавна. Опитах се да изглеждам разтревожена, което ми се удаде лесно, и отнесох брошката в стаята на Майка. Сложих я на масичката пред нея. Тя остави списанието, което четеше, и заразглежда с възхита украшението.

— Много е красива — каза. — Но вече не може да й се вземе добра цена на черния пазар. Никой не плаща скъпо за бижута като това.

— Сигурна съм, че Хацумомо охотно ще плати скъпо и прескъпо. Спомняте ли си брошката, която преди години бях уж откраднала и която вие прибавихте към дълговете ми? Ето я. Току-що я намерих на пода до кутията й с бижута.

— Знаете ли — обади се Хацумомо, която ме бе последвала и стоеше зад гърба ми. — Саюри е права. Това е брошката, която загубих! Или поне прилича на нея. Не вярвах, че ще я видя отново.

— Да, много е трудно да си намираш нещата, ако си вечно пияна — казах аз. — Достатъчно е било да погледнеш по-внимателно в сейфа си.

Майка остави брошката на масата и се втренчи в Хацумомо.

— Намерих я в стаята й — заяви Хацумомо. — Беше я скрила в тоалетката си.

— А защо си ровила в тоалетката й — попита я Майка.

— Не исках да ви го казвам, госпожо, но Саюри беше забравила нещо на масата си и аз исках да й го скрия. Знам, че беше редно веднага да ви го донеса, но… Тя си води дневник, разбирате, нали? Показа ми го миналата година. Написала е доста изобличаващи някои мъже неща и… честно казано, има и пасажи, посветени на вас, госпожо.

Мислех да започна да отричам, но беше вече все едно. Хацумомо беше загазила и каквото и да твърдеше, нямаше да си помогне. Преди десет години, когато бе основният извор на доходи в нашата окия, тя можеше да ме обвини в каквото си поиска. Да заяви, че съм изяла рогозките в стаята й, да речем. И Майка щеше да прикачи към дълговете ми и парите за покупка на нови. Но сега нещата стояха другояче. Блестящата кариера на Хацумомо вехнеше бавно на клона, а моята бе започнала да разцъфва. Бях законната дъщеря на тази окия и главната гейша. Тъй че на Майка й беше все едно кой лъже и кой казва истината.

— Няма никакъв дневник, госпожо — казах. — Хацумомо си измисля.

— Така ли? — попита Хацумомо. — Тогава ще ида да го намеря и докато Майка го чете, ти ще й обясниш как съм си го измислила.

Хацумомо се устреми към стаята ми. Майка я последва. По пода на коридора цареше невероятен безпорядък. Освен че беше счупила и настъпила бурканчето, Хацумомо бе оставила навред следи от бял крем и кръв. И то не само по коридора, а и по рогозките в собствената си стая. Когато надникнах, тя седеше коленичила пред тоалетката и много бавно затваряше едно по едно чекмеджетата. Изглеждаше сломена.

— За какъв дневник говори Хацумомо? — попита ме Майка.

— Сигурна съм, че ако има такъв, тя ще го намери — отвърнах.

Хацумомо отпусна ръце в скута и се засмя леко, сякаш цялата тази работа е някаква игра и тя се е оказала измамена.

— Хацумомо! — викна й Майка. — Ще платиш на Саюри за обвинението, че ти е откраднала брошката. Освен това няма да търпя оплескани с кръв рогозки в тази окия. Ще трябва да ги сменим, и то за твоя сметка. Днес ти се очертават страхотни харчове, а едва минава обяд. Да изчакам ли за окончателната сметка, в случай че все още не си приключила?

Не знам дали Хацумомо я чу. Беше погълната от това да ме гледа втренчено, и то с такова изражение на лицето, което не бях свикнала да виждам.

Ако на младини ме бяхте попитали за повратната точка в отношенията ми с Хацумомо, щях да отговоря, че това е моето мидзуаге. Но макар то да ме издигна до място, където тя вече не можеше да ме спипа, двете може би щяхме да продължим да живеем една до друга до дълбока старост, ако нищо не се бе случило помежду ни. Затова истинският повратен момент според мен е денят, когато Хацумомо прочете дневника ми, а аз открих брошката.

За да ви обясня защо, нека ви разкажа нещо, което адмирал Ямамото Исороку каза една вечер в чайната „Ичирики“. Не твърдя, че познавах добре адмирал Ямамото, когото обикновено наричат бащата на японския имперски флот, но имах честта да присъствам на различни тържества с него. Беше дребен човек, но не забравяйте, че и пръчката динамит е малка. Компанията винаги се оживяваше, щом той се появеше. Същата онази нощ двамата с друг един гост бяха на финала на игра по надпиване и адмиралът се съгласи победеният да отиде до близката аптека и да купи презерватив — заради конфузното положение, в което ще изпадне, а не с друга цел. Той, разбира се, победи и всички присъстващи се развикаха и заръкопляскаха.

— Колко хубаво, че не загубихте, адмирале — каза един от подчинените му. — Помислете само колко щеше да е потресен бедният аптекар, като вдигне глава и види, че от другата страна на щанда стои адмирал Ямамото Исороку!

На всички това им се стори много смешно, но адмиралът отвърна, че нито за миг не се е съмнявал в победата си.

— Е, хайде, хайде! — обади се една от гейшите. — Всеки губи от време на време! Дори вие, господин адмирал!

— Да, може би всеки губи от време на време — отвърна той. — Но не и аз.

Вероятно на някои от присъстващите това им прозвуча много надменно, но аз не бях сред тях. Според мен адмиралът беше човек, действително свикнал да печели. Накрая някой го попита каква е тайната на успеха му.

— Никога не се мъча да съкруша противника — обясни той. — Мъча се да съкруша вярата му. Съзнание, измъчвано от съмнения, не може да се съсредоточи върху това как да постигне победа. Двама души са равни, и то наистина равни, само ако и двамата са в равна степен уверени.

Не мисля, че тогава го проумях, но след разправията с Хацумомо за дневника съзнанието й, както би казал адмиралът, започна да се измъчва от съмнения. Тя знаеше, че вече за нищо на света Майка не би взела нейната страна срещу мен и затова беше като извадено от топлия килер и окачено на вратата парче плат, което студът и жегата постепенно ще съсипят.

Ако Мамеха чуеше тези мои думи, щеше със сигурност да се впусне да обяснява защо не е съгласна с мен. Мнението й за Хацумомо беше коренно различно от моето. Тя вярваше, че Хацумомо е склонна към саморазрушение и че единственото, което трябваше да направим, е да я подмамим да поеме по пътя, който бездруго щеше да извърви. Може да беше права, не знам. Истина е, че през годините след моето мидзуаге Хацумомо постепенно заболя от някаква болест на характера, ако съществува такова нещо. Вече не можеше да си контролира пиенето, както и пристъпите на ярост. Преди почвата под краката й да се разклати, тя винаги използваше жестокостта си с определена цел, както самураят вади своя меч не за да го размахва напосоки, а за да съсече противника. Но Хацумомо сякаш вече бе загубила представа кои са враговете й и понякога нападаше дори Пити. Често обиждаше с коментарите си и мъжете, които забавляваше. А и още нещо — не беше вече красива като преди. Кожата й бе восъчнобледа, а чертите — подпухнали. Или може би в моите очи изглеждаше такава. Дървото може да си е все така хубаво, но ако забележиш, че е нападнато от насекоми и че краищата на клоните са потъмнели от болест, тогава и стволът не ти изглежда вече толкова величав.

Всеки знае, че раненият тигър е опасен звяр, и по тази причина Мамеха настоя през следващите няколко седмици да следваме по петите Хацумомо из Гион. Отчасти й се искаше да я държи под око, защото никоя от нас нямаше да се удиви, ако Хацумомо издиреше Нобу и му преразкажеше дневника ми, както и тайните ми чувства към „господин Хаа“, в когото Нобу можеше да разпознае председателя. Но по-важното бе, че Мамеха възнамеряваше да направи живота на Хацумомо непоносим.

— Когато искаш да разполовиш дъска, не е достатъчно да я цепнеш през средата, нали? Това е само началото. Успехът идва чак след като я клатиш с цялата си тежест, докато се разполови.

Така че всяка вечер, стига да можеше да пропусне ангажимента си, Мамеха идваше, преди да се е стъмнило, пред нашата окия, изчакваше Хацумомо да излезе и тръгваше подире й. Невинаги успявахме да го правим заедно, но обикновено поне едната от нас намираше начин за известно време да следва Хацумомо от чайна в чайна. Първата вечер Хацумомо се престори, че това ужасно я забавлява. В края на четвъртата обаче ни гледаше с гневно присвити очи и й беше трудно да се прави на весела пред мъжете, които се опитваше да забавлява. После в началото на следващата седмица неочаквано направи кръг на улицата и дойде при нас.

— Я да видим какво става — започна. — Кучетата следват стопаните си. Та и вие двете вървите подире ми и все душите ли, душите. Изглежда, искате да се отнасям към вас като към кучета! Да ви покажа ли какво правя с псетата, които мразя?

И тя вдигна ръка и удари Мамеха отстрани по главата. Изпищях и това като че накара Хацумомо да спре и да си даде сметка какво прави. Тя ме гледа с пламнали очи, докато огънят в тях не загасна, а после се обърна и си тръгна. На улицата имаше хора и някои дойдоха да видят дали Мамеха е добре. Тя ги увери, че всичко е наред, и каза тъжно:

— Клетата Хацумомо! Изглежда, докторът е прав. Тя май наистина започва да си губи разсъдъка.

Нямаше, разбира се, никакъв доктор, но думите на Мамеха постигнаха очаквания ефект. Скоро из цял Гион плъзна; слухът, че някакъв доктор е обявил Хацумомо за душевноболна.

Години наред Хацумомо беше близка с известния артист от театър Кабуки Бандо Шоджиро VI. Шоджиро бе онова, което ние наричаме оннагата, тоест изпълняваше само женски роли. Веднъж в интервю за едно списание беше казал, че Хацумомо е най-красивата жена, която е виждал, и че на сцената често имитира жестовете й, за да изглежда по-съблазнителен. И сам разбирате, че винаги когато Шоджиро идваше в града, Хацумомо непременно го посещаваше.

Един следобед научих, че късно същата вечер Шоджиро дава парти в една чайна в квартала на гейши Понточо отвъд реката. Чух новината, докато подготвях чайна церемония за група военноморски офицери в отпуска. Веднага след това се върнах тичешком в нашата окия, но Хацумомо се беше вече облякла и излязла. Правеше като мен някога — излизаше рано, за да не я проследят. Изгарях от нетърпение да съобщя на Мамеха какво съм научила и отидох направо в дома й. За нещастие прислужницата й ми каза, че излязла преди половин час на „поклонение“. Знаех какво означава това — Мамеха бе отишла в малък храм в източния край на Гион да се моли пред трите статуйки джидзо, за поставянето на които бе платила. Джидзо почита душата на умряло дете, а в случая статуйките бяха за трите деца, които бе абортирала по молба на барона. При други обстоятелства щях да отида и да я потърся, но в никакъв случай не можех да я безпокоя в такъв съкровен момент, а освен това тя навярно не би искала да знам, че е в храма. Тъй че седнах да я чакам и позволих на Тацуми да ми сервира чай. Когато най-сетне се прибра, Мамеха изглеждаше някак отпаднала. Не исках да започна направо и известно време двете побъбрихме за предстоящия Фестивал на вековете, в който тя трябваше да изпълни ролята на придворната дама Мурасаки Шикибу, авторката на „Генджи моногатари“. По едно време Мамеха вдигна усмихната очи от чашката си с кафяв чай — Тацуми тъкмо препичаше листата, когато дойдох — и аз й казах какво съм разбрала следобед.

— Ами че това е прекрасно! — възкликна тя. — Хацумомо ще се отпусне и ще си мисли, че се е избавила от нас. А като се има предвид вниманието, с което ще я обгради Шоджиро, тя може би ще се почувства възродена. Тогава двете с теб ще се появим, носейки се като своеобразна смрад откъм улицата, и ще й съсипем вечерта.

Години наред Хацумомо ме беше тормозила и аз я мразех от дън душа, тъй че би трябвало да посрещна плана с възторг. Но, кой знае защо, идеята да я накараме да се измъчва не ми донесе очакваното удоволствие. В спомените ми изплува една сутрин, когато като дете плувах в езерото близо до залитащата ни къща. Внезапно почувствах изгаряща болка в рамото. Една оса се бе впила в кожата ми и се опитваше да се освободи. Бях толкова заета да крещя, че не можех да измисля какво да направя, но едно от момчетата измъкна осата и я отнесе за крилата на един камък, а всички ние се скупчихме край него, за да решим как да я убием. Много ме болеше и, естествено, не изпитвах никакво съчувствие към насекомото. Но при мисълта, че това борещо се отчаяно за живота си малко същество не може да направи нищо, за да се спаси от смъртта, от която го делеше само миг, ме накара да изпитам някаква необяснима слабост в гърдите. Подобно съжаление изпитвах и към Хацумомо. Вечерите, когато я следвахме по петите из Гион, докато не се върнеше вкъщи, за да се отърве от нас, аз едва ли не се измъчвах от мисълта, че я тормозим.

Във всеки случай, същата вечер около девет минахме през реката и отидохме в Понточо. За разлика от Гион, който заема няколко квартала, Понточо е една-единствена дълга улица покрай реката. Заради формата й я наричат „легло на змиорка“. Есенната вечер бе малко хладна, но въпреки това партито на Шоджиро бе на открито — на кацнала върху пилони дървена веранда над водата. Никой не ни обърна особено внимание, когато излязохме при гостите през стъклените врати. Верандата бе красиво осветена с хартиени фенери, а водата отразяваше златистите отблясъци от светлините на ресторантите на отсрещния бряг. Гостите бяха погълнати от Шоджиро, който тъкмо разказваше с напевния си глас някаква история. Трябваше да видите обаче колко злобна стана физиономията на Хацумомо, когато ни съзря. Веднага си спомних развалената круша, която държах в ръка предния ден, защото сред веселите лица нейното бе като изгнило място на плод.

Мамеха отиде и седна на рогозка досами Хацумомо, което ми се стори много смело от нейна страна. Аз се настаних на другия край на верандата до благороден на вид възрастен човек. Оказа се, че е изпълнителят на кото Тачибана Дзенсаку. Все още имам стари и вече издраскани негови грамофонни плочи. Същата вечер открих, че Тачибана е сляп. Ако не бях с друга цел там, с удоволствие щях да прекарам цялата вечер в разговор с него, защото той беше наистина много мил и симпатичен човек. Но едва подехме разговор, и някой избухна в смях.

Шоджиро беше забележителен мимик. Беше тънък и жилав като върбов клон, с елегантни бавни пръсти и много дълго лице, което умееше да движи по невероятен начин — би успял, струва ми се, да заблуди стадо маймуни, че е една от тях. Той тъкмо имитираше седящата до него гейша, прехвърлила петдесетте. Със своите женствени жестове — начина, по който свиваше устни и въртеше очи — той така съвършено я имитираше, че не знаех да се смея ли, или да седя с ръце на устата от изумление. Бях гледала играта на Шоджиро на сцената, но това беше нещо много по-съвършено. Тачибана се наклони към мен и попита:

— Какво прави?

— Имитира възрастната гейша до себе си.

— Аха. Това трябва да е Ичивари. — После, за да е сигурен, че го слушам, ме потупа с опакото на ръката си и с думите „директорът на театър Минамидза“ вдигна малкото си пръстче под масата, така че никой да не види. Трябва да знаете, че в Япония този жест означава „любовник“ или „любовница“. Тачибана ми даваше да разбера, че гейшата на име Ичивари е любовница на директора на театъра. Директорът също беше сред гостите и се смееше по-високо от всеки.

След миг Шоджиро имитира друг жест — бръкна с пръст в носа си. Всички се разсмяха така, че верандата потрепера. Тогава все още не знаех, но да си бърка в носа беше един от всеизвестните навици на Ичивари. Тя пламна и скри лице с ръкава на кимоното си, но Шоджиро, вече доста пийнал, не престана и тогава да я имитира. Хората се смееха от любезност и единствена Хацумомо намери това за безкрайно забавно, макар Шоджиро да бе вече прехвърлил границата и да ставаше жесток. Накрая директорът на театъра каза:

— Хайде, хайде, Шоджиро сан, запазете част от своята енергия за утрешното си представление! Всъщност не знаете ли, че седите край една от най-големите танцьорки в Гион? Предлагам да я помолим да ни изпълни нещо.

Директорът говореше, разбира се, за Мамеха.

— Божичко, не, не искам точно сега да гледам танци — извика Шоджиро. С времето разбрах, че предпочита само той да е център на вниманието. — Освен това се забавлявам.

— Шоджиро сан, грехота е да пропуснем възможността да видим знаменитата Мамеха — настоя директорът, този път без следа от хумор. Подкрепиха го и няколко гейши, тъй че в крайна сметка Шоджиро се принуди да я помоли да потанцува, но го направи намусено като момченце. Виждах, че Хацумомо е вече недоволна. Двамата с Шоджиро си размениха дълъг поглед, сякаш си казваха, че вечерта им е съсипана.

Минаха няколко минути, докато прислужница донесе шамисен и една от гейшите го настрои и се приготви да свири. После Мамеха застана на фона на чайната и изпълни няколко кратки танца. Едва ли не всеки би се съгласил, че тя е очарователна жена, но малко хора биха твърдели, че е по-красива от Хацумомо, и затова не мога да кажа какво привлече вниманието на Шоджиро. Може би количеството саке, което бе изпил, или изключителното изпълнение на Мамеха, защото и той самият беше танцьор. Но, така или иначе, когато тя се върна при всички на масата, той изглеждаше вече напълно завладян от нея и я помоли да седне до него. После й напълни чашката със саке и обърна гръб на Хацумомо, сякаш тя бе само още една привлекателна чиракуваща гейша. Устата на Хацумомо се втвърди, а очите й се свиха наполовина. Колкото до Мамеха, никога не я бях виждала да флиртува така открито с друг мъж. Гласът й стана висок и мек, очите й се стрелкаха от гърдите към лицето му и обратно. От време на време върховете на пръстите й пробягваха по мястото в основата на шията й, сякаш се притесняваше за избилото там алено петно. Нямаше, разбира се, никакво петно, но тя го правеше толкова убедително, че човек не би го разбрал, ако не доближеше очи. После една от гейшите попита Шоджиро има ли вести от Баджиру сан.

— Баджиру сан ме напусна! — извиси драматично глас той.

Не знаех за кого говорят, но Тачибана, старият изпълнител на кото, бе така любезен да ми пошушне, че „Баджиру сан“ е английският актьор Бейзъл Ратбоун, макар по онова време да не бях и чувала за него. Няколко години преди това Шоджиро беше, оказва се, ходил на турне в Лондон и бе изнасял там представления на театър Кабуки. Актьорът Бейзъл Ратбоун бил толкова очарован, че с помощта на преводач двамата осъществили нещо като приятелство. Може и да обграждаше с разточително внимание жени като Хацумомо и Мамеха, но истината бе, че Шоджиро бе хомосексуалист, и след пътешествието до Англия една от най-известите му шеги бе, че сърцето му е обречено да се разбие, защото Баджиру сан не се интересува от мъже.

— Ооо, колко ми е мъчно, че съм свидетелка на смъртта на един роман — каза тихо една гейша.

Всички освен Хацумомо се разсмяха. Тя не сваляше очи от Шоджиро.

— Разликата между мен и Баджиру сан е ето каква. Ще ви покажа — каза той, стана и помоли Мамеха да го последва. Въведе я в стаята, където имаше малко свободно пространство. — Когато работя, изглеждам така — обяви той и преплува от единия до другия край на помещението, като размахваше с гъвкавата си китка разтворено ветрило и клатеше напред-назад глава, сякаш бе топка, търкаляща се по вдигаща се и спускаща се дъска. — Докато, когато работи, Баджиру сан изглежда ето как. — И той сграбчи Мамеха. Трябваше да видите смайването й, когато я наклони към пода в нещо като страстна прегръдка и покри лицето й с целувки. Всички гости завикаха одобрително и заръкопляскаха. Всички освен Хацумомо.

— Какво прави? — попита ме тихо Тачибана. Не мисля, че някой чу, но преди да успея да отговоря, Хацумомо изкрещя:

— Прави се на глупак! Това прави.

— О, Хацумомо сан, вие ревнувате, нали? — обади се Шоджиро.

— Разбира се, че ревнува — каза Мамеха. — Сега трябва да ни покажете как вие двамата се помирявате. Хайде, Шоджиро сан. Не се стеснявайте! Трябва и нея да нацелувате по същия начин! За да е честно. И по съвсем същия начин.

На Шоджиро не му беше леко, но след малко успя да изправи Хацумомо на крака. После с гръб към гостите той я обгърна и наклони назад. Но само след миг се изправи с вик и се хвана за устната. Хацумомо го беше ухапала — не чак толкова силно, че да потече кръв, но достатъчно, за да го хвърли в шок. Стоеше с присвити от гняв очи и оголени зъби. После изведнъж замахна и го удари. Мисля, че не улучи — удари го не по лицето, а отстрани на главата — заради количеството саке, което беше изпила.

— Какво стана? — попита ме Тачибана. Думите му прозвучаха така отчетливо в настъпилата тишина, сякаш някой натисна звънец. Не отговорих, но съм сигурна, че той се ориентира по скимтенето на Шоджиро и тежкото дишане на Хацумомо.

— Моля ви, Хацумомо сан — изрече Мамеха с толкова спокоен тон, че прозвуча съвсем не на място. — Моля ви заради мен… опитайте се да се успокоите.

Не знам дали думите й постигнаха онзи ефект, който тя целеше, или разумът на другата се бе вече размътил, но Хацумомо се хвърли върху Шоджиро и започна да го налага, където й падне. Мисля, че в известен смисъл полудя. Не просто разумът й се разби на парчета, а самият момент сякаш увисна без връзка с каквото и да било. Директорът на театъра стана от масата и се втурна да я удържи. В разгара на всичко това Мамеха се измъкна и след миг се върна със съдържателката на чайната. Директорът вече държеше Хацумомо изотзад. Мислех, че кризата е преминала, но точно тогава Шоджиро закрещя на Хацумомо толкова силно, че чухме как крясъците му отекнаха в сградите на отсрещния бряг.

— Чудовище! Ти ме ухапа!

Не знам какво би направил всеки от нас без спокойната и разсъдлива съдържателка. Тя се зае да успокоява Шоджиро, а в същото време направи знак на директора на театъра да отведе Хацумомо. По-късно научих, че той не просто я въвел вътре, а я придружил по стълбите до долу и я изхвърлил на улицата.

През нощта Хацумомо изобщо не се прибра. А когато на другия ден все пак се върна вкъщи, вонеше така, сякаш си бе изповръщала червата, а косата й беше в безпорядък. Веднага я повикаха при Майка, където остана доста дълго.

Няколко дни след това напусна нашата окия, облечена в просто памучно кимоно, което Майка й беше дала, и с коса, с каквато никога не я бях виждала — висеше в ужасен безпорядък на раменете й. Носеше чанта с вещите и украшенията си и не се сбогува с никого от нас, а просто прекрачи прага и излезе на улицата. Не напусна доброволно — Майка я беше изхвърлила. Всъщност Мамеха вярваше, че Майка от години се опитва да се избави от Хацумомо. Не знам дали наистина е така, но съм сигурна, че Майка бе доволна, че трябва да храни едно гърло по-малко, още повече, че Хацумомо вече не печелеше като някога, а с храната бе по-трудно от всякога.

Ако не се бе прочула с отвратителния си характер, някоя, друга окия щеше може би да поиска да я прибере независимо от инцидента с Шоджиро. Но тя беше като чайник, който изгаряше ръката на онзи, който го използва. Всеки в Гион знаеше, че е такава.

Не съм съвсем сигурна какво стана с Хацумомо. Няколко години след войната чух, че си изкарвала хляба като проститутка в района Миягава-чо. Едва ли се е задържала дълго там, защото същата нощ, когато стана дума за това, един човек по време на парти се закле, че ако тя действително проституира, ще я потърси и ще й даде работа. И наистина се бе опитал да я намери, но не я откри. С времето сигурно бе успяла да се пропие до смърт. Едва ли е първата гейша, свършила така.

Както човек свиква с болен крак, така и ние в нашата окия бяхме свикнали с Хацумомо. Струва ми се, че осъзнахме ясно как присъствието й ни е измъчвало много след като тя си замина, и раните, за които дори не си бяхме давали сметка, започнаха бавно да зарастват. Дори когато тя просто си спеше в стаята, прислужниците знаеха, че е вкъщи и че в някой момент от деня ще ги наругае. Бяха живели в напрежение, каквото изпитваш, когато минаваш по заледено езеро и очакваш всеки момент ледът да се пропука. Колкото до Пити, мисля, че бе свикнала да е зависима от по-голямата си сестра и се чувстваше невероятно самотна без нея.

Бях вече основният актив в нашата окия, но дори на мен ми бе нужно известно време, за да изтръгна всички странни навици, вкоренили се у мен по нейно време. И дълго след като изчезна, достатъчно бе някой мъж да ме погледне по-особено, и аз се улавях, че се чудя дали тя не му е пошушнала нещо за мен. Когато се изкачвах по стълбата към втория етаж, все така не смеех да вдигна очи от страх, че Хацумомо чака горе на площадката, изгаряща от нетърпение да тормози някого. Трудно ми е да кажа колко пъти на най-горното стъпало вдигах внезапно поглед, осъзнавайки, че няма повече никаква Хацумомо и няма и да има. Знаех, че си е отишла завинаги, и въпреки това самата празнота на коридора сякаш намекваше с нещо за присъствието й. Дори сега, на стари години, през съзнанието ми преминава като светкавица мисълта, че мога да я заваря тук зад стъклото да се хили ехидно.

28

За годините от Депресията до края на войната в Япония говорим като за куротани — долината на мрака. Това е времето, когато твърде много хора живееха като деца, главите на които са се оказали под вълните. Както често се случва, ние в Гион не страдахме така силно като останалите. Докато повечето японци например през цялата 1940 година обитаваха долината на мрака, ние все още се греехме на слабо слънце. Сигурна съм, че не е нужно да ви обяснявам защо. Жени, любовници на министри и на командири от военноморските сили са облагодетелствани да получават огромно богатство, което те споделят една с друга. Гион би могъл да се оприличи на езеро високо в планината, в което се стичат бурни потоци изворна вода. На някои места се вливаше повече вода и като цяло тя вдигаше нивото на езерото.

Благодарение на генерал Тоттори нашата окия бе едно от местата, където се вливаше пълноводен поток изворна вода. В течение на няколко години положението все повече се влошаваше, но и след като въведоха купонната система, продължихме да получаваме редовно храна, чай, платове и дори се радвахме на известно разточителство като козметика и шоколад. Можехме да си задържаме всичко за себе си и да живеем зад здраво залостена врата, но Гион не е такова място. Със съзнанието, че печели много от това, Майка даваше и на други — не защото беше щедра, а защото всички ние бяхме като паяци, скупчили се на една и съща мрежа. От време на време идваха хора да молят за помощ и ние с удоволствие се отзовавахме, ако имахме възможност. Веднъж през есента на 1941 година военната полиция залови една прислужница, у която откри десет пъти повече купони за храна, отколкото би трябвало да притежава нейната окия. Съдържателката й я изпрати да се крие у нас, докато успее да я прехвърли в провинцията, защото всяка окия трупаше, естествено, купони — колкото по-добро беше мястото, толкова повече купони обикновено имаше. Изпратиха прислужницата у нас, защото генерал Тоттори беше наредил на военната полиция да не ни закача. Тъй че виждате, дори във високопланинското езеро Гион ние бяхме риби, плуващи в най-топлите води.

Мракът над Япония все повече се сгъстяваше и ето че настъпи момент, когато и точицата светлина, в която успявахме да се задържим, внезапно изчезна. Стана само за миг през един ранен декемврийски следобед на 1942-ра, само няколко седмици преди Нова година. Тъкмо ядях закуската си — или поне първото си ядене за деня, защото се готвехме за празника и цял ден бях заета да помагам в чистенето на къщата, — когато млад мъжки глас повика от външната врата. Помислих, че е някой, дошъл просто да ни донесе нещо, затова продължих да се храня, но след миг една прислужница ме прекъсна, за да съобщи, че военен полицай търси Майка.

— Военен полицай ли? Кажи му, че е излязла — отвърнах.

— Да, така и направих, госпожо. Но той иска да говори с вас тогава.

Когато излязох във вестибюла, полицаят вече си събуваше ботушите на прага. Може би повечето хора биха изпитали облекчение, като видят, че пистолетът му е все още в кожения си кобур, но както казах, до този момент нашата окия живееше съвсем различно от останалите. Обикновено един полицай би трябвало да е по-почтителен дори от повечето посетители, тъй като присъствието му би могло да ни уплаши. Но като гледах как този си дърпа ботушите… това бе начинът, по който заявяваше, че се кани да влезе независимо от това дали ще го поканим.

Поклоних се и го поздравих, но той само ме изгледа, сякаш щеше да се занимае с мен по-късно. Накрая си вдигна чорапите, прихлупи си шапката, пристъпи във вестибюла и каза, че иска да види зеленчуковата ни градина. Само толкоз, без думичка за извинение, че ни е обезпокоил. По онова време, почти всеки в Киото, а може би и в останалата част от страната бе превърнал цветната си градина в зеленчукова — не, всеки, освен хора като нас. Генерал Тоттори ни снабдяваше с достатъчно храна, за да е нужно да разкопаваме градината си, и вместо това можехме да продължим да се наслаждаваме на плюшения мъх, на цветните храсти и на малкия клен в ъгъла. Беше зима, затова се надявах, че полицаят ще огледа само замръзналите места, където цветята бяха загинали, и щеше да реши, че между декоративните растения отглеждаме тикви и батати. Затова го отведох в двора и не казах нито дума повече. Просто го наблюдавах как клекна и опипа пръстта. Искаше, предполагам, да разбере дали земята е разкопавана за садене.

Толкова ми се искаше да кажа нещо, че изтърсих първото, което ми дойде наум:

— Нима пухкавият сняг, покрил земята, не ви напомня морска пяна? — Той не отвърна, а се изправи в цял ръст и попита какви зеленчуци сме садили. — Господин офицер, много съжалявам, но истината е, че не сме имали изобщо възможност да садим някакви зеленчуци. А сега, когато земята е твърда и студена…

— Вашата квартална организация беше напълно права! — каза той, сваляйки си шапката. После извади от джоба си парче хартия и започна да чете дълъг списък от престъпления, извършени от нашата окия. Дори не си спомням всичките — че сме се запасявали е памучни платове, че не сме предавали на държавата метални и гумени вещи за нуждите на войната, че сме използвали по неподходящ начин купоните и други такива. Вярно, че бяхме извършили тези простъпки като всяка друга окия в Гион. Престъплението ни беше, предполагам, в това, че в сравнение с повечето се радвахме на далеч по-голямо богатство и бяхме оцелели по-дълго и в по-добра форма, с което малко хора можеха да се похвалят.

За мое щастие точно тогава Майка се върна. Не изглеждаше никак изненадана от присъствието на полицая и всъщност беше невероятно любезна с него. Не я бях виждала да се държи така с никого досега. Тя го въведе в гостната и му сервира малко от нашия долнопробен чай. Вратата беше затворена, но ги чувах, че разговарят дълго. По едно време, когато излезе да вземе нещо, Майка ме дръпна встрани и каза:

— Днес сутринта генерал Тоттори е бил арестуван. По-добре побързай и скрий най-хубавите ни неща, иначе още утре ще изчезнат.

В Йороидо често плувах в студени пролетни дни, а след това лягах на скалите до езерото, за да поема топлината на слънцето. Ако слънчевата светлина внезапно изчезнеше, както често ставаше, студеният въздух сякаш обвиваше кожата ми като метален лист. Изпитах същото чувство, когато там в коридора чух за нещастието на генерала. Сякаш слънцето се скри, може би завинаги, и аз бях обречена да стоя мокра и гола на ледения въздух. Седмица след посещението на полицая ни отнеха всичко, което други семейства бяха загубили отдавна — запаси от храна, бельо и други. Постоянно бяхме снабдявали Мамеха с пакети чай, които тя използваше, за да печели разположението на други хора. Но нейните запаси бяха вече по-добри от нашите и тя започна да ни снабдява. Към края на месеца кварталната организация започна да конфискува повечето ни керамики и свитъци, за да ги продава на така наречения „сив пазар“, който бе нещо различно от черния. Черният пазар бе за стоки от рода на газ за горене, храна, метали и други такива, повечето от които се раздаваха срещу купони или се търгуваха нелегално. Сивият пазар беше по-невинен — жените продаваха ценните си вещи, за да се сдобият с пари. В нашия случай обаче вещите ни бяха продадени преди всичко за да ни накажат, тъй че парите облагодетелстваха други хора. Председателката на организацията — съдържателка на една окия наблизо — се чувстваше много неловко, когато дойде за вещите ни. Но военната полиция й бе наредила да го направи и тя трябваше да изпълни заповедта.

Ако първите години наподобяваха вълнуващо морско пътешествие, то някъде към средата на 1943 година всички проумяхме, че вълните са просто твърде големи за нашия екипаж. Пак всички си помислихме, че ще се удавим, и с повечето това наистина се случи. От ден на ден животът ставаше все по-мизерен. Разбира се, не смеехме да го признаем, но мисля, че бяхме започнали да се тревожим за изхода от войната. Никой вече не се забавляваше. Много хора, изглежда, смятаха, че е непатриотично дори да се чувстват добре. Най-близкото до шега, което чух през онези години, бе нещо, което гейшата Райха каза една вечер. Месеци наред до нас стигаха слухове, че военното правителство се кани да затвори всички квартали на гейши в Япония. По-късно започнахме да си даваме сметка, че това наистина ще се случи. Чудехме се какво ще стане с нас, когато Райха неочаквано каза:

— Не можем да си губим времето в мисли за такива неща. Нищо не е по-мрачно от бъдещето освен може би миналото.

Навярно не ви се струва смешно, но онази вечер ние се смяхме, докато от очите ни не потекоха сълзи. Някой ден кварталите може би наистина щяха да се затворят и ние щяхме вероятно да бъдем изпратени да работим във фабриките. За да добиете представа какъв бе животът във фабриките, нека ви разкажа за приятелката на Хацумомо Корин.

През зимата на предната година я сполетя катастрофата, от която всяка гейша се бои най-много. Една прислужница от тяхната окия приготвяла банята и се опитала да гори вестници, за да стопли водата, но загубила контрол над пламъците. Цялата окия изгоря. Изгоря и колекцията от кимона. Корин отиде да работи във фабрика в южната част на града — поставяше лещи на оборудването за пускане на бомби от самолети. Идваше от време на време в Гион и ние се ужасявахме от страшната промяна в нея. Не защото изглеждаше все по-нещастна — всички бяхме нещастни и, така или иначе, бяхме готови за това. Но тя имаше кашлица, която беше като част от нея, както песента е неотделима част от птичката, а кожата й бе на петна, сякаш се киснеше в мастило — въглищата, използвани във фабриките, бяха най-долно качество и при изгаряне всичко наоколо се покриваше със сажди. Бедната Корин бе принудена да работи по две смени, но в замяна на това получаваше само веднъж дневно паница рядка супа с малко макарони или оризова каша, подправена с обелки от картофи.

Тъй че можете да си представите какъв ужас изпитвахме от фабриките. И се чувствахме благодарни всеки ден, когато се събуждахме и виждахме, че Гион е все още отворен.

После една януарска сутрин на следващата година, докато стоях под силния сняг на опашка за ориз и стисках в ръка купоните, стопанинът на съседния магазин подаде глава и извика в студа:

— Случи се!

Спогледахме се. Бях толкова вкочанена от студ, защото над селските дрехи се бях наметнала само с дебел шал — никой вече не носеше кимоно през деня, тъй че ми беше все едно за какво говори. Но по едно време гейшата пред мен изтупа снега от веждите си и го попита:

— Да не би да е свършила войната!

— Правителството е обявило затварянето на кварталите на гейши — отвърна той. — Всички трябва да се явите утре сутринта в Регистратурата.

Дълго слушахме звука на радиото в магазина му. После вратата се затвори отново с трясък и всичко освен тихия шепот на падащия сняг изчезна. Видях отчаянието в лицата на гейшите около мен и мигом разбрах, че всички мислим едно и също — кой от мъжете, които познаваме, ще ни спаси от фабриките.

Макар допреди година генерал Тоттори да беше мой данна, аз не бях единствената гейша, която той познаваше. Трябваше да стигна до него първа. Не бях облечена подходящо за студа, но пъхнах обратно купоните в джоба на селските си шалвари и веднага се отправих на север. Носеха се слухове, че генералът живее в странноприемницата „Суруя“, същата, в която години наред се бяхме срещали два пъти седмично.

Пристигнах след час, час и нещо, зачервена от студ и цялата покрита със сняг. Но когато поздравих съдържателката, тя дълго ме гледа, а после се поклони и се извини, че не знае коя съм.

— Това съм аз, госпожо… Саюри! Дойдох да говоря с генерала!

— Саюри сан… Господи! Не съм допускала, че е възможно да изглеждаш като жена на селянин.

Тя веднага ме пусна да вляза, но не ми позволи да се явя пред генерала, докато не ме качи горе и не ме облече в едно от нейните кимона. Дори ми сложи малко грим, който си беше скътала настрани, че като ме види моят данна, да ме познае.

Когато влязох в стаята му, той седеше на масата и слушаше радиотеатър. Памучното му кимоно бе разтворено и откриваше костеливите му, покрити със сиви косми гърди. Личеше си, че последната година е била много по-трудна за него, отколкото за мен. Все пак той бе обвинен в ужасни престъпления — нехайство, некомпетентност, злоупотреба с властта и така нататък. Някои хора смятаха, че е имал истинско щастие да отърве затвора. В една статия дори го обвиняваха, че е виновен за загубите на Имперския флот в южната част на Тихи океан, задето не е успял да проконтролира изпращането на продоволствия.

И все пак някои хора понасят по-добре изпитанията от други и само един поглед ми бе достатъчен да разбера, че тежестта на изминалата година го бе мачкала, докато костите му бяха станали крехки и чупливи и дори лицето му се бе обезформило леко. Преди той постоянно миришеше на кисела туршия. Сега, когато му се поклоних ниско на рогозките до него, долових съвършено различна миризма.

— Изглеждате много добре, генерале — казах, макар това да беше чиста лъжа. — За мен е истинско удоволствие да ви видя отново!

Той загаси радиото и отвърна:

— Не си първата, която идва тук. Не мога да направя нищо за теб, Саюри.

— Но аз тичах насам толкова бързо! Не мога да си представя как някой е успял да стигне до вас по-рано от мен.

— От миналата седмица насам почти всяка гейша, която познавам, дойде да ме навести, но аз вече нямам влиятелни приятели. Не знам защо изобщо гейша с твоето положение идва при мен. Толкова много влиятелни мъже те харесват.

— Да те харесват и да имаш истински приятели, готови да ти помогнат, са две много различни неща — казах.

— Да, така е. Кажи все пак каква помощ си дошла да търсиш от мен.

— Каквато и да е, генерале. Напоследък в Гион не говорим за нищо друго освен за това колко ужасен ще е животът във фабриките.

— Ще е ужасен за късметлиите. Останалите няма и да доживеят да видят края на войната.

— Не разбирам.

— Скоро ще падат бомби. И можеш да си сигурна, че фабриките ще получат повече, отколкото им се полага. Ако искаш да си жива след края тази война, по-добре намери някой, който може да те скрие на безопасно място. Съжалявам, но не съм този човек. Вече изчерпах влиянието, което имах.

Генералът ме разпита за здравето на Майка и Леля и скоро след това ме отпрати. Едва по-късно научих какво е искал да каже с това, че е изчерпал влиянието си. Съдържателката на „Суруя“ имаше дъщеря и генералът бе уредил да я изпратят в един град на север.

На връщане към къщи си дадох сметка, че е дошло време да действам, но не можех да измисля какво да правя. Дори най-простото нещо — да държа паниката на ръка разстояние от себе си — ми се струваше непосилно. Отбих се в дома, където сега живееше Мамеха. Беше се преселила в по-тесен апартамент, защото няколко месеца по-рано връзката й с барона приключи. Надявах се да ми даде някакъв съвет, но и тя бе паникьосана не по-малко от мен.

— Баронът няма да направи нищо, за да ми помогне — каза пребледняла от тревога. — Не можах да се свържа с другите мъже, които имах предвид. Саюри, трябва да се сетиш за някого и да отидеш час по-скоро при него.

Вече повече от четири години не се бях виждала с Нобу, тъй че мигом си дадох сметка, че не мога да го потърся. Колкото до председателя… бих се вкопчила в каквото и да е извинение само да поговоря с него, но за нищо на света не бих могла да го помоля за услуга. Колкото и любезно да се беше държал с мен по коридорите, не ме канеше на своите партита, въпреки че на тях присъстваха далеч по-незначителни гейши. Чувствах се засегната, но нима можех да направя нещо? Но дори той да пожелаеше да ми помогне, напоследък вестниците бяха пълни с истории за конфликтите му с военното правителство. Председателят си имаше прекалено много свои грижи.

Тъй че прекарах остатъка от следобеда да тичам в кучешкия студ от чайна на чайна и да разпитвам за разни мъже, които не бях виждала от седмици, дори от месеци. Никоя от съдържателките обаче не знаеше как да ги намери.

Същата вечер чайната „Ичирики“ гъмжеше от прощални партита. Бях смаяна да видя колко различно реагираха гейшите на новината. Някои изглеждаха така, сякаш душите им са убити, други бяха като статуи на Буца — спокойни и мили, но боядисани със слой тъга. Не мога да кажа самата аз как изглеждах, но мозъкът ми бе като сметало. Съзнанието ми бе толкова заето с планове и кроежи кой мъж да намеря и как да го направя, че едва чух прислужницата, която ми каза, че ме викат в друга стая. Представях си, че група мъже са помолили за компанията ми, но прислужницата ме поведе по стълбата към втория етаж, а после по коридора към самото дъно на чайната и отвори вратата на малка стая с татами, в която никога преди не бях влизала. Вътре на масата пред чаша бира седеше Нобу.

Преди да успея да му се поклоня или да отворя уста, той каза:

— Саюри сан, ти ме разочарова!

— О, господи! Вече четири години нямам честта да се радвам на вашата компания, Нобу сан, а само за миг успях да ви разочаровам. Какво лошо направих за толкова кратко време?

— Бях се обзаложил със себе си, че ще зейнеш, като ме видиш.

— Истината е, че от изненада не мога и да помръдна.

— Влез и остави прислужницата да затвори вратата. Но първо й кажи да донесе чаша и още една бира. Има нещо, за което искам да пием с теб.

Направих каквото ми каза, а после коленичих на края на масата, така че да ни дели само ръбът й. Усещах очите му върху лицето си — беше като докосване. И пламнах, както пламва човек от топлината на слънцето, защото бях забравила колко приятно е да те обожават.

— Виждам, че лицето ти се е изострило. Не ми казвай, че гладуваш като всички. Не съм очаквал подобно нещо от теб.

— И Нобу сан изглежда поотслабнал.

— Имам достатъчно храна, но нямам време да ям.

— Радвам се, че поне сте зает.

— Това е най-странното нещо, което съм чувал някога. Когато виждаш човек, успял да оцелее между куршумите, нима се радваш, че той има с какво да си запълва времето?

— Надявам се, че Нобу сан не иска да каже, че наистина се бои за живота си…

— Никой не се е заел да ме убива, ако това е, което искаш да кажеш. Но ако компанията „Ивамура“ е животът ми, то да, аз наистина се боя за нея. Сега ми кажи следното — какво стана с тоя твой данна?

— Генералът се справя като всички нас, предполагам. Колко любезно, че попитахте.

— О, изобщо не целя да съм любезен.

— Малко хора му желаят доброто напоследък. Но за да сменим темата, Нобу сан, да предполагам ли, че всяка вечер сте идвали тук в „Ичирики“, но сте се крили от мен в тази странна стая?

— Наистина е странна, нали? Мисля, че е единствената тук без изглед към градината. Гледа към улицата — ще видиш, ако отвориш хартиените щори.

— Нобу сан познава добре стаята.

— Всъщност не. За пръв път я използвам.

Направих физиономия, за да покажа, че не му вярвам.

— Можеш да си мислиш, каквото искаш, Саюри, но е истина, че никога преди не съм бил в тази стая. Сигурно е за гости на съдържателката, които остават да пренощуват. Прояви любезността да ме пусне тук, когато й обясних защо съм дошъл.

— Колко загадъчно… Значи имате цел. Ще открия ли каква е?

— Чувам прислужницата, носи бирата. Ще я откриеш, когато момичето си отиде.

Плъзгащата се врата се отвори и прислужницата постави бутилката на масата. По онова време бирата бе рядкост, затова бе истинско преживяване да наблюдаваш как златната течност се надига в чашата. Когато останахме сами, вдигнахме чаши и Нобу каза:

— Дойдох, за да вдигна тост за твоя данна.

При тези думи оставих чашата си на масата.

— Трябва да кажа, Нобу сан, че смешните неща са твърде малко. Но ще са ми нужни седмици дори само за да започна да проумявам защо бихте пожелали да пиете за моя данна.

— Трябваше да съм по-точен. Пия за глупостта на твоя данна! Преди четири години ти казах, че е непочтен човек, и той доказа, че съм прав. Би ли го отрекла?

— Истината е, че… той не е вече мой данна.

— Да, разбира се! Но дори и да беше, не би могъл да направи нищо за теб, нали? Знам, че предстои Гион да се затвори и всички са в паника. Днес една гейша… няма да я назова… ми се обади по телефона и можеш ли да си представиш за какво? Попита дали мога да й намеря работа в „Ивамура“.

— Ако не възразявате, какво й казахте?

— Нямам работа за никого, едва ли не и за себе си в това число. Дори председателят може скоро да изхвръкне и да свърши в затвора, ако не започне да изпълнява заповедите на правителството. Успя да ги убеди, че не можем да произвеждаме щикове и гилзи на патрони, а сега пък искат от нас да конструираме и произвеждаме бомбардировачи! Точно така, бомбардировачи. Ние произвеждаме уреди! Понякога се питам какво си мислят тези хора.

— Трябва да говорите по-тихо.

— Кой ще ме чуе? Онзи твой генерал?

— Като споменахте генерала, аз наистина отидох днес при него, за да го моля да ми помогне.

— Имаш късмет, че е бил все още жив.

— Защо, да не е болен?

— Не е болен. Но някой ден ще се самоубие, ако има кураж.

— Моля ви, Нобу сан.

— Не ти помогна, нали?

— Не. Каза, че вече е изчерпал влиянието, което е имал.

— Едва ли му е отнело много време. Защо не е запазил и малкото останало влияние за теб?

— Не го бях виждала повече от година…

— Мен не си виждала повече от четири години. Но аз пазя най-доброто си влияние за теб. Защо досега не дойде при мен?

— През цялото време мислех, че ми се сърдите. Погледнете се само, Нобу сан! Как бих могла да дойда при вас?

— Как не би могла? Мога да те спася от фабриките. Имам достъп до идеалния рай. И, повярвай ми, той е идеален, досущ като гнездо за птичка. Ти си единствената, на която ще го дам, Саюри. Но няма да го дам и на теб, ако не се поклониш тук на пода пред мен и не признаеш вината си за случилото се преди четири години. Права си, че съм ти сърдит! Можеше да умрем, преди да се видим отново. Можех да загубя единствения шанс, който имах. И не стига, че ме отхвърли, ами и пропиля най-хубавите години от живота си за един глупак, човек, който не си плаща и дълговете към държавата, да не говорим за дълговете му към теб. Продължава да живее, сякаш не е направил нищо лошо.

Можете да си представите как се чувствах. Защото Нобу бе човек, който умееше да хвърля думите си като камъни. Нямам предвид самите думи и значението им, а начина, по който ги казваше. Отначало бях решена да не плача, но скоро ми хрумна, че може би точно това искаше той от мен. Оказа се толкова лесно, като да оставиш лист хартия да се плъзне между пръстите ти. Всяка сълза, спускаща се по бузите ми, имаше своя причина. Колко много неща оплаквах! Плачех за Нобу и за себе си. Плачех, защото не знаех какво ще стане с всички нас. Плачех дори за генерал Тоттори и за Корин, която бе така посивяла и отслабнала от живота във фабриката. А после направих това, което Нобу искаше от мен. Дръпнах се от масата, за да си направя място, и се поклоних ниско-ниско.

— Простете глупостта ми.

— О, стани от рогозките. Доволен съм, ако кажеш, че няма да повториш същите грешки.

— Няма.

— Всеки миг, прекаран с онзи човек, е пропилян! Случи се точно както ти казах, нали? Може би вече си научила достатъчно, за да следваш в бъдеще съдбата си.

— Ще следвам съдбата си, Нобу сан. Не искам нищо друго от живота.

— Доволен съм да го чуя. И накъде те води съдбата ти?

— Към мъжа, който управлява електрическата компания „Ивамура“ — отвърнах. Мислех, разбира се, за председателя.

— Така е — каза Нобу. — А сега нека изпием заедно бирата си. Навлажних устните си — бях прекалено объркана и разтревожена, за да изпитвам жажда. После Нобу ми каза за гнездото, което ми бе запазил. Беше домът на неговия добър приятел Арашино Исаму, майстора на кимона. Не знам дали си спомняте, но преди много години той беше почетен гост на партито на барона, на което присъстваха Нобу и доктор Рак. Домът на господин Арашино, където се помещаваше и работилницата му, се намираше на брега на плитчините на река Камогава, в горното й течение, на около пет километра от Гион. Допреди няколко години той, жена му и дъщеря му бяха правили кимона в красивия стил юдзен, с който майсторът бе известен. По-късно обаче всички майстори на кимона бяха принудени да шият парашути, защото умееха да работят с коприна. Нобу ме увери, че ще усвоя бързо тази работа, а и семейство Арашино искали непременно да ме приютят. Той щял да уреди формалностите с властите. После ми написа на листче адреса на господин Арашино.

Благодарих му многократно. И всеки път, когато му го казвах, той изглеждаше все по-доволен. Тъкмо се канех да му предложа да се поразходим по пресния сняг, той си погледна часовника и пресуши до дъно чашата си.

— Саюри, не знам кога ще се видим отново и какъв ще е светът тогава. Всеки от нас сигурно ще е видял много и ужасни неща. Но аз ще мисля за теб всеки път, когато трябва да си припомня, че на света има красота и доброта.

— Нобу сан! Може би е трябвало да станете поет!

— Знаеш прекрасно, че няма нищо поетично в мен.

— Да разбирам ли, че омайващите ви думи означават, че си тръгвате? Надявах се да се поразходим.

— Много е студено. Но можеш да ме изпратиш до вратата и да се сбогуваме там.

Последвах го надолу по стълбата и клекнах в антрето, за да му помогна да се обуе. После нахлузих високите си дървени гета, които носех заради снега, и излязох с Нобу на улицата. Преди години отпред щеше да го чака кола, но по онова време само високопоставените правителствени служители разполагаха с коли, защото никой не можеше да си намери бензин. Предложих да го изпратя до тролея.

— Точно сега не искам компанията ти. Отивам на среща с нашия дистрибутор от Киото. И трябва да обмисля твърде много неща.

— Трябва да призная, Нобу сан, че далеч повече предпочитам прощалните думи, които ми казахте горе в стаята.

— В такъв случай бъди там следващия път.

Поклоних се и се сбогувах с него. Много мъже биха навярно се извърнали и погледнали назад, но той продължи да си проправя път през натрупалия се сняг, а после сви зад ъгъла към булевард Шиджо и изчезна. Държах в ръка листчето с адреса на господин Арашино. Дадох си сметка, че го стискам толкова силно, че можех да го направя на парчета, ако беше чупливо. Не разбирах защо се чувствам толкова нервна и изплашена. Но след като погледах известно време трупащия се наоколо ми сняг, съзрях стъпките на Нобу, които се нижеха към ъгъла на улицата, и усетих, че разбирам какво ме тревожи. Кога щях да видя отново Нобу? А председателят? А самият Гион? Като дете бях откъсната от своя дом. И тъкмо споменът от тези ужасни години ме караше, предполагам, да се чувствам толкова самотна.

29

Сигурно си мислите, че понеже бях млада и известна гейша с безброй обожатели, някой непременно щеше да пожелае да ме спаси, дори Нобу да не си беше предложил услугите. Само че една изпаднала в затруднение гейша не е като изтървано на улицата бижу, което всеки би бил щастлив да вдигне. През тези последни няколко седмици всяка от стотиците гейши в Гион се бореше да си намери гнездо, в което да се скрие от войната, но само няколко имаха щастието да успеят. Затова всеки ден, прекаран у семейство Арашино, ме караше да се чувствам все по-голяма длъжница на Нобу.

Уверих се колко щастлива съм наистина, когато през пролетта на следващата година научих, че гейшата Райха е загинала в бомбардировките в Токио. Тъкмо тя, Райха, ни беше накарала да се посмеем от сърце със заявлението си, че няма нищо по-мрачно от бъдещето, освен миналото. Двете с майка й бяха знаменити гейши, а баща й — член на много известно търговско семейство. Според нас в Гион никой нямаше по-голям шанс от Райха да преживее войната. Тя май четяла книга на някое от братовчедчетата си в имението на баща си в токийския квартал Дененчофу и навярно се е чувствала сигурна и защитена като в Киото, когато паднала бомбата. Странното е, че същата бомбардировка беше убила и големия борец по сумо Миягияма. И двамата бяха живели в относителен комфорт. Но ето че Пити, която ми се виждаше толкова загубена, успя да преживее войната, макар фабриката за лещи в предградията на Осака, където работеше, да беше бомбардирана пет или дори шест пъти. Същата година разбрах, че най-непредсказуемото нещо е кой ще преживее войната, и кой не. Мамеха оцеля — тя работеше като помощник медицинска сестра в малка болница в префектура Фукуи, но прислужницата й Тауцуми бе убита от хвърлената над Нагасаки ужасна бомба. Господин Ичода пък почина от сърдечен удар по време на учение за въздушна тревога. От друга страна обаче, господин Бекку някак си оцеля — работеше във военноморска база в Осака. Оцеля и генерал Тоттори, който до самата си смърт през 1950 година живя в чайната „Суруя“. Оцеля и баронът, макар че със съжаление трябва да кажа, че още в началото на окупацията се самоуби — удави се в прекрасното езеро на имението си, след като титлата му бе отнета, а голяма част от богатството му — конфискувана. Не мисля, че бе в състояние да живее в свят, в който не можеше да прави каквото си иска.

Колкото до Майка, нито за миг не се бях съмнявала, че ще оцелее. С нейната забележителна способност да печели от страданията на другите тя беше като риба във вода на сивия пазар, сякаш сама го бе измислила, и прекара войната като вместо да обеднее, забогатяваше с всеки изминал ден от покупко-продажба на чужди вещи. Всеки път, когато имаше нужда от пари и искаше да продаде кимоно от колекцията си, господин Арашино ме молеше да й се обадя. Много от продадените в Киото кимона минаха през ръцете й. Господин Арашино вероятно се надяваше, че Майка ще пропусне възможността непременно да спечели и ще задържи няколко години кимоната му, докато той успее да ги откупи обратно. Впрочем тя така и не успя да ги намери — или поне така каза.

През годините, който прекарах с тях, семейство Арашино бяха много мили към мен. През деня шиехме заедно парашути. Нощем спях редом до дъщерята и малкия им внук на дюшеци, разстлани на пода в работилницата. Имахме толкова малко въглища, че за да се сгреем, горяхме пресовани листа или вестници и списания. А храната беше, разбира се, още по-малко. Не можете да си представите какво се научихме да ядем — соеви люспи, които обикновено се използват за храна на животните, и един отвратителен хляб, така наречения нукапан, приготвен от забъркани с брашно оризови трици. Приличаше на изсъхнала стара кожа, макар че кожата със сигурност има по-приятен вкус. Много рядко на трапезата ни се появяваха малко картофи или батати, изсушено месо от кит, тюленови наденици, а понякога и сардини, които ние, японците, никога не сме смятали за нещо по-достойно от тор. През тези години толкова отслабнах, че никой не би ме познал на улицата в Гион. Понякога внучето на Арашино, Джунтаро, плачеше от глад и тогава обикновено господин Арашино решаваше да продаде кимоно от колекцията си. Изобщо животът бе, както го наричаме ние, като лук — белиш люспа след люспа и през цялото време плачеш.

Една нощ през пролетта на 1944 година след три-четири месеца у семейство Арашино станахме за пръв път свидетели на бомбардировка. Звездите бяха толкова ярки, че виждахме силуетите на бучащите над главите ни бомбардировачи, а също и гърмящите, както ни се струваха, звезди, които се стрелваха от земята нагоре и избухваха сред истинските. Умирахме от ужас да не чуем свистенето на огъня и да видим Киото в море от пламъци — това щеше да е краят на живота ни, независимо дали щяхме да умрем, или да оцелеем, защото Киото е деликатно като крило на нощна пеперуда и счупеха ли го, никога повече нямаше да се възстанови за разлика от Осака, Токио и много други японски градове. Но бомбардировачите отминаха. И не само тази нощ, а и всички следващи. Нощи наред гледахме как луната почервенява от пламъците в Осака. Понякога виждахме и пепел — сипеше се от небето дори там, в Киото, на петдесет километра от падащите бомби. Можете да си представите колко ужасно се притеснявах за председателя и Нобу, тъй като седалището на фирмата им беше в Осака, а и двамата освен в Киото имаха и там къщи. Чудех се също и какво ли е станало със сестра ми Сацу, където и да се намираше тя. Не мисля, че постоянно си давах сметка за това, но откакто беше избягала, някъде дълбоко в съзнанието си кътах вярата, че един ден житейските ни пътища ще се пресекат и двете ще бъдем отново заедно. Все си мислех, че ще ми пише или ще се върне в Киото да ме потърси. После един следобед, докато разхождах малкия Джунтаро край реката и двамата хвърляхме камъчета във водата, най-неочаквано проумях, че Сацу никога няма да дойде да ме потърси. Сега, когато самата аз едва преживявах, разбирах, че независимо от причината да тръгнеш да пътуваш на огромно разстояние е просто немислимо. Така или иначе, дори да пристигнеше в града, двете със Сацу едва ли щяхме да се познаем на улицата. Колкото до фантазиите ми, че може да ми пише… отново се почувствах малка глупачка. Нима бяха нужни толкова години, за да проумея, че Сацу нямаше как да узнае, че името на моята окия е „Нитта“? И да искаше, не можеше да ми изпрати писмо, освен ако не се свържеше с господин Танака, което никога не би направила. Малкият Джунтаро продължаваше да хвърля камъчета, а аз клекнах край него и започнах да мокря с ръка лицето си. Не преставах да му се усмихвам и да се преструвам, че го правя, за да се разхладя. Детето, изглежда, се хвана на малката ми уловка, защото не даде вид, че разбира какво става.

Нещастието е като силен вятър. То не само ни задържа далеч от места, където иначе бихме отишли, а и отнася всичко освен нещата, които не могат да бъдат изтръгнати от нас, тъй че в крайна сметка се виждаме такива каквито сме, а не каквито бихме искали да бъдем. Дъщерята на господин Арашино например изпита мъката да загуби мъжа си във войната, а след това се отдаде изцяло на две неща — грижата за момченцето си и шиенето на парашути за армията. Сякаш само за това и живееше. Просто слабееше с всеки изминал ден и за човек бе ясно къде отива всеки изцедил се от тялото й грам. Към края на войната тя се вкопчи в детето като в ръба на канара, сякаш за да не падне и да се разбие в скалите долу.

И преди бях живяла в нещастие и затова наученото за себе си бе като напомняне за нещо познато някога, но почти забравено, а именно, че под елегантните дрехи и съвършеното умение да танцувам и да разговарям умно животът ми е безсъдържателен и прост като падащ камък. През последните десет години бях правила всичко с едничката цел да спечеля чувствата на председателя. Ден след ден гледах бързите води на река Камогава под работилницата. Понякога пусках в нея цветче или сламка, защото знаех, че преди да попадне в морето, то ще измине целия път до Осака. Питах се дали докато седи на бюрото си, председателят няма да погледне някой следобед през прозореца, да съзре цветчето или сламката и да си помисли за мен. Но скоро една мисъл започна да ме измъчва. Той можеше и да го види, макар че се съмнявах, но после да се отпусне в стола си и да се размисли за хилядите неща, за които цветчето му е напомнило, но аз да не съм едно от тях. Вярно, че често се бе държал мило с мен, но той си беше поначало мил човек. Никога с нищичко не бе давал да се разбере, че съм момичето, което е подкрепял, или че той се вълнува, че мисля за него.

Един ден стигнах до заключение, по-болезнено в известен смисъл и от внезапното осенение, че двете със Сацу едва ли ще се съберем някога отново. Цялата предишна нощ се бях измъчвала от една мисъл — за пръв път се питах какво ли би станало, ако си отида от този свят, без председателят да ми е обърнал по-специално внимание. На сутринта прочетох внимателно хороскопа си с надежда да открия знак, че няма да преживея живота си без цел. Бях толкова потисната, че дори господин Арашино май забеляза това и ме изпрати да купя игли от един магазин на трийсетина минути от къщи. На връщане, докато вървях край пътя под лъчите на залязващото слънце, едва не ме прегази военен камион — единствения път, когато бях най-близо до опасността да бъда убита. Едва на другата сутрин забелязах, че хороскопът ме предупреждаваше да не пътувам в посоката на Плъха, тоест точно към въпросния магазин. Бях гледала само за знак, свързан с председателя, и не бях обърнала внимание на предупреждението. Преживяното ме накара да разбера колко опасно е да се втренчваш само в нещо липсващо. Ами ако в края на живота ми ме очакваше прозрението, че всеки божи ден съм търсила един мъж, който никога не би дошъл при мен? Каква непоносима мъка би било да проумея, че всъщност никога не съм усещала вкуса на храната, че никога не съм видяла местата, в които съм била, защото дори когато животът си е вървял, аз съм мислила само и единствено за председателя. Но ако престанех да мисля за него, що за живот щеше да е моят? Щях да съм като танцьорка, от дете репетираща за представление, което никога няма да изнесе.

За нас войната свърши през август 1945 година. Повечето хора, преживели тези години в страната, ще ви кажат, че това бе най-мрачният момент в една дълга непрогледна нощ. Страната ни не беше просто победена, а унищожена, и то не от бомбите, колкото и ужасни да бяха те. Ако страната ви е загубила война и в нея нахлуе окупационна армия, чувствата са такива, сякаш самият вие сте сложен на колене на мястото на екзекуцията със завързани ръце и в очакване мечът да се стовари. Година, че и повече нито веднъж не чух смях, освен смеха на малкия Джунтаро, който нищо не разбираше. Но щом детето се разсмееше, дядо му го спираше с жест. Често ми е правило впечатление, че мъжете и жените, чието детство съвпада с годините на войната, са някак особено сериозни — твърде малко смях са чували като деца. Към пролетта на 1946 година всички ние вече си бяхме дали сметка, че ще надживеем изпитанията на поражението. Някои дори вярваха, че един ден Япония ще се възроди. Всички истории, че американските войници изнасилват и убиват, се оказаха измислици. Нещо повече, постепенно осъзнахме, че американците като цяло са невероятно любезни. Веднъж група американци преминаха на камионите си през квартала. Стоях и гледах заедно със съседските жени. През годините в Гион бях започнала да се мисля за обитателка на особен свят, което ме отличаваше коренно от другите жени. Наистина през всичките тези години се чувствах толкова различна, че понякога се чудех как живеят другите жени, дори съпругите на мъжете, които забавлявах. Но ето че стоях в чифт скъсани работни панталони и спускаща се на конци по раменете ми коса. Няколко дни не се бях къпала, защото нямахме гориво да си топлим водата и можехме да си позволим баня само веднъж на няколко дни. В очите на американците не се отличавах от жените край мен, а и кой би твърдял, че съм различна? Ако вече ти липсват листа, кора или корени, можеш ли да продължаваш да се наричаш дърво? „Селянка съм, казах си, а не вече гейша.“ Ужасявах се при вида на ръцете си — бяха страшно загрубели. За да се отърся от страховете си, насочих вниманието си към преминаващите камиони с американски войници. Не бяха ли това американските войници, които ни учеха да мразим, които бяха бомбардирали градовете ни с ужасяващите си бомби? Сега те минаваха през нашия квартал и хвърляха бонбони на децата.

Не мина и година от капитулацията, и господин Арашино се престраши да започне отново да прави кимона. Не разбирах нищо от кимона, освен как да ги нося, затова ми отредиха задачата да прекарвам дните си в приземието на пристройката към работилницата и да наглеждам врящите казани с боя. Беше ужасна работа, отчасти защото не можехме да си позволим друго гориво освен тадон — слепен с катран въглищен прах. Не можете да си представите как вонеше при изгаряне. Освен това с времето съпругата на господин Арашино ме научи как да събирам нужните листа, стебла и кори и сама да правя бои, което може да прозвучи като своеобразно повишение. И сигурно щеше да е, ако едно от тези неща — така и не открих кое — не оказваше странен ефект върху кожата ми, сякаш бърках в киселина. Деликатните ми ръце на танцьорка, които някога мажех с най-чудните кремове, започна да се лющи като лук и стана на петна. През същото това време, подтиквана може би от самотата си, завързах кратък роман с млад майстор на татами на име Иноуе. Виждаше ми се доста хубав, с меки вежди като облачета дим върху нежната му кожа и изумително гладки устни. Следващите седмици през няколко дни се вмъквах тайно с него в пристройката. Не си давах особено сметка колко ужасно изглеждат ръцете ми, но една нощ, когато огънят под казаните гореше толкова ярко, че двамата се виждахме, Иноуе ги зърна и не ми позволи да го докосна с тях.

За да даде отдих на кожата ми, господин Арашино ме натовари със задачата да събирам през лятото традесканция. Това е цвете, сокът на което се налага върху коприната, преди тя да се колоса и потопи в боята. Да събирам тези цветя ми се стори приятна работа и една юлска утрин нарамих раница, предусещайки удоволствието от един хладен и сух ден. Много скоро обаче разбрах, че въпросните цветя са дяволски умни. Доколкото мога да кажа, те бяха спечелили на своя страна всички насекоми от западната част на Япония. Всеки път, щом откъснех стрък, бивах атакувана от дивизии кърлежи и комари, а на всичко отгоре по едно време настъпих една отвратителна жаба. След една ужасна седмица поех по-лесна, както си въобразявах, работа да изстисквам сока на традесканцията с преса. Но ако никога не сте помирисвали този сок… е, в края на седмицата с радост се върнах при врящите казани.

През онези години работех много упорито. Но всяка нощ в постелята си мислех за Гион. Няколко месеца след капитулацията всички квартали на гейши бяха отново отворени, но аз не можех да се върна, преди Майка да ме е повикала. Тя живееше охолно, като продаваше на американските войници кимона, произведения на изкуството и японски мечове. Така че двете с Леля продължаваха все така да обитават малка ферма на запад от Киото, където бяха отворили магазин, докато аз продължавах да живея и работя у семейство Арашино.

Като се има предвид, че бях само на няколко километра от Гион, може да си помислите, че често ходех там. Но за близо петте години, откакто го бях напуснала, отидох само веднъж — през един пролетен следобед след около година от края на войната на връщане от Префектуралната болница в Камигьо, където отидох за лекарства на Джунтаро. Разходих се по булевард Каварамачи до Шиджо, минах по моста и навлязох в Гион. Бях потресена, че цели семейства живееха в ужасна мизерия по протежение на речния бряг.

В Гион познах много гейши, макар те, разбира се, да не ме познаха. Не им се обадих, защото се надявах поне веднъж да погледна на това място като външен човек. Но почти нищо не видях. Вместо Гион видях само призрачните си спомени. По бреговете на рекичката Ширакава си мислех колко пъти се бяхме разхождали там с Мамеха. Наблизо беше пейката, на която седяхме с Пити в нощта, когато я помолих за помощ. Недалеч от нея пък беше улицата, по която Нобу ме порицаваше, че съм взела за свой данна генерала. Извървях половин квартал от там до ъгъла на булевард Шиджо, където навремето бях накарала с поглед момчето да си изтърве подноса с кутиите за храна. На всяко едно от тези места изпитах чувството, че стоя след представление на сцената, а върху залата като тежко снежно одеяло е легнала дълбока тишина. Отидох и до нашата окия и загледах с копнеж тежкия железен катинар на вратата. Когато бях затворена вътре, исках да съм вън. Сега животът се беше променил толкова много, че заключена отвън, исках отново да съм вътре. И все пак бях голяма жена — можех, ако искам, да си тръгна веднага от Гион и да не се върна повече.

Един ужасно студен ноемврийски следобед, три години след края на войната, тъкмо си греех ръцете на огъня под казаните в пристройката, когато госпожа Арашино слезе да ми каже, че някой иска да ме види. Изразът на лицето й ми подсказа, че не е просто някоя от съседките. Но можете да си представите изненадата ми, когато се качих и видях Нобу. Седеше в работилницата с господин Арашино с празна чашка от чай, сякаш беше тук от доста време. Щом ме видя, господин Арашино стана и каза:

— Имам малко работа в съседната стая. Много съм поласкан, че дойдохте да ни видите.

— Не се прави на глупак, Арашино — отвърна Нобу. — Саюри е тази, която дойдох да видя.

Стори ми се много грубо и в никакъв случай смешно, но господин Арашино се засмя на думите му и затвори плъзгащата се врата след себе си.

— Мислех си, че целият свят се е променил — казах. — Но едва ли е точно така, след като Нобу сан си е все същият.

— Никога не се променям. Но не дойдох тук на приказки. Искам да знам какво става с теб.

— Нищо не става. Нима Нобу сан не е получавал писмата ми?

— Всичките звучат като стихове! Не разказваш за нищо друго освен за „красивата, ласкава вода“ или подобни глупости.

— Добре тогава, никога повече няма да си правя труда да ви пиша!

— Да, по-добре недей, ако ще ми ги пишеш все такива. Защо не можеш просто да ме информираш за неща, които искам да знам, като например кога се връщаш в Гион. Всеки месец звъня в „Ичирики“ да питам за теб, а съдържателката все се оправдава и извинява. Мислех, че ще те заваря болна от някаква ужасна болест. Отслабнала си, струва ми се, но ми изглеждаш напълно здрава. Какво те задържа?

— Наистина си мисля за Гион всеки ден.

— Твоята приятелка Мамеха се върна преди година, година и нещо. През последните шест месеца запазвах търпение. Не разбираше ли какво ти казвах в писмата си?

— Когато четях, че ме искате обратно в Гион, мислех, че изразявате надежда да ме видите скоро там.

— Щом казвам, че искам да те видя отново в Гион, това значи, че искам да си събереш багажа и да се върнеш. Не виждам защо трябва да чакаш тая твоя майка! Щом досега не е проявила здрав разум да се върне, значи е глупачка.

— Малко хора биха казали нещо добро по неин адрес, но мога да ви уверя, че не е глупачка. Нобу сан би дори й се възхитил, ако я опознае. Тя си живее чудесно, като продава сувенири на американските войници.

— Войниците няма да са вечно тук. Кажи й, че твоят добър приятел Нобу иска да се върнеш в Гион. — Той взе с единствената си ръка малък пакет и го хвърли на рогозките до мен. Не каза нито дума, а продължи да отпива от чая си и да ме гледа.

— Какво ми хвърлихте?

— Подарък, който съм ти донесъл. Отвори го.

— Щом Нобу сан ми носи подарък, най-напред аз трябва да му поднеса своя.

Отидох до ъгъла на стаята и намерих сгъваемото ветрило, което отдавна бях решила да му подаря. Ветрило може да изглежда много нищожен подарък за мъжа, спасил живота ми от фабриките. Но за нас, гейшите, ветрилата, които използваме в танците, са свещени предмети, а и онова не беше обикновено, а ветрилото, което моята учителка от школата по танци Иноуе ми подари, когато стигнах нивото шиджо. Не бях чувала гейша да се разделя с подобно нещо и тъкмо затова си бях наумила да му го подаря.

Загърнах ветрилото в четвъртито парче памучен плат, върнах се и му го поднесох.

Както и предполагах, изглеждаше озадачен, когато разгърна плата и видя съдържанието. Направих всичко възможно да му обясня защо искам да го приеме.

— Много мило от твоя страна — каза той. — Но аз съм недостоен за такъв подарък. Дай го на някой, който цени танците повече от мен.

— Няма друг, на когото бих искала да го подаря. То е част от мен и аз съм я дала на Нобу сан.

— В такъв случай съм безкрайно благодарен и ще милея от сърце за него. А сега отвори моето пакетче.

Вътре имаше камък с големината на юмрук, увит в хартия, завързан с канап и загърнат с няколко пласта вестници. Мисля, че камъкът ме смая не по-малко, отколкото ветрилото него самия. Разгледах го по-отблизо и видях, че изобщо не е камък, а парче бетон.

— Държиш в ръката си отломък от нашата фабрика в Осака — каза Нобу. — Две от фабриките ни бяха унищожени. Има опасност цялата ни компания да не преживее следващите няколко години. Тъй че ако ти с ветрилото ми даде част от себе си, то аз също, предполагам, ти давам част от себе си.

— Ако това е част от Нобу сан, ще го ценя много.

— Не ти го дадох, за да го цениш. Това си е парче бетон! Искам да ми помогнеш да го превърна в красив скъпоценен камък за теб.

— Щом Нобу сан знае как да направи това, нека ми каже и ние ще бъдем богати!

— Имам за теб задача в Гион. Ако всичко стане, както се надявам, след около година компанията ни ще си е стъпила отново на краката. Когато поискам да ми върнеш това парче бетон, за да ти дам в замяна скъпоценен камък, ще е дошло най-сетне времето да стана твой данна.

Като чух това, кожата ми стана ледена като стъкло, но не дадох да се разбере.

— Колко загадъчно, Нобу сан. Задача, която бих могла да поема и която ще е в помощ на компанията „Ивамура“, така ли?

— Ужасна задача. Няма да те лъжа. През последните две години, преди да затворят Гион, имаше един мъж на име Сато, който бе чест гост на партитата на губернатора. Искам да се върнеш, за да го забавляваш.

Не се сдържах да не се разсмея, като чух това.

— Нима това е ужасна задача? Колкото и да го ненавиждате, сигурна съм, че съм забавлявала и по-лоши от него.

— Ако си го спомняш, ще си наясно, че е ужасно. Той е досаден и се държи като свиня. Повтаря ми, че винаги сядал срещу теб, за да може да те зяпа. Ти си единственото нещо, за което някога говори, когато изобщо говори, защото само седи. Сигурно си обърнала внимание, че го споменават в списанията от миналия месец. Тъкмо го бяха назначили за заместник-министър на финансите.

— Боже мой! Трябва да е много способен.

— О, над петнайсет души държат тази титла. Знам, че е способен да си налива саке в устата — това е единственото, което съм го виждал да прави. Трагедия е, че бъдещето на голяма компания като нашата е в ръцете на такъв човек! Ужасно е да си жив в тия времена, Саюри.

— Нобу сан! Не бива да говорите такива неща.

— Защо не, за бога? Никой няма да ме чуе.

— Не е работата кой ще ви чуе. Става дума за отношението ви! Не бива да мислите така.

— Защо да не бива? Компанията никога не е била в по-лошо състояние. През цялата война се противопоставяхме на всичко, което правителството ни караше да правим. А когато най-сетне склонихме да сътрудничим, войната бе почти свършила и нищо, което произведохме за тях — абсолютно нищо, — не бе използвано в битка. Но нима това спря американците да класифицират „Ивамура“ като дзайбацу подобно на „Мицубиши“? Това е направо смешно. В сравнение с „Мицубиши“ ние сме като врабче пред лъв. А има и нещо още по-лошо — ако не успеем да ги убедим, „Ивамура“ ще бъде конфискувана, а имуществото й продадено за изплащане на военни репарации! Преди две седмици щях да твърдя, че това е достатъчно ужасно, а ето че сега са назначили тоя тип Сато да прави препоръка за нашия случай. Тия американци си мислят, че са много умни, като са натоварили с това японец. Бих предпочел куче, отколкото тоя човек. — Изведнъж Нобу прекъсна и попита: — Какво, за бога, ти е на ръцете?

През цялото време се мъчех да ги скрия, но той, види се, ги забеляза.

— Господин Арашино бе така любезен да ми възложи да правя бои.

— Да се надяваме, че знае как се махат тези петна. Не можеш да се върнеш в този вид в Гион.

— Нобу сан, ръцете са последният ми проблем. Не съм сигурна, че изобщо мога да се върна. Ще направя всичко възможно да убедя Майка, но наистина решението не е мое. Така или иначе, сигурна съм, че има други гейши, които ще помогнат…

— Няма други гейши! Слушай, онзи ден заведох заместник-министър Сато в чайна. Бяхме с още няколко души. Около час той не пророни дума, а после прочисти най-сетне гърлото си и каза: „Това не е «Ичирики».“ Така че отвърнах: „Не, не е. Напълно прав сте!“ Той изгрухтя като свиня и каза: „Саюри забавлява в «Ичирики».“ А аз отвърнах: „Не, господин министър, ако тя изобщо е в Гион, щеше да е тук и да забавлява нас. Но аз ви казах, тя не е в Гион!“ И тогава той грабна чашата си…

— Предполагам, че сте били по-любезен с него.

— Не, не бях! Мога да издържа компанията му около половин час. А след това не отговарям за думите си. Това е тъкмо причината да искам да си там! И не ми повтаряй, че решението не е твое. Дължиш ми го и го знаеш прекрасно. Във всеки случай истината е… Бих се радвал на възможността самият аз да прекарвам понякога с теб…

— Аз също бих се радвала да прекарвам понякога с Нобу сан.

— Просто не донасяй със себе си илюзии, когато дойдеш.

— След последните няколко години със сигурност не ми е останала нито една. Но нещо специално ли има предвид Нобу сан?

— Не очаквай от мен да стана твой данна в рамките на един месец, това имам предвид. Докато компанията не се възстанови, не съм в положението да направя подобно предложение. Много се притеснявах за перспективите й. Но да си призная, Саюри, след като те видях, се чувствам по-обнадежден за бъдещето й.

— Нобу сан! Колко мило!

— Не ставай смешна. Не се опитвам да те лаская. Съдбите ни са преплетени. Но никога няма да стана твой данна, ако компанията „Ивамура“ не възкръсне. Може би възстановяването й, както и това, че те срещнах, е просто предопределено да стане.

През последните години от войната се бях научила да не се чудя кое е предопределено да стане и кое не. Често бях казвала на съседските жени, че не съм сигурна дали някога ще се върна в Гион, но истината е, че винаги съм знаела, че това ще стане. Съдбата ми — каквато и да беше — ме очакваше там. През годините, прекарани извън Гион, се бях научила да спирам водата в характера си като, може да се каже, я превръщах в лед. Успях да понеса чакането единствено като спирах така естествения ход на мислите си. Но щом чух Нобу да споменава за съдбата ми… усетих, че той разтърси леда у мен и събуди отново желанията ми.

— Нобу сан, щом е важно да се направи добро впечатление на заместник-министъра Сато, може би трябва да помолите и председателя да присъства, когато го забавлявате.

— Председателят е зает човек.

— Но ако министърът е толкова важен за бъдещето на компанията…

— Погрижи се да се появиш там. Аз ще се грижа кое е най-доброто за компанията. Ще съм много разочарован, ако към края на месеца не си в Гион.

Нобу стана да си върви, защото трябваше да се върне в Осака, преди да се е стъмнило. Изпратих го до преддверието, за да му помогна да си облече палтото, да се обуе и да си сложи шапката. Когато свърших, той постоя известно време втренчен в мен. Мислех, че се кани да каже, че му се виждам хубава, защото, когато някога ме гледаше така без причина, обикновено казваше точно това.

— Боже мой, Саюри, ти наистина приличаш на селянка! — изрече той. Лицето му беше намръщено, когато се извърна от мен.

30

Още същата нощ, докато семейство Арашино спяха, написах писмо на Майка на светлината на огъня под казаните в пристройката. Не знам постигнах ли нужния ефект, или Майка бе вече готова да отвори отново нашата окия, но след седмица възрастен женски глас извика отвън и когато отворих, на прага стоеше Леля. Там, където вече нямаше зъби, бузите й бяха хлътнали, а болезнената сивота на кожата й ми напомни за парченце сашими, оставено в чинията на дълго нераздигната маса. Личеше си обаче, че все още е силна — в едната си ръка държеше торба с въглища, а в другата — продукти. Беше ги донесла в знак на благодарност към семейство Арашино за грижите им към мен.

На следващия ден се сбогувах през сълзи с тях и се върнах в Гион, където заедно с Майка и Леля се заехме да поставим всичко в ред. След оглед на цялата окия ми хрумна, че къщата ни наказва, задето години наред я бяхме оставили без внимание. Четири-пет дни отидоха за най-тежките проблеми — да почистим праха, натрупал се по дървенията на дебел, наподобяващ тензух пласт, да почистим кладенеца от умрели гризачи, да почистим и стаята на Майка горе, където птичките бяха разпокъсани сламените рогозки, за да си свият гнезда в нишата. За моя изненада Майка работеше наравно с нас отчасти защото можехме да си позволим само готвачка и една възрастна прислужница, макар че имаше и едно момиче на име Ецуко — дъщерята на онзи човек, в чиято ферма бяха живели двете с Леля. Ецуко беше деветгодишна, сякаш за да ми напомни колко време е минало, откакто на девет години кракът ми за пръв път стъпи в Киото. Очевидно се боеше от мен точно толкова, колкото аз някога от Хацумомо, въпреки че винаги при възможност й се усмихвах. Беше тънка като градинска метла, а дългата й коса се вееше зад гърба й, когато припкаше насам-натам. Лицето на момичето бе тясно като зрънце ориз и аз постоянно си казвах, че някой ден и нея ще хвърлят като мен в тенджерата и оризовото зрънце ще набъбне бяло и вкусно, готово за ядене.

След като къщата стана отново обитаема, тръгнах да обикалям из Гион, за да засвидетелствам почитта си. Най-напред посетих Мамеха, която сега живееше в едностайно апартаментче над една аптека близо до храма Гион. Откакто се бе върнала преди година, тя си нямаше данна да й плаща за нещо по-просторно. Мамеха се слиса, като ме видя — заради изхвръкналите ми скули, както обясни. Трябва да кажа обаче, че и аз се слисах, като я видях. Красивият овал на лицето й си бе същият, но шията й изглеждаше жилеста и твърде стара за това лице. Най-странното беше, че понякога устата й се сгърчваше като на старица — заради зъбите. Доста се били разклатили през войната и все още й причиняваха болка.

Говорихме си дълго и после аз я попитах дали мисли, че идната пролет Старопрестолните танци ще се възобновят. Години наред не се изнасяха представления.

— О, защо не? — отвърна тя. — Темата може да е „Танц в потока“!

Ако сте ходили някога на курорт с минерални извори или на подобно място и са ви забавлявали жени, маскирани като гейши, но всъщност проститутки, бихте разбрали шегата на Мамеха. Жена, изпълняваща „Танц в потока“, всъщност прави стриптийз. Тя се преструва, че нагазва все по-надълбоко във водата, като за да не си намокри кимоното, го вдига все по-нагоре, докато накрая мъжете виждат това, което очакват, и започват да ръкопляскат и да вдигат тостове.

— С толкова американци в Гион напоследък — продължи тя, — английският ще ти е от по-голяма полза, отколкото танците. Във всеки случай театър „Кабуренджо“ е превърнат в кабаре.

Не бях чувала тази дума преди, но съвсем скоро разбрах какво означава. И още докато живеех у семейство Арашино, бях чувала истории за американците и шумните им веселби. Въпреки това бях шокирана, когато по-късно същия следобед влязох в преддверието на една чайна и вместо обичайната редица мъжки обувки до стъпалото видях нахвърляни в безпорядък военни ботуши, всеки от които ми се стори голям като кучето на Майка — Таку. Първото нещо, което съзрях в коридора, беше един американец по бельо. Мъчеше се да се мушне под полицата на нишата, а две гейши, заливайки се от смях, се опитваха да го измъкнат оттам. Зърнах черните косми по ръцете, гърдите и дори по гърба му и изпитах чувството, че никога не съм виждала нещо толкова животинско. Беше навярно загубил дрехите си в игра по надпиване и се опитваше да се скрие, но след малко се остави на жените да го повлекат за ръцете по коридора и да го вкарат при останалите. При появата му вътре се разнесоха дюдюкания и весели викове.

След около седмица бях най-сетне готова да се появя отново като гейша. Прекарах деня да тичам на фризьор, после при гадателя. Киснах ръцете си, за да се махнат и последните петна, и търсих из цял Гион нужния грим. Наближавах трийсетте и от мен вече не очакваха, освен в особени случаи, да съм с набедено лице. Но този ден прекарах половин час пред тоалетката си, опитвайки се да използвам различни сенки в европейски стил, за да скрия колко съм отслабнала. Когато господин Бекку дойде да ме облече, малката Ецуко застана отстрани да гледа както аз някога бях гледала как обличат Хацумомо, а в очите й, които виждах в огледалото, имаше най-вече удивление и това ме убеди, че наистина отново изглеждам като истинска гейша.

Когато най-сетне излязох, целият Гион бе покрит с прекрасен сняг, толкова пухкав, че и най-лекият полъх на вятъра изчистваше покривите до голо. Носех шал за кимоно и чадър с лаково покритие и съм сигурна, че бях неузнаваема като в деня, когато обикалях Гион, облечена като селянка. Разпознах само половината от гейшите, покрай които минах. Лесно можех да определя кои от тях са били в Гион и преди войната, защото се покланяха леко от учтивост дори когато не ме разпознаваха. Другите едва кимваха.

Тук-там по улиците имаше войници и аз се ужасявах какво ли ще заваря в „Ичирики“. Но в преддверието се нижеха редици от черни лъснати до блясък офицерски обувки и колкото и да е странно, в чайната беше тихо и спокойно като в годините на моето чиракуване. Нобу още не беше дошъл, или поне аз не видях нещо, подсказващо присъствието му, но ме въведоха в една от големите стаи в приземния етаж и ми казаха, че той скоро ще се появи. Обикновено следваше да чакам в помещенията за прислугата в дъното на коридора, където можех да си постопля ръцете и да пийна чай — всяка гейша се бои да не би гост да си помисли, че се мотае без ангажименти. Но аз не възразявах да чакам Нобу, а и смятах за привилегия да прекарам няколко минути сама в тази стая. През последните пет години бях зажадняла за красота, а стаята би ви удивила с очарованието си. Стените бяха облепени с бледожълта коприна, която сякаш създаваше присъствие, и пораждаха у мен усещането, че ме държат точно както черупката държи яйцето.

Очаквах, че Нобу ще дойде сам, но когато най-сетне го чух в преддверието, стана ми ясно, че води със себе си заместник-министъра Сато. Както вече споменах, не се притеснявах, че Нобу ще ме завари да чакам, но реших, че ще е пагубно, ако дам на министъра повод да си помисли, че може би съм непопулярна. Затова се измъкнах през прилежащата празна стая. Това, оказа се, ми даде възможност да чуя как Нобу се мъчи да е любезен.

— Нима стаята не е чудесна, господин министър? — каза; той, а в отговор последва тихо грухтене. — Помолих да я запазят специално заради вас. Рисунките в стил дзен са великолепни, не намирате ли? — После след продължително мълчание добави: — Да, наистина прекрасна вечер. О, попитах ли ви вече дали сте опитвали сакето специалитет на чайната „Ичирики“?

Нещата продължиха в този дух, а Нобу очевидно се чувстваше като слон, който се опитва да изглежда като пеперудка. Когато най-сетне се измъкнах в коридора и влязох при тях, той бе безкрайно облекчен, че ме вижда.

Успях да огледам министъра едва след като се представих и отидох и коленичих до масата. Изобщо не ми беше познат въпреки твърденията му, че ме бил гледал с часове. Не знам как съм могла да го забравя при условие, че имаше толкова характерна външност. Никога не съм виждала човек, на когото да му е така трудно да си движи лицето. Държеше брадичката си забита в гръдната кост, сякаш не можеше съвсем добре да си крепи главата. Освен това имаше много особена долна челюст — силно издадена напред, така че дъхът му отиваше право в ноздрите. След като ми кимна леко и си каза името, мина цяла вечност, преди да чуя от него друг звук, освен грухтене.

Направих всичко възможно да поддържам разговор, докато прислужницата не ни спаси, като донесе табличка със саке. Напълних чашката на министъра и видях смаяна как я изля в долната си челюст, сякаш я изсипа в канала. Затвори си за миг устата, а после я отвори и от сакето нямаше и помен. То изчезна без всички онези видими неща, които хората правят, когато преглъщат. Дори не бях сигурна дали наистина го е изпил, докато не ми протегна празната си чашка.

Това продължи петнайсетина минути, а може би и повече. Опитвах се да накарам министъра да се почувства като у дома си — разказах му нещо, пошегувах се, зададох му и няколко въпроса. Скоро обаче започнах да си мисля, че не съществува такова нещо като „благоразположен“ министър. Той нито веднъж не ми отговори с повече от дума. Предложих игра по надпиване, помолих го дори да попее. Най-дългият ни разговор през първия половин час бе, когато министърът ме попита дали танцувам.

— О, да, разбира се. Би ли желал господин министърът да изпълня нещо кратко?

— Не — отвърна той. И това беше всичко.

Може и да не обичаше да контактува с околните с очи, но със сигурност обичаше да изучава яденето си, както открих, когато прислужницата донесе вечерята на двамата мъже. Преди да сложи нещо в устата си, той го вдигаше с пръчиците и го изучаваше, въртейки го насам-натам. И ако не можеше да разбере какво е, питаше мен.

— Това е батат, варен в соев сос и захар — казах му, когато вдигна нещо оранжево. Всъщност нямах ни най-малка представа дали е батат, черен дроб от кит или нещо друго, но не мисля, че министърът искаше да чуе това. По-късно, когато вдигна парче мариновано телешко и ме попита какво е, реших да се пошегувам и отвърнах: — О, това е маринована кожа. Специалитет на тази чайна! Правят го от кожата на слонове. Така че бихме могли, предполагам, да го наречем „слонска кожа“.

— Слонска кожа ли?

— Не, господин министър, разбирате, че се шегувам! Това е парче телешко. Защо оглеждате толкова старателно храната? Нима си мислите, че тук ще ви сервират кучешко или нещо подобно?

— Трябва да знаеш, че съм ял кучешко — каза той.

— Я, колко интересно! Но тук няма кучешко, тъй че не се взирайте повече в яденето.

Скоро започнахме игра по надпиване. Нобу мразеше такива неща, но аз му направих знак да си мълчи. Може би оставихме министъра да загуби повече пъти, отколкото бе редно, защото по-късно, когато се опитахме да му обясним правилата на игра, която не бе играл, очите му плуваха като коркови тапи по вълни. Изведнъж скочи и се устреми към един от ъглите на стаята.

— Къде искате да отидете, господин министър? — попита го Нобу.

Последва звук, който беше много красноречив отговор — министърът щеше всеки момент да повърне. Двамата с Нобу се втурнахме да му помогнем, но той вече затискаше устата си с ръка. Ако беше вулкан, щеше вече да дими, тъй че нямахме друг избор, освен да отворим стъклената врата към градината и да го оставим да повърне върху снега вън. Сигурно ви ужасява мисълта някой да повърне в една от онези изумителни декоративни градини, но министърът не беше първият, който го правеше. Ние, гейшите, се опитваме да отведем бързо госта в тоалетната, но понякога не успяваме. Достатъчно е да кажеш на прислужниците, че някой току-що е посетил градината. Те знаят какво значи това и веднага грабват метла и лопата.

Двамата с Нобу се постарахме да държим главата на министъра над снега. Но независимо от усилията ни той скоро се прекатури напред. Направих каквото можах да го закрепя, така че да не падне на повръщаното, ала напразно — беше като дебело и огромно парче месо. Единственото, което все пак успях да направя, бе да го обърна така, че да падне на една страна.

Двамата с Нобу се спогледахме ужасени, защото министърът лежеше съвършено неподвижен в дебелия сняг като паднал от дърво клон.

— Дааа, Нобу сан, нямах представа какво удоволствие ще е гостът ви.

— Мисля, че го убихме. И ако питаш мен, той си го заслужи. Такъв досадник!

— Така ли се отнасяте с почетните си гости? Трябва да го поразходите, за да се съвземе. Студът ще му подейства добре.

— Ами че нали лежи в снега. Да не би да не е достатъчно студен?

— Нобу сан! — извиках. Предполагам, че това бе достатъчно силен упрек, защото Нобу въздъхна, слезе в градината както си беше по чорапи и се зае със задачата да върне министъра в съзнание. Докато той се занимаваше с него, аз отидох да викам на помощ някоя прислужница, защото не можех да си представя как Нобу ще го вкара отново в чайната само с една ръка. Намерих и сухи чорапи за двамата и предупредих да почистят градината, след като си тръгнем.

Когато се върнах в стаята, Нобу и министърът бяха отново на масата. Можете да си представите как изглеждаше — и как смърдеше — министърът. Трябваше със собствените си ръце да събуя мокрите му чорапи, но се държах на разстояние, докато го направя. Щом свърших, той тупна на рогозките и след минута отново загуби съзнание.

— Мислите ли, че ни чува? — попитах шепнешком.

— Не мисля, че ни чува дори когато е в съзнание. Виждала ли си някога по-голям глупак?

— Нобу сан, по-тихо! — пошепнах. — Мислите ли, че тази вечер наистина се забавляваше? Такава ли вечер, искам да кажа, имахте предвид?

— Няма значение какво аз съм имал предвид. А какво е имал предвид той.

— Това, надявам се, не означава, че следващата седмица ще го повторим, нали?

— Ако господин министърът е доволен от вечерта, доволен съм и аз.

— Нобу сан, сериозно! Вие със сигурност не сте доволен. Изглеждате по-кисел от всякога. А ако съдим по състоянието на министъра, можем да предположим, че и за него тази вечер едва ли е най-приятната в живота му и…

— Ако става дума за министъра, не можеш да предположиш нищо.

— Сигурна съм, че ще му е по-приятно, ако успеем да направим атмосферата по… някак по-весела. Ще се съгласите ли с мен?

— Следващия път доведи още няколко гейши, ако мислиш, че ще помогне. Ще се съберем пак в края на другата седмица. Покани оная твоята по-голяма сестра.

— Мамеха наистина е умна, но е толкова уморително да забавляваш министъра. Нужна ни е гейша, която… не знам, която да вдига много шум! Да накара всекиго да се забрави. Знаете ли, сега ми хрумва, че… ни е нужен още един гост, а не само още една гейша.

— Не виждам причина за това.

— Ако министърът през цялото време само пие и ме зяпа, а вие все повече и повече се отегчавате, вечерта няма да е особено забавна. Следващия път трябва може би да доведете председателя.

Сигурно си мислите, че цялата вечер кроях планове как да стигна до това. Вярно, че връщайки се в Гион, повече от всичко се надявах да намеря начин да съм с председателя. Не че толкова копнеех за възможността да съм отново в една стая с него, да се наклоня, за да му пошушна нещо и да усетя аромата на кожата му. Ако неща от този род щяха да с единственото, което животът ми предлага, по-добре щеше да е да спра този единствен ярък източник на светлина и да оставя очите си да свикнат постепенно с тъмнината. Както се струва сега, може би беше истина, че пътят на живота ми водеше към Нобу. Не бях чак толкова глупава, за да си въобразявам, че съм в състояние да променя посоката на съдбата си. Но не можех и да изоставя последните следи от надежда.

— Обмислял съм да го доведа — отвърна Нобу. — Министърът е много впечатлен от него. Но не знам, Саюри. Веднъж вече ти го казах. Той е много зает човек.

Министърът подскочи, сякаш някой го бодна и успя да се изправи до седнало положение. Нобу бе толкова отвратен от вида на дрехите му, че ме изпрати да доведа прислужница с мокра кърпа. След като тя почисти сакото му и излезе, Нобу каза:

— Е, господин министър, нали вечерта беше прекрасна. Следващия път ще е още по-забавно, защото вместо да повръщате върху мен, ще имате може би възможност да повърнете върху председателя и още една-две гейши.

Стана ми много приятно, като спомена председателя, но не посмях да реагирам.

— Харесвам тази гейша — каза министърът. — Не искам друга.

— Името й е Саюри и е по-добре да я наричате така, иначе тя няма да се съгласи да дойде. А сега ставайте. Време е да се прибираме вкъщи.

Изпратих ги до преддверието, помогнах им да се обуят и облекат и изчаках да излязат вън на снега. Министърът беше толкова зле, че щеше да се стовари върху портата, Нобу не го бе стиснал за рамото.

По-късно същата нощ двете с Мамеха се отбихме на парти, пълно с американски войници. Когато пристигнахме, вече никой нямаше нужда от техния преводач, защото го бяха накарали да изпие прекалено много, но офицерите познаха Мамеха. Бях малко удивена, когато зашумяха и заразмахваха ръце, правейки знаци, че искат тя да танцува — очаквах, че ще седим тихо и спокойно и ще я наблюдаваме, но щом тя започна, няколко офицери станаха и заподскачаха край нея. Ако ми бяхте казали, че ще се случи, нямаше да съм сигурна, но… с една дума, избухнах в смях и за пръв път от много време се забавлявах истински. Накрая дори подехме игра, в която Мамеха и аз свирехме поред на шамисен, а американците танцуваха около масата. Спреше ли музиката, те трябваше да се втурнат към местата си. Онзи, който последен се добираше до място, изпиваше за наказание чаша саке.

По средата на партито споделих с Мамеха колко е хубаво да гледаш как всички се забавляват от сърце, въпреки че не говорят един и същи език, докато малко по-рано същата вечер с Нобу и друг един японец сме прекарали ужасно. Тя ме поразпита и после каза:

— Трима души са наистина твърде малко. Особено ако единият от тях е Нобу в отвратително настроение.

— Предложих му следващия път да доведе председателя. Освен това ни е нужна още една гейша, не мислиш ли? Някоя шумна и забавна.

— Да, може би ще намина…

Най-напред се удивих, като я чух да казва това, защото никой на този свят не би описал Мамеха като „шумна и забавна“. Тъкмо се канех да й обясня какво имам предвид, когато тя проумя, види се, недоразумението и каза:

— Да любопитна съм… но ако ти е нужна шумна и забавна гейша, трябва, струва ми се, да поговориш със своята стара приятелка Пити.

Откакто се бях върнала в Гион, навсякъде се натъквах на спомени за Пити. Всъщност още щом прекрачих прага на нашата окия, си я спомних как в деня на затварянето на квартала ми се поклони за сбогом — сковано, както се полагаше да се поклони на осиновената дъщеря. През цялата седмица, докато почиствахме къщата, не преставах да мисля за нея. Дори веднъж, като помагах на прислужницата да забърсва дървенията, си я представих да свири на шамисен, седнала на пода точно пред мен. Празното място бе сякаш изпълнено с бездънна тъга. Нима откакто и двете бяхме момичета, беше изтекло толкова много време? Бих могла, струва ми се, лесно да я изхвърля от съзнанието си, но така и не успях да свикна с разочарованието, че дружбата ни пресъхна. Проклинах проклетото съперничество, подтикнало ни към това. Осиновяването ми й нанесе последния удар, но не можех да се отърся от мисълта, че и аз имам отчасти вина. Тя бе проявявала към мен само доброта. Би трябвало да намеря начин да й се отблагодаря.

Колкото и да е странно, не ми беше хрумвало да се срещна с Пити, докато Мамеха не ми го подсказа. Първата ни среща несъмнено щеше да е трудна, но цялата нощ го обмислях и реших, че тя вероятно ще оцени това да я въведат в по-изискан кръг като промяна от войнишките партита. Имах, разбира се, и друго наум. Надявах се, че след толкова години може би щяхме да започнем да възстановяваме дружбата си.

Не знаех нищо за положението на Пити, освен че се е завърнала в Гион, затова отидох да поговоря с Леля, на която тя бе писала преди няколко години. Разбрах, че в писмото си Пити я молела да я вземат пак в нашата окия след отварянето й, защото се бояла, че иначе няма да си намери място. Леля може и да е била склонна на това, но Майка отказала с аргумента, че Пити е лоша инвестиция.

— Живее в малка тъжна окия в Ханами-чо — обясни ми Леля. — Но да не вземеш да се съжалиш над нея и да я доведеш тук. Майка ще откаже да я види. Мисля, че изобщо е глупаво да говориш с нея за това.

— Трябва да призная, че винаги ми е било мъчно за случилото се между нас двете…

— Нищо не се е случило между вас. Пити пропадна, а ти успя. Във всеки случай тя се справя добре напоследък. Чувам, че американците не могат да й се нарадват. Тя е недодялана, а точно това е, което им харесва.

Още същия следобед пресякох булевард Шиджо по посока към Ханами-чо, район на Гион, и намерих малката тъжна окия. Спомняте ли си Корин — приятелката на Хацумомо, и това как в най-мрачните години на войната тяхната окия изгоря… С една дума, пожарът беше засегнал и съседната, а тъкмо в нея живееше Пити. Външните стени бяха черни от едната страна, а там, където покривът бе изгорял, бяха наковани надве-натри дървени дъски. В Токио или в Осака такава къща щеше да е съвършено необитаема, но тук стърчеше в центъра на Киото.

Млада прислужница ме въведе в гостна, която миришеше на мокра пепел, и след малко ми сервира чаша слаб чай. Чаках доста време, докато най-сетне Пити отвори плъзгащата се врата. Почти не я виждах в тъмнината на коридора, но самата мисъл, че стои там, ме изпълни с такава топлота, че станах и отидох да я прегърна. Тя направи няколко крачки навътре, отпусна се на колене и ми се поклони толкова официално, сякаш бях самата Майка.

— Ама какво правиш… това съм аз! — казах.

Тя дори не вдигна поглед, а продължи да гледа в рогозките като прислужница в очакване на заповеди. Много се разочаровах и се върнах на мястото си до масата.

Когато се видяхме за последен път през войната, лицето й бе все още кръгло и по детски пълно, но малко по-тъжно. Оттогава се беше променила доста. Едва по-късно разбрах, че след затварянето на фабриката за лещи, в която работеше, Пити се подвизавала повече от две години в Осака като проститутка. Устата й бе станала по-малка — може би защото я бе държала стисната, не знам. И макар лицето й да бе все така широко като питка, налетите й бузи бяха хлътнали и това им придаваше особен изтерзан финес, който ме порази. Не че се бе разхубавила до степен да съперничи на Хацумомо или нещо подобно, но в лицето й се бе появила някаква женственост.

— Знам, че ти е било трудно, но изглеждаш много хубава — казах.

Тя не отговори, а само наклони леко глава, за да покаже, че ме е чула. Поздравих я, че е станала толкова известна, и се опитах да я разпитам за живота й след войната, но тя остана толкова безизразна, че започнах да съжалявам, задето съм дошла.

После след неловко мълчание най-сетне каза:

— Дошла си просто за да си поговорим ли, Саюри? Защото не мога да ти кажа нищо, което да те заинтересува.

— Всъщност неотдавна се видях с Нобу Тошикадзу и… той ще идва от време на време с един човек. Мислех си дали не би проявила добрината да ни помогнеш да го забавляваме.

— И, разбира се, се отказа, като ме видя.

— О, не. Не знам защо говориш така. Нобу Тошикадзу и председателят Ивамура Кен, искам да кажа председателя Ивамура, биха оценили високо компанията ти. Ето, виждаш колко е просто.

Пити помълча известно време, забила поглед в рогозките на пода. После каза:

— Бях престанала да вярвам, че нещо в живота е „толкова просто“. Знам, че ме мислиш за глупава…

— Пити!

— … но мисля, че имаш навярно друга причина, за която няма да ми кажеш.

После се поклони леко, с което ме озадачи. Или искаше да се извини за думите си, или пък се канеше да стане и да си отиде.

— Нямам друга причина — отвърнах. — Да си призная, надявах се, че след всичките тези години двете бихме могли да сме приятелки като някога. Преживели сме заедно толкова неща… включително и Хацумомо! Струва ми се съвсем естествено да се срещаме отново.

Тя не каза нито дума.

— Следващата събота председателят Ивамура и Нобу пак ще поканят министъра в чайната „Ичимура“. Ще се радвам да те видя там, ако решиш да дойдеш.

Бях й донесла пакет чай, затова развързах кърпичката, в която го бях загърнала, и го оставих на масата. Станах, опитвайки се да измисля нещо мило на сбогуване, но тя изглеждаше толкова объркана, че реших просто да си тръгна.

31

През петте-шестте години от последната си среща с председателя бях чела по вестниците за всичките му трудности и неприятности — не само несъгласията с военното правителство в последните години на войната, а и следвоенните му патила, когато трябвало да се бори, за да спаси компанията си от конфискуване. Нямаше да се изненадам, ако това го бе състарило много. На една негова снимка във вестник „Йомиури“ около очите му се забелязваше тревожно напрежение. Приличаше ми на съседа на господин Арашино, който все поглеждаше към небето да види дали няма самолети. Така или иначе, с наближаване на края на седмицата трябваше да си напомням, че Нобу не е решил дали наистина да го доведе. Не ми оставаше нищо друго, освен да се надявам.

В събота сутринта се събудих рано и когато отворих хартиените щори, видях, че по стъклата бие леден дъжд. Долу на уличката млада прислужница тъкмо се опитваше да стане — беше се подхлъзнала на заледените камъни. Денят беше сив и тягостен и аз се боях дори да си прочета хороскопа. Към обяд стана още по-студено и докато ядях в гостната, от устата ми излизаше пара, а леденият дъжд тропаше по прозореца. Много партита бяха отменени, защото по улиците беше опасно да се върви. Привечер Леля позвъни в „Ичирики“, за да попита дали партито на компанията „Ивамура“ не е отменено. Съдържателката каза, че телефонните кабели към Осака са изпокъсани и засега не знае нищо. Затова се изкъпах и облякох, а господин Бекку едва ли не ме отнесе до чайната. Беше обул галоши, които беше взел назаем от по-малкия си брат — фризьор в района Понточо.

В „Ичирики“ цареше пълен хаос — в помещенията на прислугата се беше спукала тръба и жените бяха толкова заети, че не можах да привлека вниманието на нито една. Затова, без да чакам да ме придружат, тръгнах към стаята, където преди седмица бях забавлявала Нобу и министъра. Не очаквах да заваря някого там — мислех си, че Нобу и гостът му са все още на път, а и Мамеха не беше в града и сигурно нямаше да й е лесно да се върне. Преди да отворя плъзгащата се врата, поседях коленичила със затворени очи и с ръка на стомаха, за да се поуспокоя. Неочаквано си дадох сметка, че в коридора е прекалено тихо. От стаята не се чуваше дори шепот. Осъзнах безкрайно разочарована, че най-вероятно е празна. Понечих да стана и да си тръгна, но все пак реших за всеки случай да отворя. На масата вътре седеше председателят. Държеше списание и ме гледаше над очилата си за четене. Толкова се изненадах, като го видях, че загубих и дар слово. Накрая все пак успях да отворя уста.

— Боже мой, господин председател! Кой ви е оставил сам? Съдържателката много ще се ядоса.

— Ами че тя ме изостави — отвърна той и затвори шумно списанието. — Тъкмо се чудех какво й се е случило.

— Дори нямате нищо за пиене. Нека ви донеса саке.

— Същото каза и съдържателката. Ще вземеш и ти да изчезнеш и аз цяла нощ ще трябва да си чета списанието, вместо да се радвам на компанията ти. — Свали си очилата и докато ги прибираше в джоба си, не преставаше да ме гледа с присвити очи.

Станах, за да отида при него на масата, и ми се стори, че просторната стая с бледожълтите копринени стени започва да се смалява, защото не мисля, че някоя стая би била достатъчна да побере чувствата ми. Виждах го отново след цяла вечност и това събуди нещо отчаяно у мен. Удивих се, че ми е тъжно, а не, както бих си въобразила, много радостно. Често се бях притеснявала, че и той като Леля се е състарил бързо през войната. Дори от разстояние вече успях да забележа, че ъглите на очите му са с по-остри бръчки, отколкото си ги спомнях. А и кожата около устата му бе започнала да се отпуска, макар това да придаваше на силните му челюсти някакво достойнство. Седнах на масата, погледнах го крадешком и открих, че ме наблюдава безизразно. Канех се да започна разговор, но той ме изпревари.

— Ти си все така хубава, Саюри.

— О, господин председател, няма да вярвам вече на нито една ваша дума. Наложи се да прекарам половин час пред огледалото, за да не си личи колко са хлътнали бузите ми.

— Сигурен съм, че през последните няколко години си преживяла по-големи страдания от това, че си поотслабнала. Защото с мен поне беше така.

— Господин председател, ако нямате против това, което ще кажа… Чух нещичко от Нобу сан за трудностите, пред които е изправена компанията ви…

— Да, но няма защо да го обсъждаме. Понякога страдаме само защото се опитваме да си представим какъв би бил светът, ако мечтите ни се сбъднеха.

Отправи ми тъжна усмивка, която ми се видя прекрасна. Унесох се в съзерцаване на идеалния полумесец на устните му.

— Ето че ти се предоставя възможност да използваш чара си и да промениш нещата — додаде той.

Не успях дори да отворя уста, за да отговоря, и вратата се отвори. Влезе Мамеха, а след нея — Пити. Бях безкрайно изненадана, защото изобщо не очаквах, че ще дойде. Що се отнася до Мамеха, тя очевидно току-що се бе върнала от Нагоя и бе дотичала в „Ичирики“ с мисълта, че е закъсняла ужасно. Първото, което попита, след като поздрави председателя и му благодари за някаква негова услуга преди седмица, бе защо Нобу и министърът все още ги няма. Председателят призна, че също е удивен.

— Какъв невероятен ден е днешният — каза Мамеха сякаш на себе си. — Малко преди гара Киото влакът спря и не помръдна цял час, но не можехме да слезем. В крайна сметка двама младежи се измъкнаха през прозореца. Единият май се и нарани. А когато най-сетне се добрах до „Ичирики“, оказа се, че няма никой. Бедната Пити бродеше самотна по коридорите! Вие познавате Пити, нали, господин председател?

Все още не бях успяла да я огледам отблизо, но Пити носеше изумително пепелносиво кимоно с искрящи златни пръски от кръста надолу, които се оказаха избродирани пеперуди на фона на огрени от лунна светлина планини и вода. И председателят, изглежда, бе смаян, защото я накара да се завърти, за да я огледа добре. Тя се изправи подчертано благоприлично и се завъртя един път.

— Реших, че не мога да вляза в чайна като „Ичирики“, облечена в някое от кимоната, които обикновено нося — обясни тя. — Повечето в нашата окия не са особено ефектни, въпреки че американците май не правят разлика.

— Ако не беше толкова откровена с нас, щяхме да си помислим, че винаги се обличаш така — подхвърли Мамеха.

— Шегувате ли се? Никога в живота си не съм обличала толкова красиво нещо. Взех го назаем от една съседна окия. Нямате представа колко очакват да им платя, но никога няма да имам толкова пари, тъй че е все едно, нали?

Забелязах, че на председателя му е забавно, защото една гейша никога не говори пред мъж за нещо толкова глупаво като цената на кимоно. Мамеха се обърна, за да му каже нещо, но Пити я прекъсна:

— Мислех си, че някаква важна клечка ще е тук тази вечер.

— Сигурно имаш предвид председателя. Не мислиш ли, че той е „важна клечка“?

— Той сам си го знае. Няма защо аз да му го казвам.

Председателят погледна Мамеха и вдигна вежди, уж изненадан.

— Във всеки случай Саюри ми каза за някакъв друг тип — продължи Пити.

— Сато Норитака, Пити — каза председателят. — Новоназначен заместник-министър на финансите.

— О, познавам го този тип Сато. Има вид на голямо прасе.

Всички се разсмяхме.

— Господи, Пити, какви неща излизат от устата ти! — възкликна Мамеха.

В този момент вратата се отвори и Нобу и министърът влязоха. И двамата бяха аленочервени от студа. Следваше ги прислужница със саке и закуски на поднос. Нобу се заразтрива с едната си ръка и потропваше с крака, но министърът го подмина с тежки стъпки и се устреми към масата. После изгрухтя за поздрав на Пити и й направи знак с глава да се поотмести, за да му освободи местенце до мен. Представихме се един на друг и Пити каза:

— О, господин министър, обзалагам се, че не ме помните, но аз знам много за вас.

Министърът лисна в устата си сакето, което току-що му налях, и я погледна, както ми се стори, навъсено.

— Какво знаеш? — попита Мамеха. — Разкажи ни нещо.

— Знам, че господин министърът има по-малка сестра, която е женена за кмета на Токио. И знам, че е тренирал карате и си е чупил ръката.

Сигурно беше вярно, защото той изглеждаше леко изненадан.

— Освен това, господин министър, познавам едно момиче — някогашна ваша познайница — продължи Пити. — Нао Ицуко. Работехме заедно в една фабрика в предградията на Осака. Искате ли да чуете какво ми сподели веднъж? Че двамата няколко пъти сте правили…

Боях се, че той ще се ядоса, но вместо това изразът на лицето му се смекчи, докато не си дадох сметка, че всъщност виждам проблясъци на гордост.

— Тя наистина беше хубаво момиче, тази Ицуко — каза той, като гледаше Нобу с лека усмивка.

— Виж ти, господин министър — откликна Нобу. — Не съм и допускал, че сте имали подобни отношения с жени. — Думите му звучаха много искрено, но на лицето му забелязах едва прикритото отвращение. Очите на председателя пробягаха по моите — той очевидно се забавляваше.

След миг вратата се плъзна встрани и три прислужници внесоха вечерята на мъжете. Бях малко гладна и си наложих да отклоня очи от крема с ядки от гинко в сивозеленикави чашки. По-късно прислужниците донесоха печена на скара тропическа риба върху борови иглички. Нобу, изглежда, забеляза, че съм гладна, защото настоя да я опитам. Председателят предложи същото на Мамеха и на Пити, която отказа с думите:

— Не бих я докоснала за нищо на света. Дори няма да я погледна.

— Защо, какво й е? — попита Мамеха.

— Ще ми се подигравате, ако ви кажа.

— Кажи ни, Пити — настоя Нобу.

— Как ли пък не? Това е голяма и дълга история, а освен това никой няма да ми повярва.

— Голямата лъжа! — подхвърлих.

Нямах предвид, че Пити лъже. Някога, още преди да затворят Гион, често играехме една игра, наречена „голямата лъжа“, според която всеки трябваше да разкаже две истории, като само едната е истинска. Участниците се опитват да отгатнат коя точно и загубилият е длъжен да изпие стъклена чаша саке.

— Не играя — отсече Пити.

— Тогава просто ни разкажи историята с рибата — подкани я Мамеха. — И можеш да не разказваш друга.

Пити не изглеждаше очарована, но двете с Мамеха дълго я фиксирахме с поглед и в крайна сметка тя отстъпи.

— Е, добре. Ето ви историята. Родена съм в Сапоро, а там имаше един рибар, който веднъж хванал необикновена наглед риба, способна да говори.

Двете с Мамеха се спогледахме и избухнахме в смях.

— Смейте се, щом искате, но това е самата истина.

— Продължавай, Пити, слушаме те — каза председателят.

— Та ето какво станало. Рибарят я положил, за да я изчисти, а тя започнала да издава звуци, наподобяващи човешки говор. Само дето човекът не я разбирал. Повикал други рибари и те слушали известно време. Рибата вече беряла душа, защото сума ти време минало, откакто я извадили от водата, затова решили да не се маят и да я убият. Но точно тогава един старец си проправил път през тълпата и заявил, че разбира всяка нейна думичка, защото говорела на руски.

Всички избухнахме в смях и дори министърът изгрухтя няколко пъти. А когато се успокоихме, Пити каза:

— Знаех си, че няма да ми повярвате, но това е самата истина.

— Искам да знам какво е казала рибата — заяви председателят.

— Тя почти издъхвала, затова било нещо като… шепот. А когато старецът се наклони и приближил ухо до устните й…

— Рибите нямат устни — обадих се аз.

— Е добре, до… както и да се наричат тези неща. До краищата на устата й. И тогава рибата рекла: „Кажи им да не се маят и да ме почистят. Нямам за какво повече да живея. Онази риба ей там, която издъхна преди секунда, беше жена ми.“

— Значи рибите се женят! — възкликна Мамеха. — Имат съпруги и съпрузи!

— Било е преди войната — казах. — От войната насам не могат да си позволят да се женят. Просто плуват насам-натам и си търсят работа.

— Това се е случило много преди войната — поясни Пити. — Много, много преди войната. Преди дори майка ми да се роди.

— Тогава откъде знаеш, че е истина? — попита Нобу. — Не е възможно рибата да ти е разказала.

— Тя е издъхнала веднага! Как би могла да ми я разкаже, като не съм била родена още? Освен това не разбирам руски.

— Добре, Пити, значи вярваш, че и рибата в чинията на председателя е говореща — казах.

— Не съм казала такова нещо. Но изглежда досущ като онази говореща риба. Не бих я яла, дори да умирам от глад.

— Откъде знаеш как е изглеждала, щом като нито ти, нито майка ти сте били родени? — попита председателят.

— Знаете как изглежда министър-председателят, нали? Но срещали ли сте се някога с него? Всъщност вие може и да сте се срещали. Нека дам по-добър пример. Знаете как изглежда императорът, но никога не сте имали честта да се срещнете с него!

— Председателят е имал честта, Пити — каза Нобу.

— Разбирате какво искам да кажа. Всеки знае как изглежда императорът. Това се опитвам да ви кажа.

— Има негови снимки — поясни Нобу. — Не е възможно да си видяла снимка на рибата.

— Там, където съм израсла, тя е много известна. Мама ми е разказала всичко за нея и аз ви казвам, че е изглеждала досущ като онова нещо там на масата!

— Благодаря на бога, че има такива хора като теб, Пити — каза председателят. — Ти караш всички ни да изглеждаме истински глупаци.

— Е, това е моята история. Няма да разказвам втора. Ако искате да играете на „голямата лъжа“, нека някой друг започне.

— Аз ще започна — заяви Мамеха. — Ето първата ми история. Когато бях на пет-шест години, отидох една сутрин да извадя вода от кладенеца в нашата окия и чух звуци — някакъв мъж сякаш се покашля. Звуците идеха от кладенеца. Събудих госпожата и тя дойде да чуе. Когато осветихме с фенер, не видяхме никого вътре, но продължихме да чуваме мъжа и дълго след изгрев слънце. После звуците секнаха и това никога повече не се повтори.

— Другата история е истина — каза Нобу. — Макар все още да не съм я чул.

— Трябва да изслушате и двете — продължи Мамеха. — Ето я и втората. Веднъж отидохме с няколко гейши в Осака да забавляваме Акита Масаичи в дома му. Той беше виден бизнесмен, натрупал състояние преди войната. След като часове наред пяхме и пихме, Акита сан заспа на рогозките на пода и една от гейшите ни отведе тайничко в съседната стая и отвори голям шкаф, пълен с всевъзможни порнографии. Имаше порнографски гравюри, сред които и някои на Хирошиге.

— Хирошиге никога не е правил порнографски рисунки.

— Не, правил е, Пити — каза председателят. — Виждал съм някои от тях.

— А също така — продължи Мамеха, — имаше картини на най-различни дебели европейци — жени и мъже, — както и филмови ленти.

— Познавам добре Акита Масаичи — каза председателят. — Не би могъл да има колекция от порнографии. Първата история е истина.

— Какво говорите, господин председател — извика Нобу. — Вярвате на приказки за мъжки глас, идващ от кладенец?

— Не е нужно да вярвам. Важното е дали Мамеха мисли, че е истина.

Пити и председателят гласуваха за мъжа в кладенеца. Министърът и Нобу бяха за порнографията. Колкото до мен, бях вече чувала и двете истории и знаех, че истинската е тази за мъжа в кладенеца. Министърът изпи чашата саке, без да възрази, но Нобу през цялото време не спря да мърмори и затова решихме да е следващият.

— Не ми се играе — заяви той.

— Или ще играете, или всеки път ще изпивате за наказание чаша — каза Мамеха.

— Е, добре, искате две истории. Ще ви ги разкажа. Ето първата. Имах бяло кученце на име Кубо. Когато една вечер се прибрах, козината му беше съвършено синя.

— Възможно е — обади се Пити. — Сигурно е било отвлечено от някакви демони.

Нобу погледна така, сякаш не можеше да повярва напълно, че Пити говори сериозно, но все пак продължи:

— Следващия ден това се повтори, само че този път козината на Кубо беше яркочервена.

— Били са демоните — отсече Пити. — Демоните обичат червеното. То е цветът на кръвта.

Като чу това, Нобу наистина се вбеси.

— Чуйте сега втората ми история. Миналата седмица отидох толкова рано на работа, че секретарката ми още не беше дошла. Е, коя от двете е истинската?

Всички избрахме, естествено, секретарката. Всички освен Пити, която трябваше да изпие чаша саке. И забележете, не чашка, а чаша. Наля й министърът — напълни я, а после започна да добавя капка по капка, докато чашата не преля. Пити трябваше да отпие, преди да я вдигне. Притесних се за нея, защото тя никак не издържаше на алкохол.

— Не мога да повярвам, че историята за кучето не е истина — каза тя, след като изпи чашата. Стори ми се, че вече заваля леко думите. — Как бихте могли да измислите подобно нещо?

— Как бих могъл да го измисля ли? Въпросът е как можеш да го повярваш? Кучетата не стават сини. Или червени. И няма демони.

Беше мой ред да разказвам.

— Първата ми история е следната. Една нощ преди няколко години актьорът от театър Кабуки Йоегоро беше много пиян и ми каза, че винаги съм му се струвала красива.

— Тази е истинска — обади се Пити. — Познавам Йоегоро.

— Да, сигурна съм. Но въпреки това той ми каза, че ме намира за красива и оттогава ми изпраща от време на време писма. В ъгъла на всяко залепва къдрав черен косъм.

Председателят се разсмя, но Нобу изглеждаше сърдит и каза:

— Ах, тези актьори от театър Кабуки. Какви досадници!

— Не разбирам. Какво искаш да кажеш с „къдрав черен косъм“? — попита Пити, но по израза й личеше, че знае какъв е отговорът.

Всички замлъкнаха в очакване на втората история. Тя ми беше на ума, откакто започнахме играта, макар че се притеснявах и се чудех дали изобщо да я разказвам, а и никак не бях сигурна, че ще е редно да го сторя.

— Веднъж като дете — подех, — бях много разстроена, затова отидох на брега на потока Ширакаба и заплаках…

Още щом започнах да разказвам, изпитах чувството, че се пресягам през масата, за да докосна ръката на председателя. Защото ми се струваше, че никой от присъстващите не би видял нищо особено в разказа ми, докато той щеше да разбере тази много лична история — или поне се надявах, че ще я разбере. Имах чувството, че разговарям с него интимно както никога досега и усещах, че започва да ме облива топлина. Преди да продължа, вдигнах очи в очакване да видя, че ме гледа озадачено. Но той като че изобщо не слушаше. Изведнъж се почувствах куха, като момиче, което позира за тълпите и ходи напред-назад, но открива, че улицата е пуста.

Сигурна съм, че вече всички се отегчиха да ме чакат, защото Мамеха попита:

— Е, и? Продължавай.

И Пити промърмори нещо, но не я разбрах.

— Ще ви разкажа друга история — казах. — Спомняте ли си гейшата Окачи? Загина при нелепи обстоятелства през войната. Години преди това двете си приказвахме един ден и тя ми каза, че постоянно се бои, че на главата й ще падне тежък сандък и ще я убие. Точно така и загина. Пълен със старо желязо кош паднал от една полица върху й.

Бях толкова унесена в други мисли, че едва в този миг проумях, че нито една от историите ми не е истина — и двете отговаряха само отчасти на истината. Беше ми обаче все едно, защото в тази игра повечето хора лъжеха. Затова изчаках председателят да направи своя избор — той бе за историята за Йоегоро и къдравия косъм — и обявих, че е прав. Пити и министърът трябваше да изпият по чаша саке.

После беше ред на председателя.

— Не ме бива много в тия игри — каза той. — Не като вас, гейшите, които сте пристрастени към лъгането.

— Председателю! — извика строго Мамеха, но, разбира се, на шега.

— Притеснявам се за Пити, затова ще опростя нещата. Ако й се наложи да изпие още една чаша, мисля, че няма да издържи.

Вярно, че Пити вече трудно фокусираше очите си. Дори май не го слушаше, докато не чу името си.

— И така, слушай внимателно, Пити. Ето я първата ми история. Тази вечер дойдох в чайната „Ичирики“, за да присъствам на парти. А ето я и втората. Преди няколко дни една риба влезе в офиса ми — о, не, забрави го. Ти си в състояние да повярваш и в ходещи риби. Какво ще кажеш за тази. Преди няколко дни отворих чекмеджето на бюрото си и едно човече в униформа изскочи оттам и започна да пее и да танцува. Е, кажи сега коя от двете е истина?

— Не очаквате от мен да повярвам, че от чекмеджето ви е изскочило човече — отвърна тя.

— Просто избери една от двете. Коя е истина? — Другата. Не помня за какво беше.

— За наказание ще трябва да ви накараме да изпиете една чаша, господин председател — каза Мамеха.

Като чу „чаша“ и „за наказание“ Пити, изглежда, реши, че е направила нещо нередно, защото преди да разберем какво става, тя погълна половин чаша и вече не изглеждаше никак добре. Пръв я забеляза председателят и й измъкна чашата от ръцете.

— Не си водосточна тръба, Пити — каза й той. Тя го гледаше с такъв празен поглед, че той попита дали го чува.

— Може и да ви чува, но едва ли ви вижда — обади се Нобу.

— Хайде, Пити — подкани я председателят. — Ще те изпратя до вкъщи. Или ще те завлека, ако се наложи.

Мамеха предложи помощта си и двамата я изведоха, като оставиха Нобу и министъра с мен.

— Е, господин министър, как ви се стори тази вечер? — каза най-сетне Нобу.

Мислех, че министърът е не по-малко пиян от Пити, но той измърмори, че била много приятна.

— Много приятна наистина — добави, като поклати няколко пъти глава. После ми протегна чашката си да му я напълня, но Нобу я изтръгна от ръката му.

32

През цялата зима и през пролетта Нобу продължи да води министъра в Гион два пъти седмично. Като се има предвид колко много време през тези месеци двамата прекарваха заедно, човек би помислил, че министърът би трябвало да е разбрал, че Нобу изпитва към него същото чувство, което остра ледена висулка изпитва към ледена канара, но и да беше разбрал, не показваше никакви признаци. Истината е, че министърът, изглежда, почти нищо не забелязваше освен това дали съм коленичила до него и дали чашата му е пълна. Тази преданост правеше понякога живота ми доста труден — ако обръщах прекалено внимание на министъра, Нобу ставаше раздразнителен и онази страна на лицето му с по-малкото белези ставаше кървавочервена от гняв. Затова присъствието на председателя, на Мамеха и на Пити беше за мен безценно — досущ като сламата за коша.

Ценях присъствието на председателя и по друга причина, естествено. През тези месеци общувах с него повече, отколкото през всичкото време дотогава, и постепенно проумях, че образът му в съзнанието ми, такъв какъвто си го представях нощем в постелята си, не бе всъщност действителният; поне не съвсем. Например винаги си представях, че клепачите му са гладки, почти без мигли, но в действителност те завършваха с гъсти и меки като четчици косми. А устата му беше много по-изразителна, толкова изразителна, че макар често да прикриваше чувствата си, правеше го доста зле. Когато нещо го забавляваше, но не желаеше да даде да се разбере, аз все пак забелязвах как краищата на устата му потрепват. Или когато се унасяше в мисли — за някой проблем от деня, да речем, понякога въртеше чашката в ръка и устата му се нацупваше така, че от двете страни на брадичката му се образуваха вертикални бръчки. Изпаднеше ли в такова състояние, аз се чувствах свободна да го наблюдавам без всякакъв свян. Намирах, че нещо в начина, по който цупеше уста, и дълбоките бръчки са очарователни. Сякаш показваха колко задълбочено мисли за нещата и колко сериозно го занимава светът. Една вечер, докато Мамеха разказваше дълга история, аз така се унесох да го съзерцавам, та когато най-сетне се опомних, си дадох сметка, че ако някой ме е наблюдавал, би се учудил какво всъщност правя. За щастие министърът бе вече твърде замаян от сакето, за да забележи, а Нобу дъвчеше нещо и ровеше с пръчиците из чинията си, без да обръща внимание нито на Мамеха, нито на мен.

Пити обаче май ме беше наблюдавала през цялото време. Когато я погледнах, на лицето й имаше усмивка, която не знаех как да тълкувам.

Една вечер към края на февруари Пити легна болна от грип и не можа да дойде в „Ичирики“. Същата вечер и председателят закъсня, тъй че двете с Мамеха прекарахме цял час да забавляваме сами Нобу и министъра. Накрая решихме да изпълним танц по-скоро заради себе си, отколкото заради тях. Нобу не беше особен почитател на танците, а министърът изобщо не се вълнуваше от тях. Не беше най-прекрасната ни идея за прекарване на времето, но не можахме да измислим нищо по-добро.

Най-напред Мамеха изпълни няколко кратки танца, а аз й акомпанирах на шамисен. После си сменихме местата. Тъкмо бях заела поза за първия си танц — тялото наклонено така, че ветрилото ми да достига земята, и едната ръка протегната настрани, — когато вратата се отвори и на прага застана председателят. Поздравихме го и изчакахме да се настани на масата. Бях много доволна, че дойде, защото макар да знаех, че ме е гледал на сцена, никога не ме бе виждал да танцувам в такава интимна обстановка. Първоначално възнамерявах да изпълня кратък етюд с название „Потрепващи есенни листа“, но се отказах и помолих Мамеха да свири „Жесток дъжд“. В този танц се разказва за това колко дълбоко поласкана е млада жена, когато нейният възлюбен сваля късото си връхно кимоно, за да я скрие от бурята, защото тя знае, че той е омагьосан дух и тялото му ще се разтопи и изчезне, ако се намокри. Моите учителки често ме бяха хвалили за това колко умело изразявам дълбоката скръб на младата жена. Там, където трябваше да се отпусна бавно на колене, аз рядко допусках краката ми да затреперят, както се получаваше при повечето изпълнителки. Може би вече ви споменах, но при танците на школата „Иноуе“ изразът на лицето е също толкова важен, колкото и движението на ръцете или краката. Тъй че макар да ми се щеше, докато танцувам, да поглеждам тайничко председателя, нито веднъж не успях да го направя, защото всеки миг от танца трябваше да държа очите си устремени в нужната посока. Вместо това, за да вдъхна чувство на изпълнението, фокусирах съзнанието си върху най-скръбното нещо, което ми дойде наум — че моят данна е в стаята с мен. Не председателят, а Нобу. Мигът щом тази сцена се избистри в съзнанието ми, всичко наоколо като че се отпусна тежко към земята. Вън в градината от стрехите падаха капки дъжд, тежки като стъклени мъниста. Дори рогозките на пода сякаш се наляха с олово и натежаха неимоверно. Мислех си, че танцувам, за да изразя не болката на загубилата свръхестествения си възлюбен млада жена, а болката, която самата аз щях да изпитам, щом ми отнемат окончателно единственото нещо, имащо смисъл за мен. Улових се, че мисля и за Сацу. Танцът ми даваше израз на горчивината от раздялата ни навеки. Към края се чувствах почти смазана от скръб, но изобщо не бях готова за това, което видях, когато се обърнах, за да погледна председателя.

Седеше на близкия край на масата, така че само аз го виждах. Най-напред си помислих, че изражението му е удивление, защото очите му бяха широко отворени. Но както понякога устата му потрепваше, когато се насилваше да не се засмее, и сега потрепваше, но под въздействието на друго чувство. Не можех да съм сигурна, но имах усещането, че в очите му напират сълзи. Той хвърли поглед към вратата, преструвайки се, че разтърква основата на носа си, за да избърше с пръст ъгълчето на окото си, а сетне попипа веждите си, сякаш проблемът беше в тях. Бях толкова шокирана да видя председателя развълнуван, че без малко да залитна. Тръгнах към мястото си на масата, а Мамеха и Нобу поведоха разговор. След минута председателят ги прекъсна и попита:

— Къде е Пити тази вечер?

— О, тя е болна — отвърна Мамеха.

— Какво искаш да кажеш? Изобщо ли няма да дойде?

— Да, няма. И по-добре, като се има предвид, че е болна от стомашно разстройство — поясни тя и продължи разговора си с Нобу.

Председателят погледна часовника си и каза с все още неукрепнал глас:

— Мамеха, ще трябва да ме извиниш. И аз не се чувствам много добре тази вечер.

Точно когато затваряше зад себе си плъзгащата се врата, Нобу пусна някаква шега и всички се разсмяха. Но аз си мислех за нещо, което ме изплаши. В танца си се бях опитала да изразя болката от отсъствието. И се бях разстроила от това, но бях разстроила и председателя. Нима бе възможно да е мислел за Пити, която всъщност отсъстваше? Не можех да си представя, че е готов да се разплаче, защото тя е болна, но бях вероятно разпалила някакви по-тъмни и сложни чувства. Едно бе безспорно — че щом танцът ми свърши, председателят попита за Пити. И си тръгна, като разбра, че е болна. Не можех да го повярвам. Ако бях открила, че храни чувства към Мамеха, нямаше да се изненадам. Но към Пити? Как би могъл председателят да копнее за някоя толкова… ами, толкова лишена от изтънченост.

Бихте си помислили, че при подобна ситуация всяка жена със здрав разум трябва да изостави надеждите си. И аз наистина известно време посещавах всеки ден гадателя и четях хороскопа си по-внимателно от всякога, търсейки знак дали би трябвало да отстъпя пред, както ми се струваше, неизбежната си съдба. Вярно, че ние, японците, преживявахме десетилетие на съкрушени надежди. Не бих се удивила, ако и моите бяха умрели като надеждите на толкова хора. Но, от друга страна, мнозина вярваха, че някой ден страната ни ще се въздигне, и всички ние знаехме, че подобно нещо не би могло да се случи, ако се бяхме оставили да живеем вечно в разрушенията. Случеше ли се да попадна във вестника на съобщение за фабрика, произвеждала до войната, да речем, части за велосипеди и съумяла да поднови работата си, сякаш войната изобщо не я е имало, всеки път трябваше да си повтарям, че ако цялата ни нация съумее да се измъкне от тъмната, задънена улица, има надежда и че аз също мога да се измъкна.

От март същата година до края на пролетта двете с Мамеха бяхме заети със Старопрестолните танци, които се поставяха отново — за първи път след затварянето на Гион в края на войната. Председателят и Нобу също бяха заети през трите месеца и само два пъти доведоха министъра в Гион. После един ден през първата седмица на юни чух, че от електрическата компания „Ивамура“ са помолили за присъствието ми същата вечер в чайната „Ичирики“. Бях ангажирана от седмици преди това за партита, които не можех току-така да пренебрегна, затова, когато най-сетне отворих плъзгащата се врата, за да се присъединя към партито на „Ивамура“, бях вече закъсняла с половин час. За моя изненада, вместо обичайната група около масата, заварих само Нобу и министъра.

Веднага разбрах, че Нобу е сърдит. Реших, разбира се, че е сърдит на мен, задето съм го накарала толкова време да седи сам с министъра, макар всъщност двамата да си „прекарваха заедно времето“ както катерицата и насекомите, обитаващи едно и също дърво. Нобу барабанеше с пръсти по масата и изражението му беше много гневно, а министърът стоеше до прозореца и гледаше навън към градината.

— Е, добре, господин министър — каза Нобу, когато се настаних на масата. — Стига сте съзерцавали как храстите растат. Нима трябва да седим тук и да ви чакаме цяла нощ?

Министърът се сепна и за извинение се поклони леко, а сетне дойде и седна на възглавничката, която му подложих. Обикновено се затруднявах да измисля какво да му говоря, но тази вечер задачата ми бе по-лесна, защото отдавна не го бях виждала.

— Господин министър, вие не ме харесвате вече!

— А? — откликна той, като едва успя да пренареди чертите на лицето си, така че на него да се изпише удивление.

— Не сте идвали да ме видите повече от месец! Дали защото Нобу сан не прояви любезност да ви води толкова често, колкото би трябвало, а?

— Нобу сан не е нелюбезен — отвърна министърът и изсумтя няколко пъти, преди да продължи. — Вече поисках прекалено много от него.

— Да ви държи далеч оттук цял месец? Той наистина е нелюбезен. Трябва толкова да наваксваме.

— Да — намеси се Нобу. — Най-вече с пиене.

— Ох, Нобу сан е толкова кисел. Цяла вечер ли е такъв? И къде са председателят, Мамеха и Пити? Няма ли да се присъединят към нас?

— Председателят е зает — каза Нобу. — Не знам къде са другите. Те са твой проблем, а не мой.

В този момент вратата се отвори и две прислужници внесоха вечерята на мъжете. Постарах се с все сили да им правя компания, което ще рече, че известно време се опитвах да разговоря Нобу. Той обаче не беше в настроение за приказки. После се помъчих да разговоря министъра, но, естествено, по-лесно би било да изтръгнеш дума-две от печената на скара риба в чинията му. Тъй че в крайна сметка се отказах и започнах да бъбря за каквото ми скимне, докато не се почувствах като бабичка, разговаряща с двете си кучета. През цялото това време наливах щедро и прещедро саке и на двамата. Нобу не пиеше много, но министърът току ми протягаше с благодарност чашката си. И тъкмо когато очите му започнаха да придобиват онзи стъклен поглед, Нобу, като внезапно събудил се човек, изведнъж постави твърдо чашката си на масата, избърса устата си със салфетка и каза:

— И така, господин министър, достатъчно за тази вечер. Време е да се отправяте към къщи.

— Нобу сан, имам чувството, че вашият гост тъкмо започва да се забавлява.

— Достатъчно се забавлява. По изключение го изпращаме по-рано, слава богу. Хайде, министре! Жена ви ще е благодарна.

— Не съм женен — отвърна министърът. Но вече си обуваше чорапите и се приготвяше да стане.

Поведох двамата по коридора към изхода и помогнах на министъра да си обуе обувките.

Такситата бяха все още рядкост заради липсата на бензин, но прислужницата извика рикша и аз помогнах на министъра да се качи в нея. Вече бях забелязала, че той се държи някак странно, но тази вечер бе забил очи в коленете си и дори не се сбогува с мен. Нобу остана в преддверието, загледан в нощта, сякаш наблюдаваше как се сбират облаци, макар нощта да бе ясна. След като изпратих министъра, го попитах:

— Нобу сан, какво, за бога, става с вас двамата?

Той ме изгледа с отвращение и тръгна навътре. Намерих го в стаята да потупва празната си чашка с единствената си ръка. Помислих, че иска саке, но той не ми обърна внимание, когато го попитах, а и без това малката бутилка се оказа празна. Изчаках дълго, защото си мислех, че има да ми каже нещо, но накрая рекох:

— Погледнете се, Нобу сан. Имате бръчка между очите, дълбока като коловоз.

Той отпусна леко мускулите около очите си, така че гънката сякаш изчезна, и каза:

— Не съм млад като някога, разбираш ли?

— Какво би трябвало да означава това?

— Означава, че има постоянни бръчки, които не изчезват само защото казваш, че трябва да изчезнат.

— Има добри и лоши бръчки, Нобу сан. Никога не го забравяйте.

— И ти самата не си млада като някога.

— Сега пък стигате дотам да ме обиждате. Вие сте в по-лошо настроение, отколкото се боях. Защо няма тук никакъв алкохол? Нужно ви е да пийнете.

— Не те обиждам. Установявам факт.

— Има добри и лоши бръчки, има и добри и лоши факти — казах. — Лошите факти най-често се избягват.

Намерих прислужница и я помолих да донесе поднос със скоч и вода, както и малко изсушена сепия за мезе, защото се сетих, че Нобу почти не докосна вечерята си. Когато подносът се появи, налях уиски, допълних чашата с вода и я поставих пред него.

— А сега приемете, че е лекарство, и го изпийте. — Той отпи, но съвсем малка глътка. — До дъно — настоях.

— Ще пия както аз си знам.

— Когато докторът нарежда на пациента да пие лекарство, пациентът го пие. Хайде, изпийте го!

Нобу пресуши чашата, но не ме погледна. Отново му налях и настоях отново да го изпие.

— Ти не си доктор! Ще пия както аз си знам.

— Хайде, хайде, Нобу сан. Всеки път, щом си отворите устата, се забърквате в по-голяма неприятност. Колкото по-зле е болният, толкова повече е лекарството.

— Няма да го изпия. Не обичам да пия сам.

— Добре, ще ви правя компания.

Пуснах няколко бучки лед в чаша и му я протегнах да я напълни. Усмихваше се леко, когато я пое — първата усмивка за тази вечер. Наля ми двойно повече, отколкото аз на него, и добави вода. Грабнах чашата му, излях я в една купа в средата на масата, а след това я напълних точно толкова, колкото и той моята.

Докато пресушавахме чашите си, не можех да не се мръщя, защото да пиеш уиски според мен е като да пиеш дъждовна вода от локва край пътя. Физиономиите ми, изглежда, постигнаха ефект, защото след това Нобу престана да е толкова кисел. Когато отново си поех дъх, казах:

— Не знам какво ви става тази вечер. Или министърът е виновен.

— Не споменавай този човек! Тъкмо бях започнал да го забравям и ето че ти ми напомни. Знаеш ли какво ми каза по-рано тази вечер?

— Нобу сан, мое задължение е да ви развеселя, независимо дали искате, или не повече уиски. Нощи наред гледате как министърът се напива. Сега е моментът вие да се напиете.

Нобу ме изгледа навъсено за пореден път, но взе чашата си като човек, поел към мястото на собствената си екзекуция, разглежда я известно време и чак тогава я изпи. После я сложи на масата и след това разтърка очи с опакото на ръката си, сякаш да ги избистри.

— Саюри, трябва да ти кажа нещо. Все едно рано или късно, ще го чуеш. Миналата седмица двамата с министъра имахме разговор със съдържателката на „Ичирики“. Запитахме я за възможността министърът да стане твой данна.

— Министърът? Нобу сан, не разбирам. Това ли искате да се случи?

— В никакъв случай. Но той ни помогна неимоверно и аз нямам избор. Окупационните власти бяха готови с окончателната си присъда срещу електрическата компания „Ивамура“. Компанията щеше да е конфискувана. На председателя и на мен сигурно щеше да ни се наложи да наливаме бетон или нещо от този род, защото никога нямаше да ни разрешат да работим в бизнеса. Така или иначе, министърът ги накара да се заемат отново с нашия случай и успя да ги убеди, че са прекалено крайни с нас. Което, както знаеш, е самата истина.

— И въпреки това Нобу сан продължава да нарича министъра с какви ли не имена.

— Той заслужава да бъде наричан с всяко име, което ми хрумне! Не обичам този човек, Саюри. А мисълта, че съм му задължен, не ме кара да го заобичам повече.

— Разбирам. Значи трябваше да бъда дадена на министъра, защото…

— Никой не се е опитвал да те даде на министъра. Той и без това не би могъл да си позволи да бъде твой данна. Накарах го да повярва, че компанията „Ивамура“ би искала да плати, каквото намерение изобщо нямахме. Предварително знаех отговора му, иначе не бих задал този въпрос. Министърът беше безкрайно разочарован. За момент дори ми стана жал за него.

В думите на Нобу нямаше нищо смешно. Въпреки това не можах да се сдържа да не се разсмея, защото изведнъж си представих, че министърът е мой данна. Представих си как с тази своя изхвръкнала долна челюст се накланя все по-близо над мен, докато внезапно дъхът му ме блъсва в носа.

— О, ти намираш това за смешно, така ли?

— Наистина, Нобу сан… Съжалявам, но като си представя министъра…

— Не искам да си представяш министъра! Достатъчно отвратително бе да седя редом с него и да разговарям със съдържателката на чайната.

Направих му още едно питие, а той пък на мен. Трябваше да ми е последното, защото и без това стаята ми се струваше вече мъглява. Но Нобу вдигна чашата си и аз нямах друг избор, освен да пия с него. После той избърса уста със салфетката си и каза:

— Ужасно е да си жив днес, Саюри.

— Нобу сан, мислех, че пием, за да се развеселим.

— Познаваме се отдавна, Саюри. Може би от… петнайсет години! Прав ли съм? Не, не отговаряй. Искам да ти кажа нещо, а ти седи там и ме слушай. Отдавна искам да ти го кажа и ето че дойде моментът. Надявам се, че слушаш, защото ще го изрека само веднъж. А сега ме чуй. Не обичам особено гейши, може би вече знаеш. Но винаги съм усещал, че ти, Саюри, не си съвсем като другите.

Почаках да продължи, но той мълчеше и аз попитах:

— Това ли искаше да ми каже Нобу сан?

— Е, не предполага ли това, че би трябвало да съм направил какво ли не за теб? Например… ха! Например да съм ти купувал бижута.

— Но вие сте ми купували бижута. Всъщност винаги сте били много добър. Към мен във всеки случай. Наистина не сте добър към всекиго.

— Трябваше да съм ти купил повече. Но не за това става дума. Трудно ми е да се изразя. Това, което се опитвам да ти кажа, е, че разбрах какъв съм глупак. Преди малко се разсмя при мисълта, че министърът е твой данна. Но я погледни мен — еднорък, с кожа като… Как ме наричат, Гущера ли?

— О, Нобу сан, не бива никога да говорите така за себе си…

— Моментът най-сетне дойде. Чаках години наред. По време на цялата оная твоя глупост с онзи генерал. Всеки път, щом си те представех с него… дори не желая да мисля за това. А самата идея за глупавия министър! Това е най-лошото. Като разбра, че няма да бъде твой данна, той дълго седя като купчина боклук и накрая рече: „Мислех, че ми казахте, че мога да стана данна на Саюри“. Изобщо не съм споменавал подобно нещо! „Направихме, каквото можахме, министре, но нищо не излезе“, рекох му. А той: „Можете ли да ми го уредите поне веднъж?“ — „Какво да уредя веднъж? Да сте само за един път неин данна ли? Искате да кажете само за една нощ?“ И той кимна! Тогава му заявих: „Слушайте, министре! Достатъчно отвратително бе, че отидох при съдържателката на «Ичирики», за да предложа човек като вас за данна на жена като Саюри. Направих го само защото знаех, че няма да стане. Но ако си мислите…“

— Не сте го казали така!

— Разбира се, че точно така го казах. Заявих: „Но ако си мислите, че ще направя така, че да останете и четвърт секунда с нея… Защо трябва да я имате? И изобщо тя не е моя, за да ви я дам, нали? Да ида и да я помоля за такова нещо!“

— Нобу сан, надявам се, че той не го е приел толкова зле, като се има предвид колко много направи за компанията „Ивамура“.

— Не, почакай малко. Не искам да си помислиш, че съм неблагодарен. Министърът ни помогна, защото работата му бе да ни помогне. През последните месеци се отнасях добре с него и няма сега да престана да го правя. Но това не значи, че трябва да му отстъпя нещо, за което съм чакал повече от десет години, и да се съглася той да го притежава! Ами ако бях дошъл при теб, както той искаше? Щеше ли да кажеш: „Добре, Нобу сан, ще го направя заради вас“?

— Ама моля ви… Как да отговоря на такъв въпрос?

— Лесно. Просто ми кажи, че никога не би направила подобно нещо.

— Но, Нобу сан, аз съм в такъв дълг към вас… Ако ме бяхте помолили да ви помогна, не бих могла да ви откажа току-така.

— Я, това е нещо ново! Променила ли си се, Саюри, или винаги е съществувала част от теб, която не съм познавал?

— Винаги съм си мислила, че Нобу сан има прекалено високо мнение за мен…

— Аз не се лъжа в хората. Ако не си жената, която мисля, че си, значи и светът не е такъв, какъвто го виждам. Да не искаш да кажеш, че би се замислила дали да не се отдадеш на човек като министъра? Не чувстваш ли, че на този свят има редни и нередни неща, добро и лошо? Или прекалено дълго си живяла в Гион?

— Боже мой, Нобу сан… Цяла вечност не съм ви виждала толкова разгневен…

Това май беше най-неудачното, защото лицето му мигом пламна от ярост. Той грабна чашата си и така я тресна, че тя се счупи и по масата се разлетяха бучки лед. Нобу обърна ръката си — на дланта му имаше кървава резка.

— О, Нобу сан!

— Отговори ми!

— Дори не мога да мисля точно сега за въпроса ви… Моля ви, трябва да отида и да донеса нещо за ръката ви.

— Би ли се отдала на министъра, независимо кой те е помолил затова? Ако си жена, способна на подобно нещо, искам веднага да напуснеш стаята и никога повече да не ми говориш!

Нямах представа как вечерта бе поела в такава опасна посока, но ми беше напълно ясно, че отговорът ми може да е един-единствен. Исках отчаяно да донеса бинт — от ръката му по масата вече капеше кръв, — но той ме гледаше така настойчиво, че не смеех да помръдна.

— Никога не бих направила подобно нещо — отвърнах.

Мислех, че това ще го успокои, но за дълъг ужасяващ момент той продължи да ме гледа зверски. Накрая въздъхна дълбоко и каза:

— Следващия път си отвори устата, преди да трябва да се порежа, за да чуя отговора ти.

Изхвръкнах от стаята, за да намеря съдържателката. Тя дойде с няколко прислужници, с купа вода и кърпи. Нобу не й позволи да извика лекар, а и, да си призная, раната не беше чак толкова голяма. Съдържателката си отиде, но Нобу потъна в странно мълчание. Опитах се да поведа разговор, но той не прояви интерес.

— Най-напред не мога да ви успокоя, а сега не мога да ви накарам да отворите уста. Не знам дали да ви налея още, или алкохолът е проблемът.

— Пихме достатъчно, Саюри. Време е да идеш и да донесеш камъка.

— Какъв камък?

— Онзи, който ти дадох миналата есен. Парчето бетон от фабриката. Иди да го донесеш.

Усетих, че кожата ми се вледени, защото знаех прекрасно какво значи това. Бе дошло времето Нобу да се предложи за мой данна.

— О, честно казано, толкова много пих, че не знам дали изобщо съм в състояние да вървя — казах. — Може би Нобу сан ще ми разреши да го донеса следващия път, когато се видим?

— Ще го донесеш тази нощ. Защо според теб останах след министъра? Иди да го вземеш, а аз ще те чакам тук.

Помислих си да изпратя някоя прислужница, но знаех, че никога не бих могла да й обясня къде да го търси. Затова с известна трудност тръгнах по коридора, обух се и зашляпах, както ми се струваше в пияно състояние, по улиците на Гион.

Щом стигнах, отидох направо в стаята си и намерих парчето бетон, увито в квадратна копринена кърпа и поставено на една полица в гардероба ми. Разгърнах кърпата и я пуснах на пода, макар че не мога да обясня защо. На излизане се сблъсках на площадката с Леля, която трябва да беше чула как плета крака нагоре и бе излязла да види какво става. Попита ме защо държа камък.

— Отивам да го занеса на Нобу сан. Моля те, спри ме!

— Ти си пияна, Саюри. Какво се е случило с теб тази вечер?

— Трябва да му го върна. И… Ох, ако го направя, това ще е краят на живота ми. Моля те, спри ме…

— Пияна и разплакана. По-зле си от Хацумомо! Не можеш да излезеш пак в този вид.

— Тогава моля те, позвъни в „Ичирики“. И нека кажат на Нобу сан, че няма да дойда. Ще го направиш ли?

— Защо Нобу сан те чака да му занесеш камък?

— Не мога да обясня. Не мога…

— Е, все едно. Щом той те чака, трябва да отидеш — заяви тя, хвана ме за ръката и ме поведе назад към стаята, където на светлината на електрическия фенер ми избърса сълзите и оправи грима ми. А аз седях толкова безсилна, че тя трябваше да държи брадичката ми в ръката си, за да не клюмне. По едно време загуби търпение и в крайна сметка стисна главата ми с две ръце.

— Надявам се никога повече да не те видя в такова състояние, Саюри. Един господ знае какво ти става.

— Аз съм глупачка, леличко.

— Да, що се отнася до тази вечер. Майка ще се ядоса, ако си направила нещо, което да промени доброто отношение на Нобу сан към теб.

— Все още не съм — отвърнах. — Но ако не измислиш нещо, което да…

— Дума да не става — отсече тя и не каза нито повече, докато оправи окончателно грима ми.

Тръгнах обратно към „Ичирики“, носейки тежкия камък с две ръце. Не знам наистина ли беше тежък, или просто ръцете ми бяха натежали от толкова много алкохол. Но когато отново се оказах в стаята с Нобу, имах чувството, че съм изразходвала цялата си енергия. Ако беше отворил дума да стана негова любовница, не бях сигурна дали щях да съумея да сдържа чувствата си.

Оставих камъка на масата. Нобу го хвана с пръсти и го сложи в омотаната си с кърпа длан.

— Надявам се, че не съм ти обещавал толкова голям скъпоценен камък — каза той. — Нямам толкова пари. Но сега е възможно онова, което преди беше немислимо.

Поклоних се и се опитах да не изглеждам разстроена. Нямаше нужда Нобу да ми обяснява какво иска да каже.

33

Същата нощ, докато лежах в постелята си, а стаята край мен се люлееше, реших да съм като рибаря, който часове наред вади ли, вади риба с мрежата си. Щом в съзнанието ми се зародяха мисли за председателя, щях да ги изгребвам отново и отново, докато не остане нито една. Би била умна система, сигурна съм, стига да бих могла да я приложа. Но и една-едничка мисъл за него да се завъртеше в главата ми, все не успявах да я хвана, преди тя да литне и да ме отведе до мястото, забранено за мислите ми. Много пъти се спирах и си казвах: „Не мисли за председателя, мисли за Нобу.“ И много решително се опитвах да си представя, че се срещам с Нобу някъде в Киото. Но после нещо винаги се объркваше. Например мястото, което рисувах във въображението си, бе там, където често си бях представяла, че се срещам с председателя… а после мигом потъвах отново в мисли за него.

Това продължи седмици наред, а аз все се мъчех да се променя. Понякога, когато бях за малко свободна от мисли за председателя, започвах да усещам, че у мен сякаш се отваря яма. Нямах апетит дори когато малката Ецуко идваше късно нощем да ми донесе купичка рядка супа. Малкото пъти, когато наистина успях да се съсредоточа върху Нобу, ме обземаше такова вцепенение, че ставах напълно безчувствена. А когато се гримирах, лицето ми висеше като кимоно на пръчка. Леля ми каза, че приличам на призрак. Ходех както обикновено на партита и банкети, но седях безмълвна с ръце в скута.

Знаех, че Нобу всеки момент ще направи предложение да стане мой данна и ден след ден очаквах новината да стигне до ушите ми. Но седмиците се влачеха без нито думичка за това. После един горещ следобед в края на юни, близо месец, откакто бях върнала парчето бетон, тъкмо обядвах, когато Майка донесе вестник и го отвори, за да ми покаже статия със заглавие „Електрическата компания «Ивамура» си осигурява финансиране от банка «Мицубиши»“. Очаквах, че се споменават всевъзможни подробности за Нобу и за министъра и, разбира се, за председателя, но статията беше пълна най-вече с информация, която не мога да си спомня. В нея се казваше, че категоризацията на компанията е променена от Окупационните власти от… не си спомням — категория еди-каква си на категория еди-каква си. Което означаваше, че тя вече е свободна да подписва договори, да иска заеми и така нататък. Следваха няколко параграфа с данни за лихвени проценти и кредитни линии и накрая за много голям заем, гарантиран предния ден от банка „Мицубиши“. Беше трудна за четене статия, пълна с цифри и икономически термини. Дочетох я и вдигнах поглед към Майка, седнала срещу мен на масата.

— Съдбата на компанията „Ивамура“ се е променила напълно — каза тя. — Защо не ми спомена нищо за това?

— О, майко, почти не разбрах току-що прочетеното.

— Нищо чудно, че Нобу Тошикадзу се обажда толкова често тия дни. Трябва да знаеш, че направи предложение да стане твой данна. Мислех да му откажа. Кой се интересува от човек с несигурно бъдеще? Сега разбирам защо през последните седмици изглеждаш като обезумяла! Е, можеш вече да си отдъхнеш. Ето че най-сетне се случи. Всички сме наясно колко привързана беше през всичките тези години към Нобу.

Продължих да гледам в масата, както подобава на благовъзпитана дъщеря. Но съм сигурна, че на лицето ми бе изписана болка, защото след миг тя продължи:

— Не бива да си толкова апатична, когато той те поиска в леглото си. Може би нещо със здравето ти не е наред. Ще те изпратя на лекар веднага щом се върнеш от Амами.

Единственото Амами, за което бях чувала, беше малък остров недалеч от Окинава и не можех да си представя, че точно това място има тя предвид. Но наистина, както продължи да ми обяснява, същата сутрин на съдържателката на „Ичирики“ се обадили от „Ивамура“ за пътешествие до остров Амами в края на следващата седмица. Помолили да отида заедно с Мамеха, Пити и още една, чието име Майка не можа да си спомни. Тръгвали сме другия петък следобед.

— Но, майко… това е напълно безсмислено. Как така за края на седмицата чак в Амами. Само пътуването с кораб ще отнеме цял ден.

— Нищо подобно. Електрическата компания е уредила за всички вас да пътувате дотам със самолет.

За миг забравих всичките си тревоги около Нобу и подскочих, сякаш някой ме беше убол.

— Майко! — извиках. — Изключено е да летя със самолет.

— Ами ако си в него и той се вдигне, нищо не можеш да направиш! — отвърна тя. Сигурно си мислеше, че шегичката й е много остроумна, защото се разсмя със своя кашлящ смях.

Реших, че при тази липса на бензин и дума не може да става за самолет, затова си наложих да не се притеснявам. И това ми помогна до следващия ден, когато поговорих със съдържателката на „Ичирики“. Оказа се, че американски офицери от Окинава идвали няколко пъти в месеца да прекарат в Осака края на седмицата. Обикновено самолетът летял обратно празен, а след няколко дни идвал да прибере американците. Тъкмо това се били договорили от компанията да използват. Отивахме в Амами само защото имало на разположение празен самолет. Иначе щяхме може би да отидем на някои минерални бани и изобщо да не се налага да си треперим за живота. Накрая съдържателката каза:

— Направо съм щастлива, че не аз, а ти ще летиш с това нещо.

В петък сутринта заминахме за Осака с влак. Заедно с господин Бекку, който трябваше да ни придружи до летището, за да ни помогне за куфарите, групата ни се състоеше от Мамеха, Пити, мен и една по-възрастна гейша на име Шидзуе. Тя не беше от Гион, а по-скоро от Понточо и имаше грозни очила и сребриста коса, от което изглеждаше дори още по-стара. На всичко отгоре брадичката й бе с огромна цепка и изглеждаше като две гърди. За Шидзуе ние останалите бяхме нещо като бурените за гордо извисяващ се кедър. Почти през цялото време тя гледаше през прозореца на влака, току отваряше закопчалката на оранжево-червената си чанта, вадеше си бонбонче и ни хвърляше поглед, с който сякаш казваше, че не разбира защо изобщо е нужно да я притесняваме с присъствието си.

От гарата до летището пътувахме с малък автобус, който беше ужасно мръсен. След час, час и нещо най-сетне слязохме до сребрист самолет с големи перки на крилете. Изобщо не ми стана по-леко, като видях колелцето, на което се крепеше опашката. А когато влязохме, пътеката се спускаше толкова отчайващо стръмно надолу, че бях сигурна, че самолетът е счупен.

Мъжете бяха вече вътре — седяха на задните седалки и разговаряха за бизнес. Освен председателят и Нобу, тук беше и министърът, както и един възрастен мъж — по-късно научих, че е регионалният директор на банката „Мицубиши“. До него седеше мъж на около трийсетте с брадичка като на Шидзуе и дебели очила като нейните. Оказа се, че Шидзуе била дълги години любовница на директора на банката, а младият мъж бил синът им.

Настанихме се в предната част на самолета и оставихме мъжете да продължат скучния си разговор. Скоро чух кашлящ звук и машината потрепери… а като погледнах през прозореца, гигантските перки вън бяха започнали да се въртят. Само след секунди вече се въртяха бясно на сантиметри от лицето ми — приличаха на мечове и издаваха ужасяващо бръмчене. Бях сигурна, че ще пробият стената и ще ме разсекат. Мамеха ме беше сложила да седна до прозореца с мисълта, че след като се издигнем, гледката сигурно ще ми подейства успокояващо, но като видя какво става с перките, отказа да си сменим местата. Шумът на моторите ставаше все по-страховит. Самолетът заподскача, рулирайки насам-натам. Накрая шумът стигна най-ужасяващата си степен и пътеката застана водоравно. След още няколко минути чухме трясък и започнахме да се издигаме във въздуха. Чак след като земята остана далеч под нас, някой ми каза, че ще изминем седемстотин километра и ще пътуваме четири часа. Като чух това, очите ми се наляха със сълзи и всички се разсмяха.

Пуснах пердето и се опитах да се успокоя с едно списание. Много по-късно, след като Мамеха заспа на седалката до мен, вдигнах поглед и видях, че Нобу стои на пътеката.

— Саюри, добре ли си? — попита той тихо, за да не събуди Мамеха.

— Не мисля, че Нобу сан ми е задавал някога такъв въпрос. Май е в много добро настроение.

— Бъдещето никога не е изглеждало толкова обещаващо.

Мамеха се поразмърда, затова той не каза нищо повече, и продължи по пътеката към тоалетната. Миг преди да отвори вратата, погледна назад към мъжете. За момент го видях под необикновен ъгъл — изглеждаше много съсредоточен. Когато погледът му се стрелна към мен, ми хрумна, че, току-виж, се досетил, че се притеснявам за бъдещето си точно толкова, колкото той се чувстваше сигурен за своето. Удивих се, като си помислих колко малко ме разбира Нобу. Не ще и дума, че гейша, която очаква разбиране от своя данна, е като мишка, надяваща се на съчувствие от змия. А и беше ли възможно Нобу да ме разбира поне мъничко, след като ме бе виждал само като гейша, криеща ревностно истинската си същност? Председателят бе единственият, който ме познаваше също и като Чийо, макар че ми се стори странно, защото никога преди не си бях давала сметка за това. Как би постъпил Нобу, ако не председателят, а той ме бе намерил онзи ден до Ширакава? Със сигурност би отминал… и колко по-лесно щеше да ми е, ако го бе сторил. Нямаше да прекарвам нощите си, копнеейки за председателя. Нямаше да се отбивам от време на време в магазините за козметика, за да душа във въздуха аромата на талк и да си спомням за кожата му. Нямаше да се напрягам да си въобразявам, че е до мен в някакво въображаемо място. Ако ме попитате защо исках всички тези неща, щях да ви отговоря: „А защо узрялата слива е сладка? Защо дървото мирише на дим, когато гори?“

Но ето че пак бях като момиче, опитващо се да хване мишка с ръце. Защо не можех да престана да мисля за председателя?

Сигурна съм, че когато след малко вратата на тоалетната се отвори и светлината загасна, вълнението ми се бе изписало отчетливо на лицето ми. Не можех да понеса мисълта, че Нобу ще ме види такава, затова опрях глава на прозореца и се престорих на заспала. Щом той отмина, отново отворих очи. Бях отместила леко пердето с глава и сега за пръв път, откакто се издигнахме, погледнах навън. Долу се ширеше безбрежната синева на океана, изпъстрена с петна — нефритовозелени като едно украшение за коса, което Мамеха понякога носеше. Никога не си бях представяла океана със зелени петна. От крайбрежните скали в Йороидо винаги ми се беше виждал сив. Океанът се простираше до една-едничка, подобна на вълнен конец линия, откъдето започваше небето. Тази гледка не само не беше никак страшна, а неописуемо красива. Дори сребристото крило на самолета излъчваше някакво великолепие и беше украсено с онези символи, които са на всички американски самолети. Колко странно беше да ги гледам сега, като се има предвид какъв беше светът само преди пет години. Бяхме се били в брутална война като врагове, а сега какво? Бяхме се откачали от миналото си. Разбирах го с цялата си душа, защото самата аз го бях сторила веднъж. Ако можех да намеря начин да се откажа и от бъдещето си…

И тогава в съзнанието ми се появи една ужасяваща сцена. Видях себе си да късам съдбовната верига, свързваща ме с Нобу, и да наблюдавам как той лети стремглаво надолу към океана.

Не искам да кажа, че това беше просто някаква идея или гола фантазия. А че внезапно разбрах как точно да го направя. Не се канех, разбира се, да хвърля Нобу в океана, но наистина прозрях ясно, сякаш в мозъка ми се отвори прозорец, единственото нещо, което можех да направя, за да сложа завинаги край на отношенията ми с него. Не исках да го загубя като приятел, но в усилията ми да се добера до председателя той беше препятствие, което не можех просто да заобиколя. Но можех да направя така, че да бъде погълнат от пламъците на собствения си гняв. Самият той ми бе подсказал как да го направя миг преди да се пореже с чашата през онази нощ в чайната „Ичирики“ преди няколко седмици. Каза ми, че ако съм жена, готова да се отдаде на човек като министъра, трябва незабавно да напусна и че никога повече няма да ми проговори.

Чувството, което ме обзе при тази мисъл, бе… бе като начало на треска. Усетих, че цялата съм мокра. Бях благодарна, че Мамеха все още спи до мен — сигурна съм, че щеше да се учуди какво става с мен, ако видеше, че едва си поемам дъх и бърша челото си с пръсти. Можех ли наистина да извърша такова нещо? Да осъществя осенилата ме идея? Не да съблазня министъра — знаех прекрасно, че това не е проблем за мен. Беше като да отида на лекар за инжекция. Щях да обърна за малко глава настрани и всичко щеше да свърши. Но можех ли да причиня това на Нобу? Какъв отвратителен начин да се отблагодаря за добротата му. В сравнение с мъжете, от които толкова много гейши бяха страдали години наред, Нобу беше може би желан данна. Но щях ли да понеса живот, в който надеждите ми са унищожени завинаги? Седмици наред се бях опитвала да убедя самата себе си, че мога да живея такъв живот, но наистина ли? Струваше ми се, че разбирам какво бе направило Хацумомо толкова жестока, а Баба — толкова проклета. Дори Пити, едва навършила трийсет, години наред изглеждаше дълбоко неудовлетворена. Единственото, опазило ме от това, бе надеждата. И щях ли сега да извърша нещо толкова отвратително в името на идеята да държа жива надеждата? Нямам предвид съблазняването на министъра. Говоря за предателството, за това да предам доверието на Нобу.

В останалото време от полета се борех с тези мисли. Никога не си бях представяла, че съм способна на подобни кроежи, но постепенно започнах да си представям отделните етапи — щях да подмамя министъра в хотела… не, не в хотела, а на друго място, и да подлъжа Нобу да се натъкне случайно на нас… или щеше да е достатъчно и просто да го чуе от някого? Можете да си представите колко изтощена се чувствах в края на пътуването. Дори и след като слязохме от самолета, изглеждах, види се, разтревожена, защото Мамеха не преставаше да ме уверява, че вече сме на земята и аз съм в безопасност.

Пристигнахме в странноприемницата час преди залез слънце. Другите се възхитиха от стаята, в която трябваше да се настаним, но аз бях толкова развълнувана, че едва се престорих, че я харесвам. Беше просторна като най-голямата стая в чайната „Ичирики“ и красиво обзаведена в японски стил с татами на пода и блестящо дърво. Една дълга стена бе цялата от стъкло. Отвъд нея имаше невероятни тропически растения, листата на някои от които бяха с големината на човек. Покрит външен коридор водеше надолу през листака към брега на поток.

След като багажът бе подреден, всички бяхме готови за баня. Странноприемницата бе осигурила паравани, които ние разтворихме в средата на стаята, за да се уединим. Преоблякохме се в памучни кимона и тръгнахме през покрития коридор, обграден от гъста растителност, към разкошен басейн с минерална вода в противоположния край на странноприемницата. Входовете за мъже и жени бяха отделени с преграда и имаха облицовани с плочки мивки. Но щом излязохме отвъд преградата, видяхме, че басейнът е общ. Директорът на банката не спираше да се шегува с нас и Мамеха, повтаряйки, че иска една от нас да донесе камъче, клонка или друго от гъсталака в края на басейна, за да ни види, разбира се, голи. През цялото това време синът му бе погълнат в разговор с Пити и не ни беше нужно много време, за да разберем защо. Гърдите на Пити, които бяха сравнително големи, бяха изплували на повърхността, но тя не спираше да приказва и както винаги не забелязваше нищо.

Вероятно ви се струва странно, че се къпехме заедно — мъже и жени, и че възнамерявахме да спим в една стая. Но в действителност гейшите постоянно вършат такива неща с най-добрите си клиенти, или поне така беше по мое време. Милееща за репутацията си гейши никога не би допуснала да я видят сама с мъж, който не е неин данна. Но да се къпеш невинно в група като тази, скрит в тъмната вода, е съвсем друго нещо. А колкото до спането заедно, в японския език имаме дори дума за това — дзаконе, „рибешко спане“. Представете си нахвърляни в кошница скумрии — мисля, че това е смисълът.

Както казах, да се къпеш в група като тази бе невинно. Но това не значи, че някоя ръка не се устремяваше накъдето не бива и тази мисъл никак не ми излизаше от главата, докато киснех в топлата вода. Ако Нобу беше човек, който обича да се закача, сигурно щеше да се доближи до мен и след кратък разговор неочаквано да ме хване, да речем, за бедрото или… или, ако трябва да съм откровена, за всяко друго място. После аз би трябвало да изпищя, а той да се засмее, и толкоз. Само че Нобу не беше човек, който обича подобни закачки. Покисна известно време във водата, разговаряйки с председателя, но сега седеше на един камък и само краката му бяха в басейна, а слабините му бяха покрити с мокра кърпа. Той дори не ни обръщаше внимание, а търкаше разсеяно издатъка на ампутираната си ръка и се взираше във водата. Слънцето беше вече залязло и наоколо се свечеряваше, но Нобу седеше в светлината на хартиен фенер. Никога не го бях виждала толкова разголен. Белезите от раните, които си мислех, че са най-страшни от едната страна на лицето му, бяха точно толкова страшни и на осакатеното му рамо, въпреки че другото бе идеално гладко като яйце. Само при мисълта, че се канех да го измамя… Щеше да реши, че съм го направила поради една-единствена причина, и никога нямаше да разбере истината. Не можех да понеса мисълта, че ще го нараня или че ще потъпча чувствата му към мен. Изобщо не бях сигурна, че съм в състояние да го сторя.

На другата сутрин след закуска тръгнахме на разходка през тропическата гора към близките крайбрежни скали, където потокът от странноприемницата падаше като малък живописен водопад в океана. Дълго се любувахме на гледката и когато вече бяхме готови да си вървим, председателят едва се откъсна от нея. На връщане вървях до Нобу, който бе все така изненадващо весел. После разгледахме острова с военен камион, в чиято каросерия имаше скамейки, и видяхме как по дърветата растат банани и ананаси. От планините океанът изглеждаше като намачкано тюркоазено одеяло с тъмносини петна.

Следобедът се разходихме по непавираните улици на селцето и скоро се натъкнахме на дървена сграда със стръмен сламен покрив. Приличаше на склад. Заобиколихме изотзад, където Нобу изкачи каменните стъпала и отвори вратата в ъгъла на сградата. Слънчевата светлина падна върху прашна, скована от дъски сцена. Очевидно мястото е било някога склад, но бе вече превърнато в местен театър. Докато бях вътре, не се замислих особено. Но щом вратата се тресна зад нас и ние отново тръгнахме по улицата, пак започна да ме обзема чувството, че се разболявам, защото си представих, че лежа на грубите дъски с министъра, а вратата се отваря със скърцане и слънчевата светлина ни огрява. Нямаше да има къде да се скрием и Нобу непременно щеше да ни види. Опитвах се с все сили да подредя донякъде мислите си. Те се сипеха отгоре ми като ориз от пробит чувал.

Докато вървяхме към странноприемницата, трябваше да поизостана, за да извадя кърпичката си от ръкава на кимоното. Там на пътя беше наистина много горещо, защото следобедното слънце грееше право в лицата ни. Не бях единствената, която се потях обилно. Но Нобу се върна, за да ме попита добре ли съм. Тъй като не успях да му отговоря веднага, в душата си се надявах да си помисли, че ми е трудно да вървя по стръмнината.

— Тия дни не изглеждаш добре, Саюри. Може би трябваше да си останеш в Киото.

— Но кога щях да видя този прекрасен остров?

— Сигурен съм, че това е най-далечното място от дома ти, до което някога си стигала. От Киото дотук има толкова, колкото от Киото до Хокайдо.

Останалите бяха вече свърнали зад завоя отпред. Над раменете на Нобу виждах стрехата на странноприемницата — подаваше се над гъстата зеленина. Исках да му отговоря, но отново ме погълнаха същите мисли, които ме бяха измъчвали в самолета. Че Нобу изобщо не ме разбира. Киото не беше моят дом, не и в смисъла, който той очевидно влагаше — място, където съм израсла и от което не съм се отдалечавала. И в този миг, докато го гледах под горещото слънце, реших, че ще извърша онова, от което се боях. Ще предам Нобу, въпреки че той стои пред мен и ме гледа нежно. Прибрах с треперещи ръце кърпичката си и двамата продължихме нагоре по хълма, без да пророним дума.

Когато най-сетне се добрах до стаята, председателят и Мамеха вече седяха на масата и се канеха да започнат игра на го — японски шах — срещу директора на банката. Шидзуе и синът им бяха публиката. Стъклените врати в дъното бяха отворени. Министърът се бе опрял на лакът, гледаше навън и белеше стрък захарна тръстика. Ужасявах се, че Нобу ще подхване разговор с мен, от който да не мога да се измъкна, но той се отправи към масата и заговори Мамеха. Все още нямах представа как да подмамя министъра да дойде с мен в театъра, а още по-малко си представях какво ще направя, така че Нобу да ни открие там. Може би, ако помолех Пити, тя би го извела на разходка? Усещах, че не мога да поискам такова нещо от Мамеха, но двете с Пити бяхме отрасли заедно и макар за разлика от Леля да не бих я нарекла груба и недодялана, у Пити наистина имаше нещо първично и затова нямаше да е толкова ужасена от замисъла ми. Трябваше най-открито да я накарам да доведе Нобу в стария театър, където нямаше да се натъкнат по чиста случайност на нас с министъра.

Известно време седях коленичила, съзерцавах огрените от слънцето листа и ми се искаше да се порадвам на прекрасния тропически следобед. Не преставах да се питам дали съм изгубила разум, щом замислям такива неща, но каквито и да бяха опасенията ми, те не бяха достатъчни да ме спрат. Очевидно нищо нямаше да стане, ако не успеех да измъкна министъра, а не можех да си позволя да привлека вниманието върху себе си, докато го правех. Малко преди това той бе заръчал на една прислужница да му донесе нещо за ядене и сега седеше обкрачил подноса, наливаше бира в устата си и пускаше в нея парченца вътрешности от солена сепия с клечките за хранене. Сигурно ще ви се стори отвратително, но мога да ви уверя, че в някои ресторанти в Япония се сервират вътрешности на солена сепия. Баща ми много ги обичаше, но аз никога не съм можела да преглътна подобно нещо. Дори не можех да гледам как министърът ги ядеше.

— Господин министър, искате ли да ви донеса нещо по-вкусно? — попитах го.

— Не, не съм гладен — отвърна той.

Трябва да призная, че ми се прищя да го попитам защо тогава изобщо яде. Междувременно Нобу и Мамеха бяха излезли и си говореха отвън, а останалите, включително и Пити, се бяха събрали около дъската за го на масата, председателят очевидно бе направил някаква глупава грешка и всички се смееха. Стори ми се, че шансът ми е дошъл.

— Ако ядете просто от скука, министре, защо двамата с вас да не идем да обиколим странноприемницата? Много ми се искаше да я разгледам, но все не оставаше време.

Не го изчаках да отговори, а станах и излязох от стаята. Отдъхнах си, когато след миг той се появи в коридора. Вървяхме мълчаливо, докато не стигнахме до ъгъла, където имах възможност да се убедя, че никой не идва отникъде. Спрях и казах:

— Извинете ме, но… не искате ли да отидем заедно в селото?

Той види се, се обърка.

— Имаме на разположение още час — продължих — и аз си спомням нещо, което много ми се иска да видя пак.

След дълга пауза той каза:

— Трябва преди това да отида до тоалетната.

— Да, чудесно. Идете до тоалетната, а после ме изчакайте тук и ще излезем заедно. Не отивайте никъде, докато не дойда да ви взема.

Министърът се съгласи и продължи по коридора, а аз тръгнах към стаята. Чувствах се толкова замаяна — вече започвах да осъществявам плана си, — че когато сложих ръка на вратата, за да я отворя, пръстите ми почти не усетиха допира с дървото.

Пити не беше вече край масата, а ровеше за нещо в куфара си. Като отворих уста, най-напред не излезе никакъв звук. Наложи се да се покашля ида опитам отново.

— Извинявай, Пити, отдели ми само миг…

Тя не изглеждаше склонна да прекъсне заниманията си, но остави куфара в безпорядък и излезе в коридора с мен. Отведох я на известно разстояние встрани, а после се обърнах към нея и казах:

— Пити, трябва да те помоля за една услуга.

Чаках да каже, че е щастлива да ми помогне, но тя само стоеше и Ме гледаше.

— Надявам се да не възразиш, че те моля…

— Да чуя.

— Двамата с министъра се готвим да отидем на разходка. Ще го заведа в стария театър и…

— Защо?

— За да останем насаме.

— С министъра ли? — попита тя недоверчиво.

— Друг път ще ти обясня, но ето какво искам да те помоля. Искам да доведеш Нобу там и… Ще ти прозвучи много странно. Искам да ни намерите.

— Какво значи това да ви „намерим“?

— Искам да измислиш начин да доведеш там Нобу и да отвориш задната врата, която видяхме, така че… той да ни зърне.

Докато й обяснявах това, Пити бе забелязала министъра да чака в друг покрит коридор през гъстата растителност. Тя ме изгледа.

— Какво си намислила, Саюри?

— Сега нямам време да ти обяснявам. Но е ужасно важно, Пити. Честно казано, цялото ми бъдеще е в ръцете ти. Но елате само ти и Нобу. В никакъв случай не председателят, за бога, нито някой друг. Ще ти се отблагодаря, както пожелаеш.

Тя дълго ме гледа, но накрая каза:

— Значи отново е време за услуга от Пити, така ли?

Не разбрах какво точно иска да каже, но вместо да ми обясни, тя си тръгна.

Не бях сигурна дали Пити прие да ми помогне. Но единственото, което можех да направя, бе да отида при лекаря за своята инжекция, така да се каже, и да се надявам, че тя и Нобу ще се появят. Отидох в коридора при министъра и двамата тръгнахме надолу по хълма.

След като свихме зад ъгъла и оставихме странноприемницата зад гърба си, не можах да не си спомня деня, в който Мамеха ми поряза крака и ме отведе при доктор Рак. Онзи следобед усещах някаква особена опасност, която не разбирах напълно, а ето че сега се чувствах по съвършено същия начин. Лицето ми гореше от горещината на следобедното слънце, сякаш седях до хибачи — преносим мангал, — а когато погледнах към министъра, от слепоочията към врата му се стичаха струйки пот. Ако всичко вървеше, както го бях замислила, не след дълго той щеше да притиска този врат към мен… При тази мисъл извадих сгъваемото ветрило от пояса на кимоното си и започнах да го вея, за да разхладя и двама ни, докато ръката ми не се умори. И през цялото време се напрягах да поддържам разговор, докато най-сетне не спряхме пред стария театър със сламен покрив. Министърът бе, види се, озадачен. Покашля се и вдигна очи към небето.

— Ще влезете ли с мен за момент, министре?

Той, изглежда, не знаеше как да изтълкува думите ми, но като тръгнах по пътеката край къщата, ме последва с тежки стъпки. Изкачих каменните стъпала и му отворих вратата. Той се поколеба за миг, преди да влезе. Ако през целия си живот бе посещавал редовно Гион, сигурно щеше вече да е разбрал какво имам наум, защото гейша, подмамила мъж на усамотено място, без никакво съмнение е заложила репутацията си, а една първокласна гейша никога не би направила случайно подобно нещо. Но министърът просто стоеше в театъра, на слънчевата пътека, като човек, чакащ автобус. Докато сгъвах ветрилото и го втъквах в пояса си, ръцете ми трепереха ужасно. Никак не бях сигурна, че ще изпълня плана си докрай. Елементарното усилие да затворя врата отне цялата ми енергия, а след това двамата се оказахме в сумрачната светлина, процеждаща се изпод стряхата. Министърът обаче продължаваше да стои безжизнен, забил поглед в купчина рогозки, струпани в ъгъла на сцената.

— Господин министър…

Гласът ми така отекна в малката зала, че продължих по-тихо:

— Знам, че сте разговаряли със съдържателката на „Ичирики“ за мен. Така ли е?

Той си пое дълбоко дъх, но в крайна сметка не каза нищо.

— Ако ми разрешите, господин министър, бих искала да ви разкажа за една гейша на име Кадзуо. Тя не е вече в Гион, но някога я познавах добре. Един много изтъкнат човек — като вас, господин министър, срещнал една вечер Кадзуо и компанията й така му харесала, че започнал да идва всяка вечер в Гион. След няколко месеца помолил да стане неин данна, но съдържателката на чайната се извинила и казала, че това е невъзможно. Мъжът беше безкрайно разочарован, но един следобед Кадзуо го отвела на едно спокойно място, където можели да се усамотят. Доста подобно на този празен театър. И му обяснила, че… макар той да не можел да бъде неин данна…

Щом произнесох последните думи, лицето на министъра се промени като долина, когато облаците се разсейват и слънцето минава вихрено през нея. Той пристъпи непохватно към мен. Изведнъж сърцето забарабани в ушите ми. Не се стърпях да не отместя поглед встрани и да затворя очи. А когато отново ги отворих, той беше толкова близо, че почти се докосвахме, и тогава усетих влажната плът на лицето му върху бузата си. Той приближи бавно тялото си към моето, докато не се притиснахме. Взе ръцете ми, навярно за да ме положи върху дъските, но аз го спрях:

— Сцената е прекалено прашна. Трябва да донесете рогозка от онази купчина.

— Ще идем там — отвърна той.

Ако легнехме на рогозките в ъгъла, Нобу нямаше да ни види в слънчевото петно, когато отвореше вратата.

— Не, не бива — заявих. — Моля ви, донесете рогозка тук.

Министърът изпълни молбата ми, а после застана с отпуснати ръце и ме загледа. До този момент някак си очаквах, че нещо ще ни спре, но вече си давах сметка, че няма такова нещо. Времето сякаш забави своя ход. Когато събух лакираните си дзори и стъпих на рогозката, не усещах краката си — бяха като чужди.

Почти мигновено министърът изрита обувките си и се притисна до мен, а ръцете му бяха на възела на пояса ми. Не знам какво му беше на ума, защото със сигурност не се канех да си свалям кимоното. Протегнах ръце назад и го спрях. Същата сутрин, когато се обличах, все още не бях взела решението си, но за да съм готова, нарочно си бях сложила сиво долно кимоно, което не обичах особено, с мисълта, че може да се изцапа до вечерта, газено горно кимоно с цвят на лавандула и сребристо оби. Колкото до бельото, бях си подкъсила препаската около бедрата — кошимаки, — като я вдигнах на кръста, така че ако решах да съблазня министъра, той да намери лесно пътя си през нея. Свалих ръцете му от себе си и той изглеждаше озадачен и объркан. Сигурно реши, че го спирам, затова си отдъхна дълбоко, когато легнах на рогозката. Не беше татами, а проста сламена рогозка и затова коравият под ми убиваше. Навих с една ръка кимоното си нагоре, така че оголих краката си до коленете. Министърът бе напълно облечен, но веднага легна отгоре ми. Възелът на пояса така ми убиваше на гърба, че трябваше да се извъртя леко на една страна, за да ми е по-удобно. И главата ми беше извита на една страна, защото бях с прическа в стил цубуши шимада с пищен кок отзад, който щях да разваля, ако легнех върху него. Позата беше наистина неудобна, но това бе нищо в сравнение с притеснението и тревогата в душата ми. Изведнъж се зачудих дали изобщо съм разсъждавала нормално, когато реших да се изложа на такава опасност. Министърът се привдигна на една ръка, а с другата започна да се суети с края на кимоното ми, а ноктите му драскаха бедрото ми. Без да мисля какво правя, сложих ръце на раменете му, за да го отблъсна… но после си представих Нобу като мой данна и лишения от всякаква надежда живот с него, затова махнах ръцете си и ги отпуснах отново на рогозката. Пръстите на министъра пълзяха като червеи все по-нагоре и по-нагоре по вътрешната страна на бедрото ми. Не можех да не ги усещам. Опитах да се отвлека, като се вторачих във вратата. Може би всеки миг щеше да се отвори, преди министърът да е отишъл твърде далеч, но в този миг чух дрънченето на колана му, а после и как си отвори ципа и след миг той вече напираше в мен. Отново, кой знае защо, се почувствах като петнайсетгодишно момиче — усещането по странен начин ми напомни за доктор Рак. Дори се чух как скимтя. Министърът се крепеше на лакти, а лицето му беше над моето. Виждах го само с ъгълчето на едното си око. Погледнат отблизо с тая негова изхвръкнала челюст, той приличаше повече на животно, отколкото на човек. Но дори това не беше най-лошото, защото въпросната челюст превръщаше долната му устна в нещо като чаша, и слюнката вече започваше да я пълни. Не знам дали от вътрешностите на сепия, които беше ял, но слюнката му имаше някаква сива плътност, което ми напомни за слузестите остатъци върху дъската за рязане след почистването на риба.

Сутринта, като се обличах, пъхнах отзад в пояса си няколко листчета много добре попиваща оризова хартия. Не очаквах, че ще имам нужда от тях, преди министърът да ми поиска нещо да се избърше — в случай че, разбира се, решах да осъществя плана си. Но както изглеждаше, много по-скоро щях да имам нужда от едно листче, за да избърша потеклата по лицето ми слюнка. Само че той притискаше с цялата си тежест ханша и бедрата ми, тъй че не можех да бръкна отзад в пояса си. Опитах се все пак и изпъшках тихо няколко пъти, но министърът, боя се, ги изтълкува погрешно като възбуда или във всеки случай изведнъж стана по-енергичен и слюнката на устната му всеки, момент заплашваше обилно да потече върху ми. Единственото, което можех да направя, бе да стисна очи и да чакам. Призля ми, сякаш лежах на дъното на малка лодка, вълните ме подмятаха, а главата ми се удряше ту в единия, ту в другия борд. После министърът нададе внезапно стон, замръзна за миг и ведно с това усетих, че слюнката му се изля на бузата ми.

Отново направих опит да се добера до хартията в пояса ми, но той се бе стоварил върху ми и дишаше тежко, сякаш бе завършил надбягване. Понечих да го отблъсна веднага щом чух стържещи звуци отвън. Надигналото се в мен отвращение беше толкова силно, че почти удави всичко останало. Но при мисълта за Нобу сърцето ми отново заби лудешки. Вън отново се чу стъргане — беше шумът от нечии стъпки по каменните стъпала. Министърът нямаше, види се, ни най-малка представа какво предстои да му се случи. Той вдигна глава и я обърна към вратата едва ли не равнодушно, сякаш очакваше да види там птичка. И тогава вратата изскърца, отвори се и слънчевата светлина ни заля. Замижах, но все пак успях да различа две фигури. Беше Пити — беше дошла в театъра точно както се надявах. Но мъжът до нея, който се взираше в тъмнината, изобщо не беше Нобу. Нямах представа защо беше постъпила така, но тя бе довела председателя.

34

Почти не си спомням какво стана, след като вратата се отвори — кръвта сякаш се бе изцедила от мен, защото се вледених и вцепених. Знам, че министърът се изтърколи от мен или може би аз го избутах. Помня, че плачех и питах дали и той е видял същото като мен, дали наистина на вратата е стоял не друг, а председателят. Не бях успяла да разгадая изражението му, защото късното следобедно слънце грееше в гърба му. Но въпреки това, когато вратата отново се затвори, не можех да се избавя от мисълта, че съм видяла изписано на лицето му потресението, което самата аз изпитвах. Не знаех дали наистина беше шокиран, кой знае. Но когато изпитваме болка, струва ни се, че дори цъфналите дървета изглеждат натежали от страдание. Точно така, след като видях председателя там… с една дума, щях да открия собствената си болка, запечатала се върху всичко, което погледнех.

Като имате предвид, че бях подмамила министъра в онзи празен театър с едничката цел да се изложа на опасност — така че секирата да се забие с трясък върху дръвника, — сигурно ще разберете, че освен тревогата, страха и отвращението, които почти ме задушаваха, изпитвах и известна възбуда. В мига преди вратата да се отвори, едва ли не усещах, че животът ми се разлива нашироко досущ като започнала да приижда река, защото никога дотогава не бях предприемала подобна драстична стъпка да променя посоката на собственото си бъдеще. Бях като дете, което ходи на пръсти по ръба на морска бездна. Но въпреки това, кой знае защо, не си бях представяла, че огромна вълна може да залее мястото и да отнесе всичко.

Когато хаосът от чувства се поуталожи и аз започнах бавно да се съвземам, видях Мамеха, коленичила до мен. Изненадах се, че вече не съм в стария театър, а лежа по гръб на татами в тъмна малка стая на странноприемницата. Не помня как съм си тръгнала от театъра, но го бях направила някак си. По-късно Мамеха ми каза, че съм отишла при собственика да поискам тихо място, за да отдъхна. Той разбрал, че не съм добре, и скоро след това отишъл да потърси Мамеха.

За щастие, тя, изглежда, искаше да повярва, че наистина съм болна, и ме остави сама. По-късно, когато тръгнах в унес към голямата стая, обзета от кошмарен страх, пред мен на закрития коридор се появи Пити. Спря, щом ме съзря, но вместо, както се надявах, да притича и да ми се извини, тя се втренчи в мен като змия в мишка.

— Пити, помолих те да доведеш Нобу, а не председателя. Не разбирам…

— Сигурно ти е трудно да разбереш, Саюри, когато нещата в живота не вървят по ноти.

— По ноти ли? Нищо по-лошо не би могло да се случи… Не разбра ли какво те моля?

— Ти наистина си мислиш, че съм глупава!

Бях толкова слисана, че дълго мълчах, но накрая казах:

— Мислех, че си ми приятелка.

— И аз навремето мислех, че си ми приятелка. Но това беше много отдавна.

— Говориш така, сякаш съм направила нещо, за да ти навредя, Пити, но…

— Не, ти никога не би направила такова нещо, нали? Не и идеалната госпожица Нитта Саюри! Няма, предполагам, значение, че ми отне мястото като дъщеря на нашата окия, нали? Спомняш ли си това, Саюри? След като направих толкова, за да ти помогна с онзи доктор, един господ знае как му беше името. След като рискувах да си навлека гнева на Хацумомо, че съм ти помогнала! После ти извъртя всичко и открадна онова, което си беше мое. През всичките тези месеци не преставам да се чудя защо ме повика при министъра. Съжалявам, но този път не успя толкова лесно да се възползваш от мен…

— Но, Пити — прекъснах я, — не можеше ли просто да ми откажеш помощта си? Защо трябваше да водиш председателя?

Тя се изправи в пълен ръст и каза:

— Знам отлично какво изпитваш към него. Стига да не те гледат, очите ти го обгръщат като козината куче.

Беше толкова гневна, че си хапеше устната — по зъбите й имаше следи от червило. Едва сега проумях, че е искала да ме нарани по най-ужасния възможен начин.

— Много отдавна ти ми отне нещо, Саюри. Как се чувстваш сега?

Ноздрите й се бяха разширили, а гневът изпепеляваше лицето й както огънят поглъща клонче. Сякаш всички тези години духът на Хацумомо бе живял затворен у нея и сега най-после се бе изтръгнал на свобода.

Не помня нищо от остатъка на вечерта освен смътни неща и това колко ужасно се боях от всеки следващ миг. Останалите седяха около масата, пиеха и се смееха, а аз се преструвах, че се смея — само дотам ми стигаха силите. През цялото време, изглежда, пламтях, защото Мамеха току пипаше врата ми, за да провери дали нямам треска. Настанила се бях колкото се може по-далеко от председателя, така че очите ни да не могат да се срещнат, и наистина успях да направя така, че нито веднъж да не застанем един срещу друг. Но по-късно, когато се готвехме да си лягаме, излязох в коридора тъкмо когато той се връщаше от тоалетната. Трябваше да отстъпя и да му направя път, но толкова ме беше срам, че вместо това се поклоних леко и прелетях край него, без да се старая да скрия колко съм нещастна.

Беше вечер на изтезание и си спомням само едно нещо, свързано с нея. По едно време, след като всички заспаха, аз излязох в унес от странноприемницата, отидох до края на крайбрежните скали и се загледах в тъмнината долу, където бучаха вълните. Тътенът на океана напомняше мъчителен вопъл. Изглежда, под всичко съзирах слой жестокост, за която не бях подозирала — сякаш и дърветата, и вятърът, и дори скалите, на които стоях, се бяха съюзили с най-големия враг от детството ми, — Хацумомо. Воят на вятъра и шумът на дърветата сякаш ми се присмиваха. Възможно ли бе реката на живота ми да се е раздвоила завинаги? Извадих от ръкава си кърпичката на председателя — беше там, защото вечерта си бях легнала с нея, за да ме утеши за последен път. Избърсах си лицето и я вдигнах на вятъра. Тъкмо се канех да я пусна да отлети плавно в тъмнината, когато се сетих за посмъртните дъсчици, които господин Танака ми беше изпратил преди много години. Трябва винаги да си запазваме нещичко, което да ни напомня за онези, които са ни напуснали. Дъсчиците в нашата окия бяха всичко, останало от детството ми. А кърпичката на председателя щеше да ми напомня за друга част от живота ми.

През следващите няколко дни след завръщането си в Киото продължих да върша обичайните неща. Нямах друг избор, освен както обикновено да се гримирам и да присъствам на партита в чайните, сякаш нищо на света не се е променило. Постоянно си напомнях казаното някога от Мамеха, че единствено работата е в състояние да ти помогне да се отърсиш от разочарованието. Ала моята работа сякаш никак не ми помагаше. При всяко отиване в „Ичирики“ си спомнях, че скоро някой ден Нобу ще ме повика там, за да ми каже, че нещата най-сетне са уредени. Като се има предвид колко зает беше през последните няколко месеци, не очаквах да ми се обади по-рано от седмица-две. Но в сряда, на третия ден, откакто се върнахме от Амами, научих, че от компанията позвънили в „Ичирики“ да помолят за присъствието ми същата вечер.

Късно следобед се облякох в жълто кимоно от копринен тюл върху зелено долно кимоно и си сложих тъмносиньо оби с втъкани златни нишки. Леля взе да ме убеждава, че съм прекрасна, но когато се видях в огледалото, изглеждах претрепана. И преди ми се беше случвало да се огледам преди тръгване и да не остана доволна от вида си, но често съумявах да открия поне една черта, която да впрегна в своя полза през цялата вечер. Долно кимоно в лилав цвят например винаги правеше очите ми да изглеждат по-скоро сини, отколкото сиви, независимо колко изтощена се чувствах. Но тази вечер лицето под скулите ми бе съвършено хлътнало, макар че както обикновено се бях гримирала в европейски стил. Дори прическата ми се струваше килната на една страна.

Първият ми ангажимент бе банкет на американски полковник в чест на новия губернатор на префектура Киото. Даваше се в бившето имение на рода Сумитомо, където се помещаваше щабът на Седма американска дивизия. Смаях се, като видях, че много от красивите камъни в градината са боядисани в бяло, а тук-там по дърветата са закачени надписи на английски, които, разбира се, не можех да прочета. Щом банкетът свърши, отидох в „Ичирики“ и една прислужница ме заведе в същата онази странна малка стая, в която се срещнах с Нобу в деня, когато затвориха Гион. Тъкмо тук чух за рая, който той ми бе намерил, за да ме спаси от войната. Изглеждаше съвсем подходящо да се срещнем пак тук, за да отпразнуваме това, че той става мой данна, макар за мен това да не бе повод за празник. Коленичих в единия край на масата, така че той да е с лице към декоративната ниша. Седнах там и за да може той да налива саке с единствената си ръка — със сигурност щеше да поиска да ми налее чашка, след като ми съобщи за успешния край на преговорите. За Нобу щеше да е прекрасна нощ. А аз щях да направя всичко възможно, за да я съсипя.

Слабата светлина и червеникавите отблясъци от стените с цвят на чай правеха атмосферата наистина много приятна. Бях забравила специфичния мирис на стаята — комбинация от прах и мазнината, с която полираха дървото, — но когато я вдъхнах отново, тя ме върна към подробности от вечерта с Нобу преди много години, които иначе едва ли щях да си спомня. Сетих се, че и на двата му чорапа имаше дупки, а от единия се подаваше слабият му палец с грижливо изрязан нокът. Нима от онази вечер бяха минали пет години и половина? Имах чувството, че едно поколение е дошло и си е отишло — толкова много хора, които някога познавах, бяха напуснали завинаги този свят. Нима се бях върнала в Гион, за да живея такъв живот? Мамеха беше права, като ми каза веднъж, че не ставаме гейши, защото искаме животът ни да е щастлив, а защото нямаме друг избор. Ако майка ми не беше умряла, аз щях да съм може би съпруга и майка и да смятам Киото за далечно място, където изпращат улова. Дали животът ми наистина щеше да е по-лош? Веднъж Нобу ми каза: „Аз съм лесен за разбиране, Саюри. Не обичам пред себе си неща, които не мога да притежавам.“ Може би и аз бях същата — през целия си живот в Гион си бях представяла председателя пред себе си, а ето че сега не можех да го притежавам.

След десетина-петнайсет минути чакане започнах да се чудя дали Нобу наистина ще дойде. Знаех, че не бива да го правя, но отпуснах глава на масата, за да почина малко, защото през последните дни бях спала много лошо. Не заспах, а се унесох и известно време съзнанието ми бродеше в мисли за моята злочестина. А после, изглежда, сънувах много странен сън. Като че чувах звуците на барабан в далечината, свистенето на вода, а после усетих ръката на председателя да ме докосва по рамото. Разбрах, че е неговата ръка, защото, когато вдигнах глава от масата, за да видя кой ме докосва, той стоеше до мен. Звуците на барабана бяха, оказа се, стъпките му, свистенето — звукът от отваряне на плъзгащата се врата. Така че той стоеше над мен, а една прислужница чакаше зад него. Поклоних се, за да се извиня, че съм заспала. За момент се чувствах толкова объркана, че се чудех наистина ли съм будна, но това не беше сън. Председателят сядаше на възглавничката, на която очаквах да седне Нобу, но той не се виждаше наоколо. Докато прислужницата поставяше саке и чашки на масата, една ужасна мисъл завладя ума ми. Дали председателят не бе дошъл да ми съобщи, че с Нобу е станала някаква злополука или нещо друго също толкова страшно? Иначе защо самият Нобу не беше дошъл? Тъкмо се канех да го попитам, но съдържателката на чайната надникна в стаята.

— О, господин председател, не сме ви виждали от седмици!

Тя бе винаги мила с гостите, но някакво напрежение в гласа й ми подсказа, че нещо я тревожи. Сигурно и тя като мен се чудеше къде е Нобу. Докато наливах саке на председателя, съдържателката влезе и приседна на масата. После спря ръката му, преди той да успее да вдигне чашката си, наклони се към него да помирише сакето и каза:

— Наистина, господин председател, никога няма да разбера защо предпочитате това саке пред другото. Днес следобед отворихме най-доброто, което сме имали от години. Сигурна съм, че Нобу сан ще го оцени, като пристигне.

— Няма съмнение — отвърна председателят. — Нобу умее да цени хубавите неща. Но тази вечер няма да дойде.

Разтревожих се, като чух това, но не отлепих очи от масата. По начина, по който съдържателката смени бързо темата, разбрах, че и тя е изненадана.

— О, чудесно. Кажете, не мислите ли, че нашата Саюри изглежда много очарователна тази вечер?

— Ах, госпожо, че кога Саюри не е изглеждала очарователна? — откликна той. — Което ми напомня… Нека ви покажа какво съм донесъл.

Той сложи на масата вързопче, увито в синя коприна. Не го бях забелязала в ръката му, когато влезе. Разви го, извади къс дебел свитък и започна да го развива. Беше понапукан от времето и показваше — в миниатюра — сцени от живота в императорския двор. Ако сте виждали подобни свитъци, знаете, че са дълги колкото стаята и показват с най-големи подробности целия императорски дворец от портите в единия край до палата в другия, председателят започна да го развива на части и пред нас се разкриха сцени на веселби, на аристократи, които играят на топка, напъхали полите на кимоната между краката си, докато не стигна до млада жена, облечена в прекрасно дванайсеткатово одеяние, седнала на колене на дървения под пред императорските покои.

— Е, какво ще кажете за това? — попита ни той.

— Превъзходен свитък — отвърна съдържателката. — Къде го открихте?

— О, купих го преди години. Но погледнете тази жена. Тя е причината да купя свитъка. Не забелязвате ли нещо в нея?

Съдържателката напрегна взор. После председателят я обърна, за да я видя и аз. Образът на младата жена, макар и не по-голям от монета, бе нарисуван със съвършена прецизност. Отначало не забелязах, но очите й бяха бледи… и когато се вгледах по-добре, видях, че са синьосиви. И веднага се сетих за картините на Учида, които той нарисува, използвайки ме за модел. Изчервих се и промърморих нещо в смисъл колко красив е свитъкът. Съдържателката също му се възхищаваше известно време, а после каза:

— Е, аз ви оставям. Отивам да ви изпратя малко от онова прясно и изстудено саке, за което споменах. Или мислите, че трябва да го запазя за следващия път, когато дойде Нобу сан?

— Не се притеснявайте — каза председателят. — Стига ни и това тук.

— Нобу сан е… добре, нали?

— О, да, съвсем добре.

Отдъхнах си, като чух това, но в същото време усетих, че ми призлява от срам. Ако председателят не бе дошъл да ми съобщи новини за Нобу, значи бе тук с друга цел — може би за да ме порицае за постъпката ми. Откакто се върнах от Амами, все се опитвах да не мисля какво е видял — министъра със смъкнати панталони, мен с разголени крака, подаващи се от раздърпаното ми кимоно.

Съдържателката си тръгна и звукът от затварянето на плъзгащата се врата бе такъв, сякаш някой изважда сабя от ножницата.

— Ще позволите ли, господин председател, да кажа — започнах с цялата увереност, на която бях способна, — че поведението ми в Амами…

— Знам какво мислиш, Саюри. Но не съм дошъл да искам извинението ти. Седи спокойно за малко. Искам да ти разкажа нещо, което се случи преди много години.

— Чувствам се толкова объркана, господин председател — успях някак си да изрека. — Моля ви, извинете ме, но…

— Просто слушай. След малко ще разбереш защо ти го разказвам. Спомняш ли си един ресторант на име „Цумийо“? Фалира към края на Депресията, но… няма значение, ти беше много малка тогава. Така или иначе, един ден преди много години — преди осемнайсет години, ако трябва да съм точен, отидох на обяд там с няколко от сътрудниците ми. Придружаваше ни една гейша на име Идзуко от района Понточо.

Веднага си спомних за Идзуко.

— През онези години тя беше всеобща любимка — продължи председателят. — Привършихме малко по-рано обяда и аз предложих на път към театъра да се поразходим покрай Ширакава.

Междувременно бях вече извадила от пояса на кимоното си кърпичката му и без да кажа дума, я разтворих на масата и я разгладих така, че да се вижда монограмът. За толкова години материята беше вече пожълтяла и в единия ъгъл имаше петно, но той май веднага я позна.

— Откъде я имаш?

— Господин председател, през всички тези години все се чудех дали знаете, че аз бях момиченцето, което вие заговорихте. Дадохте ми кърпичката същия онзи следобед, когато отивахте да гледате пиесата Шибараку. Дадохте ми и монета…

— Да не искаш да кажеш, че дори като чиракуваща гейша си знаела, че аз съм мъжът, разговарял тогава с теб?

— Познах господин председателя веднага щом ви зърнах там, на турнира по сумо. Да си призная, удивена съм, че ме помните.

— Може би трябва някога да се погледнеш в огледалото Саюри. Особено когато си плакала и очите ти са навлажнени, защото стават… не мога да го обясня. Имах чувството, че гледам през тях. Знаеш ли, толкова време прекарвам да седя срещу хора, които почти никога не говорят истината, и ето че попаднах на момиче, което ме виждаше което ме виждаше за първи път и въпреки това бе готово да ме пусне да погледна в душата му. — После неочаквано попита: — Никога ли не си си задавала въпроса защо Мамеха стана твоя по-голяма сестра.

— Мамеха ли? Не разбирам. Какво общо има Мамеха с това?

— Наистина не знаеш, така ли?

— Какво да знам, господин председател?

— Саюри, аз съм този, който накара Мамеха да те вземе под крилото си. Разказах й за едно момиченце с невероятни сиви очи и я помолих да ти помогне, ако някога попадне на теб в Гион. Уверих я, че ако е нужно, ще покрия всички разходи. И тя наистина попадна на теб само след няколко месеца. От това, което ми разказваше през всичкото онова време, ти наистина нямаше да станеш гейша без нейна помощ.

Почти е невъзможно да опиша какъв беше ефектът от думите му върху мен. Винаги си бях мислила, че мисията на Мамеха е съвършено лична — да избави себе си и Гион от Хацумомо. А сега, когато разбрах истинските й мотиви — че е станала моя покровителка заради председателя… почувствах, че трябва да обмисля наново всяка нейна забележка и да се запитам какъв всъщност е подтекстът й. Но не само Мамеха се промени внезапно в очите ми, а и самата аз станах съвършено друга. Погледът ми падна върху ръцете в скута ми и аз погледнах на тях като на творение на председателя. Изпитах едновременно и възторг, и уплаха, и благодарност. Отдръпнах се от масата, за да се поклоня и да му изразя признателността си, но преди да го сторя, трябваше да кажа:

— Простете ми, господин председател, но толкова ми се иска да ми го бяхте казали преди години… всичко това. Не мога да изразя колко много би значело това за мен.

— Има причина, поради която не можех да го направя, Саюри, и поради която държах и Мамеха да не ти казва. Свързано е с Нобу.

При споменаване на името му всички чувства ме напуснаха, защото изведнъж проумях накъде бие председателят.

— Знам, че винаги съм била недостойна за великодушието ви. В края на миналата седмица, когато…

— Признавам си, Саюри — прекъсна ме той, — че много мислих за случилото се в Амами.

Усетих, че ме гледа, но за нищо на света не можех да отвърна на погледа му.

— Искам да обсъдя нещо с теб — продължи той. — Цял ден се чудих как да ти го кажа. Нещо, случило се преди много години, не ми излиза от ума. Сигурен съм, че има по-добър начин за обяснение… но наистина се надявам, че ще схванеш какво искам да ти кажа.

Тук той направи пауза, за да си свали сакото и да го сгъне и сложи на рогозките до себе си. Усетих миризмата на кола от ризата му и това ми напомни за посещенията ми при генерала в странноприемницата „Суруя“ и за стаята му, която често миришеше на гладени дрехи.

— Много отдавна, когато компанията „Ивамура“ едва прохождаше — поде отново председателят, — се запознах с един човек на име Икеда, който работеше за наши доставчици в другия край на града. Беше гений и оправяше всякакви проблеми, свързани с жици и проводници. Често, когато се затруднявахме с някоя инсталация, молехме да ни го изпратят за ден и той ни измъкваше блестящо от затруднението. После една вечер, когато бързах да се прибера, случайно го срещнах в една аптека. Каза ми, че си е отдъхнал, защото е напуснал работа. На въпроса ми защо го е направил той отвърна: „Дойде време да напусна, затова и напуснах!“ И аз моментално, още там, го назначих на работа при нас. Но след няколко седмици пак го попитах: „Икеда сан, защо напуснахте предишната си работа?“ А той: „Господин Ивамура, от години искам да работя за вашата фирма. Но вие така и не ме поканихте. Викахте ме винаги когато имахте проблем, но никога не ме поканихте да работя за вас. Един ден обаче проумях, че няма да го направите, защото не искате да ме отнемете от един от вашите доставчици и да изложите на риск отношенията си с тях. И че ако сам напусна, едва тогава ще имате възможност да ме наемете. Така че напуснах“. Знаех, че очакваше да реагирам, но не смеех да отворя уста.

— А сега си мисля — продължи той, — че това, което ти направи с министъра, е като решението на Икеда да напусне работа. И ще ти кажа защо ми хрумна тази мисъл. Заради нещо, което Пити каза, след като ме заведе в театъра. Постъпката й ме вбеси ужасно и аз настоях да ми каже защо го е направила. Тя дълго отказваше да говори. После каза нещо, което най-напред не разбрах. Каза, че си я помолила да заведе Нобу.

— Господин председател, моля ви — започнах неуверено. — Направих такава ужасна грешка…

— Преди да кажеш още нещо, искам само да знам защо го направи. Може би си мислеше, че правиш на компанията някаква… услуга. Не знам. Или дължеше на министъра нещо, за което нямам представа.

Вероятно съм поклатила леко глава, защото той изведнъж замлъкна.

— Умирам от срам — успях най-сетне да изрека. — Но… подбудите ми бяха съвършено лични.

След дълга пауза той въздъхна и вдигна чашката си. Аз му я напълних, но усещах ръцете си като чужди. Той изля сакето в устата си, но преди да го преглътне, го задържа за малко. При вида на пълната му уста изпитах чувството, че съм препълнен със срам съд.

— Добре, Саюри, ще ти кажа защо те питам. Невъзможно е да проумееш защо дойдох тук тази вечер или защо винаги се отнасях така с теб, ако не разбереш от какъв характер са отношенията ми с Нобу. Повярвай ми, аз по-добре от всеки знам колко труден може да е понякога той. Но Нобу е гений и аз го ценя повече от цял екип специалисти.

Нямах представа какво да мисля или да направя, затова взех с треперещи ръце бутилчицата и налях на председателя. Приех за много лош знак това, че той не вдигна чашката си.

— Един ден, когато те познавах съвсем отскоро — продължи той, — Нобу ти донесе за подарък гребен и ти го поднесе пред всички. До този момент не си бях дал сметка колко силно влечение изпитва той към теб. Сигурен съм, че е имало други знаци и преди, но, кой знае как ги бях пропуснал. И когато проумях какво изпитва той, как те гледаше онази вечер… след миг разбрах, че за нищо на света не мога да му отнема нещо, което той така откровено желае. Мисълта за твоето благополучие никога не ме е напускала. Всъщност годините вървяха и на мен ми бе все по-трудно да слушам безстрастно, докато Нобу разказва за теб. — Председателят направи пауза и попита: — Слушаш ли ме, Саюри?

— Да, господин председател, разбира се.

— Няма как да го знаеш, но имам към Нобу огромен дълг. Вярно, че аз съм основател на компанията и неин шеф. Но още когато „Ивамура“ беше много млада, имахме ужасен финансов проблем и бяхме почти пред фалит. Исках да се откажа от контрола над компанията и не желаех да слушам настояванията на Нобу да привлечем инвеститори. В крайна сметка той победи, макар че за известно време бяхме скарани — Нобу предложи да се оттегли и аз бях почти готов да го освободя. Но той, разбира се, беше напълно прав, а аз — не. Без него щях да съм загубил компанията. Как да се отплатиш на човек за такова нещо? Знаеш ли защо съм председател, а не президент? Защото преотстъпих титлата на Нобу, въпреки че той се опита да откаже. Затова в мига, в който разбрах за чувствата му към теб, реших, че ще крия увлечението си, за да си негова. Животът е бил толкова жесток към него, Саюри. Той е получил толкова малко обич.

През всичките години като гейша нито за миг не бях успяла да убедя себе си, че председателят изпитва някакви особени чувства към мен. Но като чух, че е искал да ме преотстъпи на Нобу…

— Щеше ми се да ти обръщам повече внимание — продължи той. — Но разбираш, сигурен съм, че ако Нобу бе доловил и най-малък намек за чувствата ми, щеше моментално да те остави.

От момиче си бях мечтала, че някой ден председателят ще ми каже, че ме обича, но въпреки това никога не съм вярвала напълно, че това наистина ще се случи. Наистина не си бях представяла, че той би изрекъл онова, което се надявах да чуя, а също, че Нобу е съдбата ми. Навярно целта, която бях преследвала в живота си, щеше да ми убегне, но поне в този момент имах възможност да седя в стаята с председателя и да му кажа колко дълбоки са чувствата ми.

— Моля да ми простите, за това, което се каня да кажа — успях най-сетне да подхвана.

Опитах се да продължа, но гърлото ми реши самоволно да преглътне, макар че не знам какво преглътнах — може би бучка от чувства, която избутах надолу, защото на лицето ми вече нямаше повече място.

— Изпитвам силна привързаност към Нобу, но онова, което извърших в Амами… — На това място трябваше известно време да се боря да потуша паренето в гърлото си, но след малко продължих: — Онова, което извърших в Амами, беше заради чувствата ми към вас, господин председател. Всяка моя досегашна стъпка в Гион, от дете до ден днешен, беше продиктувана от надеждата да се приближа на крачка до вас.

Изрекох тези думи и сякаш цялата топлина в тялото ми се вдигна в лицето. Имах чувството, че ако не се вкопча с очи в нещо, ще се понеса във въздуха като пепел от огън. Опитах се да открия петънце на масата, но тя вече се размазваше и изчезваше от погледа ми.

— Погледни ме, Саюри.

Исках да изпълня молбата му, но не можех.

— Колко странно — продължи тихо той, сякаш говореше на себе си, — че жената, която преди много години като момиче ме гледаше открито право в очите, не може да си наложи да го направи сега.

Може би беше съвсем просто да вдигна очи и да го погледна, но, кой знае защо, едва ли щях да нервнича повече, ако стоях сам-сама на сцена и цяло Киото ме гледаше. Седяхме на ъгъла на масата, толкова близо един до друг, че когато най-сетне избърсах очи и ги вдигнах към неговите, видях тъмните кръгове около ирисите му. Чудех се дали не е редно да отвърна поглед, да се поклоня леко и да предложа да му налея саке… но никакъв жест нямаше да е достатъчен да разсее напрежението. Докато тези мисли се въртяха из главата ми, председателят отмести малката бутилка и чашката си встрани, протегна ръка и ме хвана за яката на кимоното, за да ме притегли към себе си. След миг лицата ни бяха толкова близко, че усещах топлината на кожата му. Все още се опитвах да разбера какво става с мен и какво следва да направя или да кажа. После председателят ме притегли още по-близо и ме целуна.

Може би ще се удивите, като ви кажа, че за пръв път в живота ми някой ме целуваше истински. Генерал Тоттори — моят някогашен данна, понякога беше притискал устни до моите, но съвършено безстрастно. Дори ми е минавало през ума дали просто не иска да положи някъде лицето си. И Ясуда Акира — мъжът, който ми купи кимоно и когото съблазних една нощ в чайната „Татемацу“ — ме беше целувал безброй пъти по шията и лицето, но нито веднъж не докосна устните ми. Така че можете да си представите, че тази целувка, първата истинска целувка в моя живот, ми се стори по-интимна от всичко, което бях преживяла. Имах чувството, че взимам нещо от председателя, че той ми дава нещо много по-съкровено от всичко, което някой някога ми бе давал. Имаше особен изумителен вкус като плод или като сладкиш и от него раменете ми се отпуснаха, защото той събуди в паметта ми всевъзможни сцени. Не можех да си обясня защо ги помнех. Спомних си парата, когато готвачката вдигна капака на тенджерата с ориза в нашата кухня. Видях алеята в Понточо, претъпкана от почитатели на Кичисабуро след последното му представление, когато той завинаги напусна театър Кабуки. Сигурна съм, че щях да се сетя за стотици други неща, защото преградите в съзнанието ми бяха сякаш рухнали и спомените се вихреха на свобода. Само че председателят се облегна отново назад, но ръката му остана на шията ми. Беше толкова близо до мен, че виждах как навлажнените му устни искрят и все още усещах аромата на целувката му.

— Защо, господин председател? — попитах.

— Какво защо?

— Защо… всичко. Защо ме целунахте? Току-що обяснявахте, че съм подарък за Нобу сан.

— Нобу се отказа от теб, Саюри. Не съм му отнел нищо.

Бях толкова объркана, че не разбрах много добре смисъла на думите му.

— Когато те видях там с министъра, погледът ти бе досущ като онзи преди много години на брега на реката. Изглеждаше толкова отчаяна, сякаш ще се удавиш, ако някой не те спаси. След като Пити ми спомена, че целта ти е била да те види Нобу, реших да му кажа какво съм видял. А когато той реагира прекалено гневно… с една дума, щом не можеше да ти прости това, стана ми напълно ясно, че никога не е бил истинската твоя съдба.

Веднъж в Йороидо едно момче на име Гисуке се покатери на дърво — искаше да скочи оттам в езерото. Само че се покатери прекалено нависоко, а водата не беше чак толкова дълбока. Извикахме му да не скача, но Гисуке се боеше да слезе от дървото, защото долу имаше камъни. Изтичах до селото да намеря баща му господин Ямашита, който тръгна нагоре по хълма толкова бавно и спокойно, че започнах да се чудя дали наистина разбира в каква опасност е синът му. Господин Ямашита пристъпи под дървото точно когато момчето, което изобщо не подозираше, че баща му е там, се откъсна и полетя. Господин Ямашита го подхвана толкова леко, сякаш някой пусна в ръцете му торба. Всички завикахме от радост и се разпръснахме, а Гисуке стоеше, примигваше бързо-бързо и по миглите му блещукаха сълзи на удивление.

Вече знаех със сигурност какво е изпитвал Гисуке. Бях увиснала над пропастта и председателят бе пристъпил напред, за да ме поеме. Обзе ме такова облекчение, че не можех да бърша дори сълзите, стичащи се от ъглите на очите ми. Фигурата му вече се размазваше пред погледа ми, но виждах, че се приближава все повече към мен и в миг той ме събра в ръцете си, сякаш бях одеяло. Устните му се устремиха направо към малкия триъгълник на гърлото ми, където се засрещаха двете половини на кимоното ми. И когато усетих дъха му върху шията си и онова нетърпение, с което той почти ме погълна, не можех да спра мисълта за един миг преди години, когато влязох в кухнята в нашата окия и заварих една от прислужниците, надвесена над мивката да се опитва да прикрие зрялата круша, натъпкана в устата й — сокът се стичаше в пазвата й. Каза ми, че направо жадувала тази круша, и ме помоли да не я издавам на Майка.

35

Сега, почти четирийсет години по-късно, седя тук и си спомням за онази вечер с председателя като за мига, в който всички страдалчески гласове у мен замлъкнаха. От деня, когато напуснах Йороидо, не бях правила нищо друго, освен да се тревожа, че всяко завъртане на колелото на живота ще донесе ново препятствие на пътя ми и, разбира се, тъкмо тревогата и борбата бяха правили животът да изглежда винаги толкова отчетливо реален. Когато вървим мъчително нагоре по каменисто насрещно течение, всяко стабилно местенце е своеобразна неотложност.

Но откакто председателят стана мой данна, животът се превърна в нещо далеч по-приятно. Започнах да се чувствам като дърво, чиито корени най-сетне са проникнали в богатата и влажна почва дълбоко под повърхността. Никога преди не бях имала възможност да мисля за себе си като за по-щастлива от другите, но ето че бях. Макар да трябва да кажа, че живях в това състояние на доволство дълго преди да погледна назад и да открия колко пуст е бил някога животът ми. Сигурна съм, че иначе никога нямаше да мога да разкажа историята си, защото не мисля, че някой от нас може да говори откровено за болката, докато не престане да я изпитва.

В онзи следобед, когато двамата с председателя изпихме ритуалното саке на церемония в чайната „Ичирики“, се случи нещо особено. Не знам защо, но когато отпих от най-малката от трите чашки, каквито използваме в подобен случай, оставих сакето да облее езика ми и една капка се стече от ъгълчето на устата ми. Носех черно кимоно с извезан в златно и червено дракон, който се виеше от подгъва нагоре докъм бедрата ми. Наблюдавах как капката се търкулна надолу по черната коприна и спря в тежките сребърни конци, с които бяха избродирани зъбите на дракона. Сигурна съм, че повечето гейши биха определили това като лош знак, но за мен капчицата влага, оцедила се като сълза, разказваше сякаш историята на моя живот. Тя премина през празно пространство, без каквото и да било влияние върху съдбата й, търкулна се по пътека от коприна и успя да се спре в зъбите на онзи дракон. Помислих си за цветчетата, които бях пускала по течението на река Камогава край дома на господин Арашино с надеждата, че ще намерят пътя си към председателя. Струваше ми се, че бяха може би успели някак.

В глупавите си надежди, които лелеех от дете, винаги си представях, че животът ми би бил прекрасен, стига някога да стана любовница на председателя. Детинска представа, наистина, но независимо от това я бях носила в себе си, дори и като пораснах. Би трябвало да съм наясно — толкова пъти вече бях получавала болезнения урок, че макар да желаем осилът да бъде изваден от плътта ни, той оставя след себе си следа, която никога не изчезва. Пропъждайки завинаги Нобу от своя живот, аз не само се лиших от приятелството му, а прогоних и себе си от Гион.

Причината е много проста — трябваше предварително да съм наясно, че това ще се случи. Човек, спечелил награда, горещо желана от негов приятел, се изправя пред труден избор — или, ако може, да я скрие на място, където приятелят му няма никога да я види, или да рискува приятелството си. Това бе проблемът между мен и Пити — след осиновяването ми дружбата ни никога не се възроди. Така че макар преговорите на председателя с Майка да се проточиха няколко месеца, в крайна сметка се стигна до споразумението да не работя повече като гейша. Не бях първата, напуснала Гион, защото, като изключим избягалите, някои се омъжваха, други се оттегляха, за да отворят своя чайна или окия. Но в моя случай аз бях хваната някъде по средата, председателят искаше да съм вън от Гион, за да ме скрие от Нобу, но не се канеше да се ожени за мен — имаше си семейство. Може би идеалното решение, което той всъщност и предложи, би било да ми отвори чайна или странноприемница, такава, която Нобу никога нямаше да посети. Само че Майка не желаеше да напусна нашата окия — нямаше да получава никакви приходи от връзката ми с председателя, ако престанех да съм член на семейство Нитта. Затова накрая той склони да й плаща месечно значителна сума при условие, че тя ми разреши да прекратя кариерата си. Както години наред, продължих да живея в същата окия, но вече не посещавах преди обяд малкото училище, нито обикалях Гион, за да изразявам почитта си по всевъзможни поводи и, разбира се, вече не развличах вечер посетителите в чайни.

Бях се стремила да стана гейша само за да спечеля разположението на председателя и затова навярно, напускайки Гион, не би трябвало да изпитвам и капчица чувство за загуба. Но през годините си бях създала приятелства, и то не само с гейши, а и с много от мъжете, с които се бях запознала. Фактът, че вече не забавлявах посетители, не ме прокуди от компанията на други жени, но онези, които си изкарват хляба в Гион, разполагат с твърде малко време за общуване. Често изпитвах завист при вида на две гейши, забързани към поредния си ангажимент, да се смеят на нещо, случило се на събирането, от което идваха. Завиждах им за онова добре познато ми обещание, че вечерта все още може да предложи някакво палаво удоволствие.

Вярно, че се виждах често с Мамеха. Поне няколко пъти седмично пиехме заедно чай. Като се има предвид какво бе направила за мен още откакто бях дете и особената й роля в моя живот по молба на председателя, можете да си представите колко задължена се чувствах. Веднъж в един магазин попаднах на рисунка върху коприна от осемнайсети век, изобразяваща жена, която обучава момиче на калиграфия. Лицето на учителката бе със съвършен овал и тя гледаше възпитаничката си толкова доброжелателно, че веднага ми напомни за Мамеха, и аз купих картината, за да й я подаря. В дъждовния следобед, когато тя я окачи на стената на мрачния си апартамент, аз се улових, че се вслушвам в шума на уличното движение по булевард Хигашиоджи. Не можех да не си спомня, при това с чувство за огромна загуба, някогашния й елегантен дом и омайния звук на водата под прозореца й, спускаща се по малките водоскоци в потока Ширакава. Самият Гион ми се беше струвал тогава като къс превъзходна антична тъкан, но толкова неща се бяха променили. Сегашното едностайно апартаментче на Мамеха имаше рогозки с цвят на прокиснал чай и така миришеше на билки от китайската аптека долу, че и кимоната й се бяха просмукали от тази миризма.

Тя окачи картината, полюбува й се известно време и се върна на масата. После обгърна с длани чашката с димящ чай и се втренчи в нея, сякаш очакваше да намери вътре думите, които търсеше. С удивление открих, че възрастта бе започнала да вади на показ сухожилията по ръцете й. Накрая с нотка на тъга тя каза:

— Колко любопитно е какво ни носи бъдещето. Трябва да внимаваш, Саюри, никога да не искаш прекалено много.

Бях убедена, че е права. През следващите години щеше да ми е много по-леко, ако не продължавах да вярвам, че някой ден Нобу ще ми прости. В крайна сметка трябваше да се откажа да разпитвам Мамеха дали той е питал за мен — беше ми болезнено да гледам как тя въздиша и ме поглежда с дълъг тъжен поглед, сякаш за да ми каже колко съжалява за празните ми надежди.

През пролетта на следващата година председателят закупи луксозна къща в североизточната част на Киото. Беше за гости на компанията, но всъщност той я използваше повече от всеки друг. Тъкмо там прекарвахме заедно три-четири вечери седмично, а понякога и повече. В дните, когато беше най-зает, той идваше толкова късно, че само се топваше в горещата баня, докато разговаряше с мен, а после веднага заспиваше. Но повечето вечери пристигаше около залез слънце и скоро след това вечеряше. Двамата разговаряхме и гледахме как прислугата пали фенерите в градината.

Обикновено пристигнеше ли, председателят разказваше известно време за работния си ден — да речем, за неприятностите с някакъв нов продукт, за инцидент с камион, натоварен със стока, или други такива проблеми. Аз, разбира се, бях щастлива да седя и да слушам, но прекрасно разбирах, че той не ми разказва всичко това, защото иска да го знам. Просто го изхвърляше от съзнанието си, както се изхвърля вода от кофа. Така че се вслушвах не в думите, а в тона му, защото както се променя звукът, когато кофата се изпразва, така и гласът му постепенно се смекчаваше. И в подходящия момент сменях темата, а не след дълго вече говорехме за всичко друго, но не и за бизнес — за това какво му се е случило сутринта на път за работа, за филма, който бяхме гледали преди няколко вечери, или пък аз му разказвах някаква забавна история, която съм чула от Мамеха. Тя самата идваше понякога да прекара вечерта с нас. Така или иначе, този прост процес — да му помогна да освободи съзнанието си, а после да му дам възможност да отдъхне с лек и забавен разговор — имаше върху него ефекта на вода върху пресъхнала на слънцето хавлиена кърпа. Когато още едва влязъл му изтривах ръцете с топла кърпа, пръстите му бяха твърди като клонки. Но след като поговорехме известно време, те вече се огъваха толкова грациозно, сякаш спеше, блажено отпуснат.

Очаквах, че това ще е животът ми — да забавлявам вечер председателя и да правя през деня каквото си искам. Но през пролетта на 1952 година го придружих по време на второто му поредно пътуване в Америка. Беше ходил там през зимата и твърдеше, че нищо в живота не му е правило такова невероятно впечатление — за пръв път бил разбрал какво значи напредък. По онова време повечето японци имаха ток само в определени часове, а лампите в Америка горели непрекъснато. И докато ние в Киото се гордеехме, че подът на новата железопътна гара е от бетон, а не постарому с дъски, американските гари били от мрамор. Дори в малките градове кината били големи като нашия Национален театър, казваше председателят, а обществените бани били безупречно чисти. Най-голямото му изумление бе от факта, че всяко семейство в САЩ притежавало хладилник, който можело да бъде закупен с едномесечната заплата на обикновен работник. В Япония един работник се нуждаеше от петнайсет месечни заплати, за да си купи подобно нещо, и малко семейства можеха да си го позволят.

С една дума, председателят ми позволи да го придружа по време на повторното му пътуване до Америка. Тръгнах сама с влак до Токио, а оттам двамата заминахме със самолет за Хаваите, където прекарахме няколко незабравими дни. Председателят ми купи бански костюм — първия в живота ми — и аз седях облечена в него на плажа, с разпусната като на всички жени коса до раменете. По странен начин Хаваите ми напомниха за Амами. Притесних се да не би същото да хрумне и на председателя, но и така да беше, той не каза нищо. От Хаваите продължихме към Лос Анджелис, а оттам към Ню Йорк. Не знаех нищо за САЩ освен онова, което бях гледала по филмите. Не мисля, че вярвах в съществуването на големите нюйоркски сгради. И когато най-сетне се настаних в стаята си в „Уолдорф-Астория“ и видях през прозореца грамадните като планини здания наоколо и гладките чисти улици долу, имах чувството, че виждам свят, в който всичко е възможно. Признавам, че очаквах да се чувствам като бебе, което са отнели от майката, защото никога дотогава не бях напускала Япония и не можех да си представя, че обстановка, толкова чужда, като тази в Ню Йорк, ще ми подейства по друг начин, освен да ме изплаши. Може би ентусиазмът на председателя ми помогна да приема по-благосклонно посещението си в Америка. Беше наел отделна стая, която използваше най-вече за кабинет и всяка нощ идваше при мен в апартамента. Често се събуждах в странното легло и го виждах в тъмнината да седи до прозореца и открехнал пердето, да гледа Парк Авеню долу. Веднъж след два часа през нощта той ме хвана за ръка и ме притегли към прозореца да видя млада двойка. Бяха облечени като за бал и се целуваха под уличната лампа на ъгъла.

През следващите три години пътувах два пъти с председателя до Америка. Докато през деня той се занимаваше с делата си, аз обикалях с прислужницата музеите и ресторантите и ходих дори на балет, който ми се стори неописуемо интересен. Странното бе, че няколкото японски ресторанта, които успяхме да открием в Ню Йорк, се управляваха от готвачи, които познавах още отпреди войната. Един следобед, след като се наобядвахме, неусетно се оказах в кабинета му отзад, където забавлявах няколко мъже, които не бях виждала от години — вицепрезидента на Японската телеграфна и телефонна компания, новия генерален консул, някогашен кмет на Кобе, и един професор по политология от Киотоския университет. Сякаш отново бях в Гион.

През лятото на 1956 година председателят, който имаше от брака си две дъщери, но нито един син, уреди по-голямата да се омъжи за човек на име Нишиока Минору. Намерението му бе господин Нишиока да приеме фамилното име Ивамура и да стане негов наследник, но в последния момент господин Нишиока се отказа и информира председателя, че разваля годежа. Беше много избухлив младеж, но според председателя изключително умен. Около седмица и нещо председателят беше разстроен и навикваше без повод прислугата и мен. Не го бях виждала толкова съкрушен.

Никой никога не ми каза защо Нишиока Минору разтрогна годежа, но и нямаше нужда да ми казват. Предишното лято основателят на една от най-големите японски застрахователни компании беше уволнил сина си от поста президент и беше поверил компанията на много по-млад човек — негов незаконен син от токийска гейша. По онова време това предизвика скандал. И преди в Япония са се случвали подобни неща, но в по-ограничен вариант — в семейни магазини за кимона или сладкиши например. Директорът на застрахователната компания описа в един вестник първородния си син като „добросъвестен млад човек, чиито достойнства за жалост не могат да се сравнят с…“, и беше назовал името на незаконния си син, без дори да намеква за връзката помежду им. Но с намек или без намек, беше все едно, защото скоро всички разбраха истината.

Е, ако си представите, че след като вече е приел да стане наследник на председателя, Нишиока Минору се с сдобил с някаква нова информация — че неотдавна на председателя му се е родил, да речем, незаконен син… сигурна съм, че подобни обстоятелства обясняват достатъчно красноречиво категоричното му намерение да развали годежа. Всички знаеха, че председателят страда, че няма син и е много привързан към дъщерите си. Нима съществуваше причина да се мисли, че няма да е точно толкова привързан и към свой незаконен син, привързан дотолкова, че преди смъртта си да промени своето завещание и да даде на него компанията, която е съградил със свои ръце? Колкото до това дали наистина съм родила син от председателя… Ако наистина е така, със сигурност бих отказала да го коментирам от страх, че личността му ще стане публично известна. Никой не би имал интерес от подобно нещо. Убедена съм, че най-доброто е да не казвам нищо. Сигурна съм, че ме разбирате.

Седмица и нещо след отказа на Нишиока Минору реших да повдигна пред председателя един много деликатен проблем. Бяхме в къщата в Киото — седяхме след вечеря на верандата с изглед към обраслата с мъх градина, председателят беше умислен и откакто сервираха вечерята, не бе проронил дума.

— Споменах ли на данна-сама — започнах аз, — че напоследък имам много странно усещане?

Погледнах го, но не открих признак, че изобщо слуша.

— Все си мисля за чайната „Ичирики“ — продължих. — И честно казано, започвам да си давам сметка колко ми липсва контактът с посетителите.

Председателят само гребна от сладоледа си и пак остави лъжичката в чинията.

— Вече никога не мога, естествено, да се върна в Гион, разбирам това. И все пак се чудя, данна-сама… не би ли се намерило местенце за малка чайна в Ню Йорк?

— Не разбирам за какво говориш — откликна той. — Не виждам причина да искаш да напуснеш Япония.

— Напоследък японски бизнесмени и политици се появяват в Ню Йорк толкова често и, естествено, колкото костенурките влизат в езеро. Повечето са хора, които познавам от години. Вярно, че да напусна Япония би било твърде рязка промяна. Но като се има предвид, че данна-сама ще прекарва все по-голяма част от времето си в Америка… — Знаех, че е така, защото сам ми бе разказвал за плановете си да открие там филиал на компанията.

— Нямам настроение за това, Саюри — поде той. Мисля, че искаше да каже още нещо, но аз продължих, сякаш не съм го чула:

— Казват, че дете, отгледано между две култури, често среща огромни затруднения. Затова, естествено, една майка, отвела детето си в място като Америка, би постъпила разумно да остане завинаги там.

— Саюри…

— Което ще рече, че жена, направила подобен избор, може би никога вече няма да доведе детето си в Япония.

Председателят беше може би вече проумял какво искам да кажа — че махам от Япония единственото препятствие пред това Нишиока Минору да стане негов наследник. За момент изглеждаше стреснат. А после, след като вероятно в съзнанието му се оформи представата за това, че го напускам, раздразнението му се счупи като яйце и от ъгълчето на окото му капна една-единствена сълза, която той отмахна, сякаш отпъди муха. През август същата година пристигнах в Ню Йорк и отворих своя собствена много малка чайна за японски бизнесмени и политици, посещаващи Америка. Майка, разбира се, се опита да наложи правилото, че всякакъв мой бизнес в Ню Йорк е само разширяване на бизнеса на нашата окия, но председателят отказа категорично да се съобразява с нея. Тя имаше власт над мен, докато съм в Гион, но напускайки, аз скъсвах връзките си с нея. Председателят изпрати двама свои сътрудници, които се погрижиха да получа всичко полагаемо ми се от нашата окия.

Не твърдя, че не бях уплашена, когато преди много години вратата на апартамента ми тук, в „Уолдорф Тауърс“, за пръв път се затвори след мен. Но Ню Йорк с много вълнуващ град. Не след дълго започнах да го чувствам като свой дом, поне толкова, колкото и Гион. Всъщност спомените за многото дълги седмици, прекарани тук с председателя, в известен смисъл направиха живота ми в Америка дори по-вълнуващ от онзи в Япония. Малката ми чайна на втория етаж на стар клуб встрани от Пето Авеню бе от самото начало доста преуспяваща, много гейши идваха от Гион да работят при мен и дори Мамеха ме посещава понякога. Сега ходя там само когато в града са пристигнали близки приятели или стари познати. Иначе прекарвам времето си по всевъзможни други начини. Преди обяд с група японски писатели и художници, живеещи наоколо, често изучаваме неща, които ни интересуват — поезия или музика, или в продължение на цял един месец, историята на Ню Йорк. Повечето дни обядвам с приятели. А следобед сядам на колене пред тоалетката си, за да се приготвя за някое парти — понякога тук, в моя апартамент. Вдигна ли коприненото покривало от огледалото, не мога да не си спомня млечния аромат на белия грим, който толкова често носех в Гион. Приисква ми се от сърце да бих могла да посетя Гион, но, от друга страна, мисля, че бих се разстроила, като видя промените там. Когато приятели донасят снимки от пътешествията си в Киото, често ми се струва, че Гион е оредял като зле поддържана градина, обрастваща с бурени. След смъртта на Майка преди много години окията „Нитта“ бе съборена и на нейно място се издигна малка бетонна сграда с книжарница на първия етаж и два апартамента на втория.

Когато пристигнах в Гион, там имаше осемстотин гейши. Сега броят им е по-малко от шейсет, а чиракуващите гейши се броят на пръсти и намаляват с всеки изминал ден, защото промяната не намалява своя ход. При последното идване на председателя в Ню Йорк двамата се разходихме из Сентръл Парк. Тъкмо разговаряхме за миналото и когато стигнахме до пътека през борови дървета, той внезапно спря. Често ми беше разказвал за боровете в края на улицата извън Осака, на която беше израснал, и когато вдигнах поглед към него, разбрах, че си спомня за тях. Стоеше, опрял изнемощели ръце на бастуна и затворил очи, вдишваше дълбоко аромата на миналото.

— Понякога — въздъхна той — си мисля, че нещата, които си спомням, са по-реални от онези, които виждам.

Като млада вярвах, че страстта увяхва с възрастта, както постепенно се изпарява съдържанието на незахлупена чаша. Но когато с председателя се върнахме в моя апартамент, се пресушихме взаимно с такъв копнеж и жажда, че след това се чувствах изпразнена от всичко, което той бе взел от мен, и в същото време преливаща от всичко, което аз бях взела от него. Заспах дълбоко и сънувах, че съм на банкет там в Гион, разговарям с възрастен човек и той ми обяснява, че жена му, която дълбоко обичал, всъщност не е умряла, защото удоволствието от съвместния им живот е живо у него. Докато той изричаше тези думи, аз пиех от купа най-невероятната супа, която някога съм опитвала — всяка солена глътка бе своеобразен екстаз. Започнах да чувствам, че всички, които някога съм познавала и които бяха умрели или ме бяха напуснали, всъщност не са си отишли, а продължават да живеят у мен, както жената на онзи човек живееше у него. Имах чувството, че ги поглъщам до един — сестра ми Сацу, която бе избягала и ме бе изоставила толкова малка; татко и мама; господин Танака с неговата превратна представа за доброта; Нобу, който не можа никога да ми прости; и дори председателя. В супата имаше всичко, което някога съм обичала, и докато я пиех, онзи човек изливаше думите си право в сърцето ми. Събудих се със сълзи, стичащи се по слепоочията ми, и хванах ръката на председателя, ужасена, че никога не ще мога да живея без него след смъртта му. Защото той бе вече толкова немощен, дори в съня си, че веднага си спомних за моята майка. Но когато само няколко месеца след това той наистина умря, разбрах, че ме е оставил в края на своя дълъг живот толкова естествено, колкото естествено се отронват листата от дърветата.

Не знам кое е онова нещо, което ни води през живота, но що се отнася до мен, аз паднах върху председателя, така както камък пада на земята. Когато си порязах устната и срещнах господин Танака, когато умря мама и аз бях най-жестоко продадена — всичко това бе като поток, падащ върху стръмни скали преди да стигне океана. Дори сега, когато председателят вече го няма, аз все още го притежавам в богатството на своите спомени. Преживях отново живота си, като ви го разказах.

Истина е, че понякога, пресичайки Парк Авеню, се сепвам от странното чувство колко екзотично е всичко край мен. Жълтите таксита, които прелитат, надули клаксоните си, жените с дамски чанти, които изглеждат смаяни при вида на една малка възрастна японка в кимоно, застанала на ъгъла. Но дали и Йороидо нямаше да ми се струва екзотично селце, ако отново се бях върнала там? Като момиче вярвах, че животът ми нямаше да е борба, ако господин Танака не ме бе откъснал от залитащата ни къща. Но сега знам, че нашият свят не е по-постоянен от океанска вълна. Каквито и да са битките и победите ни, както и да ги преживяваме, много скоро те избледняват като воднисто мастило върху хартия.

Информация за текста

© 1997 Артър Голдън

© 2006 Дора Барова, превод от английски

Arthur Golden

Memoirs of a Geisha, 1997

Сканиране и разпознаване: strahotna, 2009

Редакция: maskara, 2009

Издание:

Артър Голдън. Мемоарите на една гейша

ИК „Обсидиан“, 2006

Редактор: Димитрина Кондева

Коректор: Петя Калевска

Технически редактор: Людмил Томов

Художествено оформление: Николай Пекарев

Свалено от „Моята библиотека“ [http://chitanka.info/text/12618]

Последна редакция: 2009-08-29 09:49:28

1

Джон Пиерпонт (1837–1913) — американски финансист, филантроп и колекционер на произведения на изкуството. — Б.пр.

Content

Артър Голдън
Мемоарите на една гейша

Бележки на преводача

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

Информация за текста

1