Фридрих Герстекер

Борба с бикове в мисията „Долорес“

В мисията имаше празненство. Тръгвайки от Сан Франциско, стотици хора газеха жълтия пясък по „мисионерския път“ към отдалечената на около три английски мили „Долорес“. Запъхтени, те преодоляваха трудния и изморителен маршрут, като се изкачваха и слизаха по хълмовете и обикновено си отпочиваха едва на последния склон, покрит с лаврови дръвчета и дъбове джуджета, откъдето се откриваше чудесна гледка към ширналата се пред погледите им малка долина.

Това беше една изпълнена с живот картина, чийто своеобразен чар не можеше да се намали дори и от издигащите се в далечината голи планини.

Недалеч от лявата страна се простираше обточеният тук-там от нисък върбалак „залив на мисията“, част от огромния залив на Сан Франциско, чиято просветваща водна повърхност блестеше свежо сред посърналата зеленина на околните склонове. Надясно тясна необработваема долина се извиваше нагоре сред хълмовете, в чието западно подножие се блъскаше и пенеше прибоят на Тихия океан, а в средата се намираха няколкото къщи, които дължаха името си на старата посивяла от дъжд, слънце и вятър постройка, образуваща най-западното крило на поселището.

Мисията „Долорес“, основана в стари времена от йезуитите, привлече най-напред съседните индиански племена, които бяха накарани ме само да построят сградите за нуждите на монасите, а по-късно да започнат да обработват и техните ниви, както и да пасат добитъка им… в замяна на това те бяха цивилизовани. После постепенно там се заселиха калифорнийци от разположените по̀ на юг градове или пък от Сан Франциско, възникнаха и пътища, а над ниските къщи продължаваше да гледа извисоко и мрачно сивият покрив на сградата на мисията.

Но ето че дойде златната треска, а с нея като с вълшебна пръчица се промени и цялата страна — поне една част от сградата на мисията бе превърната в кръчми. Предвождани от отделни калифорнийци, индианците зарязаха и християнство, и мисия и потеглиха към планините, а в старата порутена и отчасти изоставена сграда се заселиха по-енергични обитатели — немци, американци и французи. Вярно, че свещеникът остана в жилището си и служеше в църквата, обаче самата мисия продължи да съществува само формално. И когато сутрин малките камбани започваха да бият, зовейки благочестивите богомолци на молитва, онези, които откликваха на този зов, бяха малко, много малко. Даже индианците не обръщаха вече внимание на тържествения звън, призоваващ ги да се помолят на техния нов бог. Едни от тях копаеха земята в далечните планини, за да търсят злато, а онези, които по една или друга причина бяха останали, се мотаеха край кръчмите на европейците, за да робуват на алкохола и да тровят кръвта си със замъгляващите съзнанието им спиртни напитки.

Но от време на време на многобройните пивници в мисията им беше необходима някаква извънредна инициатива, която да донесе на собствениците им на бърза ръка толкова много злато, колкото те си мислеха, че може да се промива в златоносните залежи… защото ако това не станеше, тези собственици изобщо нямаше да проумеят по какви причини самите те не са предпочели да отидат в планините, за да съберат повечко от скъпоценното злато, а са останали тук край океана да продават лош коняк. Но за тази цел в никакъв случай не им вършеха работа индианците, които изобщо не притежаваха суха пара, а самите обитатели на мисията бяха крайно недостатъчни, малобройни бяха и отделните посетители от Сан Франциско. За да привлекат многобройна клиентела, им беше необходимо някакво далеч по-притегателно средство от коняка или дори от красивата приветлива околност и ето защо се организираха конни надбягвания и танцови забави, различни състезания и борби и един бог знае още какви увеселения и празненства, само и само да се даде повод на зяпачите и пиячите да донесат дотук през пясъците и прахоляка своето злато и да го разменят срещу някакво дивашко, често отвратително зрелите, както и срещу цяла нощ, прекарана в разюздано веселие и пиянство.

Този път такъв повод даваше организираната борба с бикове. Арената беше в средата на поселището, а мястото бе заобиколено с яка ограда, около която бяха сковани още по-нависоко пейки, та с това удобство донякъде да обезщетят платилите входния си билет хора за крайно посредственото зрелище. Впрочем кръчмарите от мисията, изглежда, доста добре познаваха жителите от околността, които действително само чакаха удобен случай, независимо какъв ще е той, за да си хвърлят парите на вятъра, понеже широките улици на малкото поселище бяха изпълнени от човешки тълпи, които се блъскаха около преградните стени на арената, караха се за местата, докато други пък разиграваха конете си пред мисионерската сграда, на чиято веранда, изглежда, се бе събрал цветът на красивия пол, и откъдето не една черноока прелестна девойка отправяше пламенни погледи към смелите ездачи.

Междувременно буйната и шумна публика, американци и мексиканци, индианци и други бели в пъстроцветна смесица бе заела местата, до които всеки бе успял да се докопа както може: една част, насядала по издигнатите дървени седалки, друга — по съвсем наблизо намиращия се нисък хълм, тези хора бяха обсадили арената и с дюдюкане и ревове, тропане с крака и крясъци се мъчеха да предизвикат появяването на тъй дългоочакваните бикове и бикоборци.

Докато това очакване продължаваше, на арената се бяха появили неколцина младоци с пъстро облекло, доста нахални на вид, но, изглежда, и твърде непохватни в действията си, които, ако се съдеше по външността им, бяха мексиканци, а с тях имаше и някакъв метис с обезобразено лице от дълбоките белези на едра шарка. Те танцуваха и пееха и с шегите си се опитваха да накарат публиката да запази спокойствие поне още известно време. Но ако това им се удаваше с испанскиговорещата част от хората, които често избухваха в силен и груб смях при още по-грубите шеги и остроумия, то успехът им сред англичаните и американците, които не разбираха и дума испански, бе равен на нула.

В крайна сметка тази част от публиката даже се ядоса, че другите се забавляваха, докато самите те също си бяха дали парите, а никак не можеха да разберат защо „паплачта“ се смееше.

Шумът ставаше все по-невъобразим и неколцина полупияни американски моряци, на които тези шеги започваха да доскучават, скочиха долу на арената, за да вземат дейно участие в танците и песните на намиращите се под тях мексиканци. Тъкмо в този момент обаче тясната врата в оградата рязко се отвори и съвсем неочаквано сред, естествено, немалко изненаданите моряци се втурна кафяв, сравнително дребен, но пъргав и наперен бик, тъй че в първия миг хората замръзнаха безпомощно на местата си и ако животното действително кроеше нещо лошо или замисляше веднага да нападне, те щяха лесно да станат негова жертва и никой нямаше да е в състояние да ги спаси.

Ликуването на зрителите при това малко интермецо изобщо не може да се опише. То избухна едновременно от всички страни, но пък беше и единственият начин за спасение на слисаните хора, станали по неволя бикоборци, защото, озовал се пред страшния шум, който кипеше около него, пуснатият на арената наперен бик остана в първите мигове стъписан на мястото си, като само в израз на недоволство виреше рога и ровеше земята с острите си копита.

Първоначалната моментна уплаха премина и с напълно охладено желание за борба, под смеховете, дюдюканията и виковете на зрителите, моряците избягаха обратно през оградата колкото им бе възможно по-бързо. А отстъплението им бе улеснено същевременно и от това, че хукнаха в различни посоки, и бикът, който ги забеляза и се накани да догони кой да е от тях, не можа веднага да си избере някоя от тъй примамливо обърнатите към него във всички посоки задни части… и така остана на сухо.

Но ето че в този миг от специалната дъсчена преграда на арената изскочиха истинските бикоборци и започнаха да измъчват и бездруго раздразненото вече животно със своите методи и начини, описвани хилядократно — с бомбички, фишеци и къси копия. Но те никога не се изправяха срещу побеснялото животно и накрая публиката даде израз на недоволството си с истинска буря от най-ужасни звуци и шумове.

Междувременно от загубата на кръв и лудешкото тичане насам-натам бикът дотам се изтощи, че не реагираше вече на никакво дразнене. Той разбра, че страхливата тълпа от нападатели никога няма да се изправи срещу него в честен бой, и като ревеше и земята, животното се спря сред арената, търпеливо понасяйки истинска градушка от малки стрели, къси копия, бомбички и фишеци, които валяха върху него от всички страни.

Шумът и беснеенето на недоволната публика достигна вече такава степен, че един от хората на арената хвърли ласо върху рогата на бика и под освиркването и виковете на зрителите го изведе през отново отворения вход.

Сред публиката особено се отличаваше един индианец, строен, висок, добре сложен млад човек, който носеше живописното мексиканско или калифорнийско облекло — къс жакет и цепнати отстрани панталони, а на главата — широкопола шапка, облечена в мушамена материя. В лявата си ръка той държеше пълна бутилка и тъкмо в този момент беше скочил върху една от пейките и по всевъзможен начин се подиграваше на страхливите „матадори“.

— По дяволите, компаниеро! — извика му най-сетне предизвикателно един от бикоборците, дошли от Сан Франциско. — Справи се по-добре, ако можеш, само престани да ревеш така, сякаш агуардиентето[1] съвсем ти е изсушило мозъка. Всеки може да крещи! — И като се извърна настрани, той промърмори под носа си: — Проклет звяр, много ми се иска да вземе да скочи долу за следващия бик!

— Валентин, я им покажи как става тая работа! — започнаха да се обръщат към него някои от жителите на мисията, които познаваха безумната смелост на индианеца, спечелил си славата на най-добрия ездач и хвърляч на ласо даже и сред калифорнийците.

— Аз ли да им показвам? — обади се индианецът с презрителна усмивка на доста чист и правилен испански език. — Аз ли да им показвам? Че защо? Мексиканците имат унции… много унции[2]. А Валентин няма нищо, ще си изпокъса дрехите, ще си счупи бутилката… ами, за какво? Заради белите хора, за да се смеят на Валентин… нека се бият матадорите!

— Ама те не могат! — отвърнаха му гласове от пет-шест различни места.

— Ами те са бикоборци и за тази работа вземат злато — изсмя се индианецът, — белите се стичат на цели тълпи и им го хвърлят в шапките… бикоборци, ха-ха-ха! Carajo![3] Та те нямат смелост да се изправят даже и срещу едно теле!… Къде ще могат да се мерят с Валентин!

Индианецът отхвърли презрително глава назад и благородната му фигура се изпъна, изпълнена със самочувство за собствената му сила и сръчност. Но ето че погледът му падна върху бутилката, която все още стискаше в ръката си, но разгневен от непохватните бикоборци, кажи-речи беше забравил, и като поднесе към устните си гърлото й с дрезгав триумфиращ смях, с жадни глътки започна да се налива със силното питие.

Но ликуващите крясъци на тълпата го прекъснаха и той отново насочи вниманието си към арената, където сега бе изведен и предаден на мъчителите си един буен полудив бик е гарвановочерен цвят.

Новият бик беше изключително едро и яко животно с мрачен и предизвикателен вид, което особено много се подчертаваше от гъстите и тъмни кичури козина, спускащи се над очите му. А се оказа, че тази външност в никакъв случай не лъжеше. Като взе да хвърля пясък върху себе си, той скоро се обви в гъст облак прахоляк, започна да рови и да блъска земята с муцуна, рога и предни копита и ревейки, затърси някакъв противник, за да си излее гнева на него.

Той не чака дълго да бъде нападнат, понеже двама от калифорнийските бикоборци, облечени в своите къси пъстри жакети и панталони, се втурнаха към него, опитвайки се да го объркат, като ту единият, ту другият привличаха гнева му върху себе си. Макар отначало, изглежда, да се поколеба около половин минута с кого да се заеме най-напред, все пак тази нерешителност не трая дълго — веднага след това с бясна ярост той се втурна към по-близкостоящия човек и под подигравателните викове на зрителите го принуди отново да се прехвърли през оградата, докато другият, който навярно се опасяваше, че целият гняв на животното ще се насочи единствено срещу него, бавно започна да се оттегля към изхода, за да изчезне зад оградата.

Причината за това бавно отстъпление се криеше в нещо като чувство за чест, което навярно не позволяваше на матадора току-така да обърне гръб на призования на бой противник. Но въпреки всичко съвсем скоро това чувство отстъпи пред едно друго — чувството, че трябваше да си спасява кожата, понеже, обръщайки глава, щом съзря бавно отдалечаващата се човешка фигура, раздразненото животно сведе ниско рога, започна да рови пясъка и с кратък рев и войнствено вирната опашка се втурна подир беглеца така бясно и неудържимо, че той даже не намери време да се прекатери през оградата, а само успя чевръсто да отскочи настрани, за да не бъде достигнат от рогата на побеснялото животно, а после разкъсан и смачкан.

Обаче силата и тежестта, вложени от бика в това нападение, бяха толкова огромни, че дебелите напречни греди на оградата не успяха да им устоят. Строшиха се като прогнили дъски и само след броени секунди развихрилото се свободно животно се втурна сред тълпа от безделни ужасени зяпачи, които, съвсем смаяни от толкова неочакваното нападение, се пръснаха като пилци на всички страни, и пак благодарение на това светкавично разбягване в различни посоки разбеснелият се бик не успя да догони някого от тях и да го вдигне на рогата си.

Силният смях и подигравателните викове на тълпата, която се намираше по високите пейки и се чувстваше в безопасност, заглуши в първите мигове на това бягство всякакъв друг шум. Може би само един-единствен човек от цялото множество удари в необуздания си гняв няколко пъти крак в дъските и изкрещя своето презрително „carajo“ надолу към замръзналите от ужас по местата си бикоборци, които в своите пъстри чудновато украсени дрехи и без бик наистина представляваха в този момент твърде тъжна гледка. Този единствен човек беше индианецът!

Първата му реакция, изглежда, бе да скочи от пейката долу и някак си да вземе участие в развиващите се под него събития и подтикван от това свое намерение, той вече се накани да захвърли бутилката настрана, когато някакъв инстинкт възпря ръката му. Обзет от нерешителност, той вдигна бутилката срещу светлината, после се огледа за няколко секунди около себе си, сякаш търсеше някой, на когото би могъл да я повери. Не откри такъв човек или защото част от лицата му бяха чужди, или може би тъкмо защото познаваше пък другите твърде добре.

Но ето че погледът му падна върху бягащото животно, което тъкмо в този момент профучаваше покрай старата сграда на мисията, насочвайки се към далечните планини, и още в следващия миг той прилепи бутилката до устните си и започна да излива парливото питие в гърлото си, докато в очите му се разгоря див огън. После захвърли празната бутилка надалеч и с един скок се озова от скованото дървено скеле на земята. Повали двама-трима от застаналите там хора, но нито забеляза това, нито пък чу ругатните зад гърба си. Пламналият му поглед търсеше само неговия кон. Ей къде го беше вързал, там, на ъгъла, стоеше си кротко като агне в целия този шум и хаос, които го заобикаляха. Веднага щом ръката на господаря му се вкопчи в гривата, умното красиво животно наостри уши.

— Vamos, chiquito![4] — извика индианецът през смях, когато с лявата си ръка просто свали юздите от главата на коня си, понеже му се струваше твърде голям труд да вземе тепърва да развързва поводите от оградата. — Vamos, mi bonito![5] — и жребецът полетя като стрела, управляван само с натиска на бедрата на разпаления ездач. С цвилене и пръхтене той вдигна голям прахоляк зад себе си, а отделните групи бягащи хора, току-що отдръпнали се от пътя на бика, едва смогваха да се спасят от връхлитащите ги гърмящи конски копита. Ала само за миг той прелетя покрай тях.

Острият поглед на индианеца откри бягащия бик тъкмо когато той достигна зелената морава, простираща се между мисията и крайбрежните хълмове, и като откачи с десницата си ласото от своето седло, той зацъка с език, за да подтикне разгорещилия се жребец към още по-бясна бързина.

Пет-шест ездачи, намирали се тъкмо в този момент наблизо, се бяха опитали вече да отрежат пътя за бягство на бика. Но мочурливата земя, по която той бягаше, ги принуди да изостанат и ето че сега те пресякоха току пред коня на индианеца, за да преминат в галоп покрай мисията и далеч по-нагоре да застигнат беглеца.

Индианецът нададе див тържествуващ вик и препусна право към зида, ограждащ гробището.

— Насам, компаниеро! — подвикна му един от калифорнийците. — Не можеш да минеш оттам!

Валентин отговори с дрезгав смях и с един скок враният жребец прелетя над зида и изчезна с дръзкия си ездач във вътрешността на гробището.

— Damn’my soul![6] — изруга калифорниецът под носа си, смуши коня си с шпори и го зашиба с камшик, за да избиколи зида час по-скоро.

Но Валентин се намираше вече пак на открито и щом храбрият му жребец забеляза пред себе си бягащия бик, със силно издути ноздри и пръхтене усили галопа си, приготвяйки се за тъй добре познатия му лов.

Само след броени секунди конят се озова съвсем близо, по петите на бика. Ездачът размаха в широка дъга два-три пъти ласото над главата си, наведе се напред и примката излетя от ръката му. Но в същия миг и само при едно леко стисване с бедрата на индианеца конят рязко се обърна и с цялата тежест на тялото си, приведен в обратната посока, запъна в земята и четирите си крака в очакване на твърде добре познатото му мощно дръпване от страна на пленника. Усетил страшното ласо, с пълно напрежение на силите бикът направи още два скока напред, но после, стигнал края на това ужасно въже, той го изпъна и миг след това уловеното животно глухо измуча, рухна на земята със счупен врат и силно извита назад глава.

Ето че сега се приближиха и другите ездачи и един от калифорнийците също вдигна ръка, за да омотае ласото си около рогата на пленника, та да могат после двамата ездачи по-сигурно да поведат животното помежду си.

Но разпаленият от агуардиентето Валентин, изпаднал от успешния лов в още по-силна възбуда, вдигна бързо ръка и направи знак на другия ездач да не закача бика. Като потупваше врата на своя пръхтящ и треперещ жребец, с победоносна усмивка той зачака следващото движение на пленения, но в никакъв случай не и укротен противник.

В този миг бикът скочи на крака, съвзел се от първоначалното зашеметяване при падането си. Щом забеляза тъй близо пред себе си своя неприятел, осмелил се да му се противопостави, той сведе ниско рога и яростно се втурна срещу него.

Ала индианецът точно това чакаше и леко управлявайки коня си с лявата ръка, с която се бе вкопчил в гривата му, той препусна пред бика и като използваше цялата дължина на ласото и поддържаше еднаква скорост с все по-неудържимо беснеещото животно, той отново се насочи към арената.

Щом разбра, че не е в състояние да догони бързоногия ездач, на два пъти бикът се опита да побегне встрани, но всеки път ласото отново го връщаше в къде доброволно, къде принудително избраната посока и всяко такова дръпване само още повече засилваше яростта на пленника и го караше да продължи преследването на жертвата си, която ту му се струваше, че сигурно догонва, ту че пак му се изплъзва.

Тъй тази странна двойка наближи арената. Посрещнат с ликуващи викове от тълпящите се наоколо зрители, смелият индианец се насочи към входа й, отворен вече от мексиканците.

Валентин направи нетърпеливо движение с ръка да му сторят място, а дръзкият му поглед изпитателно и неспокойно обходи вътрешността на арената, където искаше да подмами страшния си противник, обзет вече от безпределна ярост. Но гредите и та̀лпите на онази част от оградата, намираща се срещу входа, бяха здрави и спирайки коня си съвсем близо пред отворената порта, зад която стояха скрити на пост двама души, за да я затворят незабавно, щом бикът пак влезеше вътре, той спокойно зачака противника си, който с ниско наведени рога вече го връхлиташе и следващият му скок едва ли би могъл да има за него някакъв друг, освен смъртоносен изход. А в тези секунди, макар че храбрият му жребец трепереше под него и боязливо отхвърляше назад красивата си глава и въпреки че нямаше юзди, той не помръдна от мястото си, не направи опит да се изплъзне от кажи-речи неизбежната опасност.

Безумен вик на страх и ужас се изтръгна от гърдите почти на всички, когато побеснелият бик сведе рога, за да ги забие още в следващата секунда в слабините на треперещия вран жребец, но тъкмо тогава, направляван от ръката на ездача, конят светкавично се извъртя и с няколко бързи скока премина през арената. Бикът го следваше по петите и тъкмо в мига, когато конят високо подскочи, кажи-речи, над рогата на разлютеното диво животно, за да прелети над оградата, индианецът се отблъсна с коляно от седлото и като изхвърлено от пружина, стройното му тяло полетя в обратна посока право върху бика, който с цялата си мощ и тежест връхлетя срещу най-долните напречни греди и полузашеметен от страхотния удар, политна крачка-две назад.

Когато индианецът скочи на земята с безредно разпиляна дълга коса, изпод която се виждаха да проблясва само тъмните му очи, пламтящи с буен триумфален огън, той държеше в десницата си лъскав къс нож, а в лявата си ръка прерязаното ласо и с ликуващ смях го вдигна да го покаже на зрителите, които едва можеха да повярват на очите си.

Шумът и ликуващите крясъци, които се надигнаха, едва ли могат да бъдат описани. Със затаен дъх ужасената публика бе проследила мнимото падане на безумно смелия индианец и бе взела за гибелен нещастен случай онова, което всъщност представляваше един дръзко изпълнен номер от страна на този ненадминат ездач. Овациите и одобрителните викове просто нямаха край.

В подобни случаи калифорнийската публика не само ръкопляска, а дава и по-практични доказателства за задоволството си на онзи, който е съумял да спечели сърцето й. По време на такива борби, както дори и при танци, съществува обичай да се хвърлят пари на бикоборците или танцьорките. Често в залата започват да валят сребърни долари, а и златни монети, ако, докато е танцувала фанданго, някоя красавица е успяла да запали огън в сърцата на зрителите, а после след танца тази сеньорита сама трябва да вдигне от пода сребърната и златна „похвала“ за играта си, което е израз на нейната благодарност към дарителите.

Тъй и сега ликува нето на опиянената от възторг публика си намери отдушник и от всички страни към арената заваля направо градушка от сребърни долари. Хвърляха ги даже и по главата на бика, който в този момент отново се беше съвзел и пак обърна чело към своя враг, удържал досега пълна победа над него.

— Gracias, muchas gracias, caballeros![7] — извика индианецът, когато видя тази богата „жетва“ да се изсипва върху него. И вдигайки шапката си от земята, паднала наблизо по време на скока му, той хладнокръвно започна да събира доларите, когато бикът реши отново да го нападне и яростно се втурна към него.

— Пази се, Валентин, пази се! — проехтяха викове от всички страни. Но този дързък храбрец изобщо не сметна за необходимо да поизвърне глава, за да наблюдава движенията на нападащото го животно, ала съвсем близо пред него той просто като змия се изплъзна изпод рогата му и беше насъбрал в шапката си вече двайсетина долара, когато бикът за втори път, и то пак безрезултатно, се втурна срещу него.

Възторгът на публиката растеше с всяко движение на индианеца, който, възбуден от изпитата ракия, все повече се въодушевяваше от всеки свой успех. Очите му блестяха и искряха, цялата му фигура се изпъна и стана някак по-висока и с дръзката си усмивка, изглежда, отново и отново предизвикваше опасността, която всяваше повече страх у зрителите, отколкото у него.

Ето че сега дори и самият бик се стъписа от спокойствието на своя неприятел, изправен срещу него с такава дръзка усмивка, и обзет от страшна, но безсилна ярост, започна с предните копита и с рогата си да рови пясъка.

— Mira aqui, companero[8] — засмя се индианецът и закрачи към учудения бик, който леко отстъпи, но само за да подеме ново нападение, — погледни тези прекрасни долари! — и като извади пълна шепа монети от шапката си, той започна да ги брои върху пясъка пред побеснялото животно.

— Един, два, три, четири… ей, чакай, амиго, я по-кротко, че ще взема да сбъркам… пет, шест, седем, осем… ама че великодушни дарители… девет, десет, единайсет, дванайсет, тринайсет… о, сатана такъв!

И със силен смях той бе принуден да захвърли шапката, стъпкала веднага от копитата на разярения бик, понеже острите рога на противника му с точно насочен удар заплашваха да го погубят.

С безумна смелост и хладнокръвие Валентин ги избягна на косъм и като вдигна шапката си, той отново се върна към предишното си занимание още докато раздразненият бик с шумно сумтене тичаше през арената, за да го открие.

И все тъй започваше своето броене, като винаги съвсем близо пред рогата на пощръклялото животно отскачаше ту на една, ту на друга страна според това, накъде го принуждаваше да отстъпи нападението на неговия противник, и все избягваше опасността само с едно привидно съвсем незначително движение на тялото, на което на всичко отгоре придаваше израза на танц, тъй че въздухът непрекъснато потреперваше от нови и нови ликуващи възгласи, а към него полетяха още доста монети. По тези начин той най-сетне така изтощи своя противник, че с глух рев бикът се спря на едно място и равнодушно остави слабото човешко същество да се подиграва с него. А индианецът пееше и танцуваше и броеше доларите си на пясъка, като се смееше, крещеше и вършеше какви ли не номера и смехории, прекъсвани за секунди само от време на време от някое ново нападение на бика.

Междувременно мексиканските професионални бикоборци със завист и безсилна злоба бяха станали свидетели на триумфа на червенокожия и ето че в този момент един от тях също скочи на арената, подвикна на индианеца да си събере парите и сам се изправи пред бика, за да започне отново борбата.

Публиката обаче не го посрещна особено окуражаващо, защото още щом стъпи на пясъка, той бе поздравен с освиркване и неодобрителни възгласи. А бикът, след като забеляза новия обект, на който можеше да си излее гнева, обърна гръб на стария си неприятел и яростно се втурна срещу новопоявилия се противник.

А той, може би най-добрият от всички местни бикоборци, спокойно го посрещна и като се отблъсна леко с крак от челото му, прескочи бика, прелитайки над главата му. По този начин той отново си спечели доверието на лесно въодушевяващата се тълпа, а разнеслите се тук-там овации, особено от страна на неговите сънародници, го окуражиха към нови подобни опити.

— Bueno companero![9] — извика Валентин, отмятайки дългите коси на челото си, който бе станал свидетел на тази смела постъпка, но, изглежда, в никакъв случай нямаше намерение тъй лесно да позволи да му бъдат отнети лаврите на деня. — Bueno! Но това беше само шега работа… я гледай сега!

С тези думи той отново застана спокойно срещу връхлитащото животно и щом то наведе рога, с един скок, като при това така изви тялото си във въздуха, че се обърна с лице към главата му, той възседна гърба на бясно галопиращия бик, където под бурните овации на публиката успя да се задържи повече от минута въпреки отчаяните усилия на животното да се освободи от него.

От гняв мексиканецът пребледня като платно.

— Това нищо не е! — извика той и гръмко се изсмя, а когато бикът, който не успя да се отърси от ездача си, докато самият той не скочи от гърба му, в следващия момент се втурна срещу него, мексиканецът се опита със същия скок да повтори безумно смелия рискован номер на индианеца. Но може би ядът и гневът му отнеха хладнокръвието, необходимо за подобно действие. Той зле разчете скока си, озова се твърде назад и щом бикът усети как неговият неприятел се плъзна по задницата му на земята, той веднага се обърна и преди падналият човек да успее да се изправи на крака, го подхвана с рогата си и го запокити във въздуха, сякаш бе малко дете.

— Карамба! — извика индианецът, когато докараното до бяс животно подхвана с рогата си падащото тяло и започна да го тъпче с копита на земята. — Май че играта загрубя! — И докато другите трима бикоборци изскочиха иззад преградата, за да помогнат на своя другар, преди още някой от тях да беше успял да достигне до бика, Валентин отново се хвърли срещу него, и този път право между рогата му, сякаш си търсеше смъртта.

Но все пак дивият и горд син на тези планини знаеше какво прави и докато виковете на страх, нададени от зрителите, разтърсиха въздуха, с късия нож в десницата си той скочи от бика, които рухна мъртъв на земята с прерязани вратни жили след безпогрешните му удари течно между плешките. И под бурните овации и дъжда от монети на тълпата червенокожият затанцува около трупа на бика буйно фанданго…

Информация за текста

© 1987 Веселин Радков, превод от немски

Friedrich Gerstäcker

Сканиране и разпознаване: moosehead, 2010

Редакция и SFB форматиране: vanj, 2010

Издание:

Фридрих Герстекер. Съчинения в четири тома. Том първи — разкази, новели и романи

Немска. Първо издание

Съставител: Веселин Радков

Редактор: Ася Къдрева

Художник: Владислав Паскалев

Свалено от „Моята библиотека“ (http://chitanka.info/text/17697)

Последна редакция: 2010-10-24 10:00:00

1

Агуардиенте — вид ракия. — Б.пр.

2

Унция — стара златна испанска монета. — Б.пр.

3

Carajo (исп.) — Проклятие, по дяволите! — Б.пр.

4

Vamos, chiquito (исп.) — Хайде, малкия! — Б.пр.

5

Vamos, mi bonito! (исп.) — Давай, хубавецо! — Б.пр.

6

Damn’my soul! (англ.) — Дявол го взел, гръм да ме порази! — Б.пр.

7

Gracias, muchas gracias, caballeros! (исп.) — Благодаря, много благодаря, господа! — Б.пр.

8

Mira aqui, companero (исп.) — Я погледни, приятелю! — Б.пр.

9

Bueno companero! (исп.) — Добре, приятелю! — Б.пр.

Content

Фридрих Герстекер
Борба с бикове в мисията „Долорес“

Информация за текста

1