Тери Гудкайнд

Уязвимата империя

На Том Дохърти — вечния участник в битката на доброто срещу злото

Първа глава

— ЗНАЕШЕ, ЧЕ СА ТАМ, НАЛИ? — прошепна Калан и се приведе напред.

На фона на тъмнеещото небе изпъкнаха силуетите на три чернопери сокола, които тъкмо бяха разперили криле, за да отлетят на нощен лов. Ето защо бе спрял Ричард. Зоркият му поглед проследи птиците, докато спътниците му бяха застинали по местата си в напрегнато очакване.

— Да — отвърна той. Махна през рамо, без да откъсва очи от соколите: — Ей там отзад има още два.

Калан набързо огледа потъналия в мрак сипей, но не забеляза нищо.

Пръстите на Ричард инстинктивно опипаха сребърната дръжка на меча, за да провери дали е свободен в ножницата. Докато ръката му отпускаше оръжието обратно в калъфа, по златоткания му плащ затанцуваха чезнещи отблясъци кехлибарена светлина. В падащия мрак внушителната му, висока осанка приличаше на изплувало от сенките привидение.

В същия миг над главите им се стрелнаха още две от едрите птици. Едната, широко разперила криле, нададе пронизителен писък, зави плавно и като описа широк кръг, огледа за последно петимата долу, след което размаха мощните си криле да настигне другарите си, които се отдалечаваха бързо на запад.

Чакаше ги богат нощен улов.

На Калан и хрумна, че докато Ричард наблюдава птиците, мислите му сигурно се реят към природения му брат, за чието съществуване съвсем доскоро не бе и подозирал. Този му брат сега бе заровен в пръстта на опърлената от безмилостното слънце пустош на цял ден път на запад, където малцина дръзваха да припарят. Сред тях на пръсти се брояха оцелелите, успели да се върнат невредими оттам. Но убийствената жега не беше най-страшното на онова място.

Отвъд равнинната пустош на фона на припадащия мрак се очертаваха далечни планински хребети, които изглеждаха сякаш опушени от адската пещ на отвъдния свят. Свъсен като планините и също толкова неумолим и застрашителен, полетът на петте птици подгони чезнещата светлина.

Дженсън, застанала от другата страна на Ричард, го изгледа слисана.

— Как ги нарече тези…?

— Чернопери соколи — не дочака края на въпроса и Ричард.

Дженсън си повтори наум непознатото име.

— Виждала съм достатъчно ястреби, соколи и всякакви от този сорт — рече накрая, — но не съм чувала друга граблива птица да ловува нощем, с изключение на совите, разбира се, ама това не са сови.

Загледан в птиците, Ричард разсеяно събираше в шепа камъчета от близката ронлива скала, които подрънкваха звънливо.

— Аз също не бях виждал подобни — за пръв път ги срещам тук. Според хората, с които разговаряхме, са се появили едва в последно време — един казва преди година, друг преди две. Но така или иначе, всички са единодушни, че по-рано не е имало чернопери соколи.

— През последните една-две години, значи — повтори на глас Дженсън.

Едва ли не пряко волята си, Калан се сети за дочутите истории, за слуховете и споделените шепнешком хипотези.

Ричард хвърли събраните камъчета на скалистата пътека.

— Явно са някакъв вид соколи.

Дженсън приклекна да успокои кафявата си козичка Бета, като я гушна до себе си.

— Изключено е да са соколи. — Двете мънички бели козлета на Бети, които обикновено или подрипваха весело, или сучеха, или спяха, сега се сгушиха тихичко под заобления корем на майка си. — Много са големи за соколи — по-едри са и от ястреби, даже от царски орли. Няма такива големи соколи.

Ричард най-сетне отмести погледа си от птиците и протегна ръка да успокои треперещите козлета. Едното, жадно да получи закрила, впери тревожните си очета в него, облиза муцунка с розовото си езиче, докато най-сетне се реши да отпусне черното си копитце в ръката му. Ричард погали с пръст тънкото беличко козе краче.

Усмихна се и гласът, както и изражението му поомекнаха:

— Да не би да искаш да ме убедиш, че предпочиташ да не вярваш на очите си?

Дженсън погали клюмналите ушета на Бети.

— Мисля, че настръхналата кожа по тила ми е достатъчно основание да им вярвам.

Ричард се подпря с длан на коляното и заби поглед в надвисналия хоризонт.

— Тези соколи са едри, имат елипсовидни глави и дълги заострени крила и приличат на всеки друг сокол, който съм виждал. Когато се реят, разперват крила, но иначе летят източени като стрели.

Дженсън кимна, явно описанието му и звучеше правдоподобно и точно. Калан не разбираше много от птици и не ги познаваше. Тези обаче — с червени ивици на гърдите, които в основата на крилете потъмняваха до алено — бе започнала да различава.

— Доста са бързи и мощни и нападат изневиделица — додаде Ричард. — Видях как един с лекота настигна степен сокол и го сграбчи във въздуха с ноктите си.

Думите му явно притесниха Дженсън още повече.

Ричард бе израсъл в безпределните гори на Западната земя, където се бе изхранвал като горски водач. Знаеше много за живота сред природата, за животните. За Калан, отгледана в Двореца на Изповедниците в Средната земя, всичко, свързано с природата, звучеше непознато и екзотично. Тя с удоволствие слушаше разказите на Ричард, споделяше удивлението му от чудесата на света и живота. Той, разбира се, отдавна вече не беше обикновен горски водач. Като че ли беше минала цяла вечност от първата му среща с Калан в Еленовата гора; всъщност от онзи момент ги деляха едва две години и половина.

Сега се намираха далеч от непретенциозния дом, където бе минало детството на Ричард, и от двореца, в които Калан се бе подготвяла за величавото си бъдеще. Ако имаха избор, биха предпочели да са на едно от двете места, вместо в тази пустош. Но ако не друго, поне бяха заедно.

След всичко преживяно — опасностите, несгодите, болезнената загуба на приятели и любими хора — Калан ревностно поглъщаше всеки миг с Ричард, ако и да се намираха в сърцето на вражеските земи.

След като съвсем наскоро се бе оказало, че Ричард има брат, ги връхлетя и следващата новина — за природената му сестра Дженсън. Доколкото успяха да разберат предния ден, когато я срещнаха, тя също бе израсла в гората. Искрената и човешка радост да открие свой близък, с когото я свързват много общи неща, ги развълнува и затрогна дълбоко. Дженсън остана направо зашеметена от срещата с по-големия си брат Ричард, но не по-малко я порази запознанството с Калан, израсла в Двореца на Изповедниците в далечния Ейдиндрил.

Дженсън и Ричард имаха различни майки, но и двамата бяха деца на жестокия тиранин Мрачния Рал. Тя бе по-малка от Ричард, едва прехвърлила двайсетте, имаше небесносини очи и къдрава рижа коса, която се спускаше на масури по раменете и. Бе наследила някои от суровите, съвършено изваяни черти на Мрачния Рал, ала приликата с майка и и откритият и, весел нрав се смесваха с тях, за да ги претопят в една изящна и очарователна женственост. Що се отнася до Ричард, неговият орлов поглед загатваше за родовата му принадлежност, но цялостното му излъчване и поведение, както и топлотата на сивите му очи бяха уникални и неподражаеми.

— Виждал съм соколи да разкъсват дребни животни — продължи темата Дженсън. — Нещо не ме радва мисълта около нас да се навърта такава грамадна птица — камо ли пет на куп.

Козичката Бета явно споделяше чувствата на господарката си.

— Нощем винаги дежурят часови — успокои я Калан.

Птиците не бяха единствената причина за страх и притеснение, ала непосредствената им близост ги превръщаше в постоянен обект за размисъл. В призрачната тишина безжизнените скали, покрай които вървяха, излъчваха тягостни талази душна, потискаща жега. Бяха се бъхтали цял ден, докато се измъкнат от утробата на мъртвата долина и прекосят заобикалящата я равнина, но никой не посмя да възроптае срещу изнурителния им бърз ход. Непоносимата горещина докара на Калан досадно главоболие. Въпреки че бе смъртно уморена, не забравяше, че през последните дни Ричард бе спал значително по-малко от всеки друг от малката им група. Нищо в движенията му не издаваше това, но Калан четеше изтощението в погледа му.

Скоро осъзна какво опъваше нервите и до крайност: тишината. Не се чуваше лай на койоти, нито далечен вой на вълци, не пърхаха прилепи, не шумоляха еноти, не прелитаха птици; не се долавяше дори жужене на насекоми. От опит знаеше, че липсата на звуци е сигнал за потенциална опасност. В тази пустош мъртвешката тишина означаваше тотална липса на живот — нямаше койоти и вълци, нямаше прилепи и мишки, нямаше дори насекоми. Малко живи твари прекрачваха пределите на тази оголена земя. Тук нощите бяха бездиханни и тихи като звездите.

Въпреки жегата тягостната тишина извика по гърба на Калан ледени тръпки.

Тя хвърли още един бърз поглед към соколите, които едва се виждаха в далечината, на фона на виолетово червеникавото западно небе. Явно птиците също не се чувстваха добре във враждебната и към тях пустош.

— Доста е изнервящо да срещнеш такава страховита твар, особено ако си нямал и представа за съществуването и — отбеляза Дженсън. Избърса потното си чело с ръкав и смени темата: — Чувала съм, че да видиш граблива птица преди път е знак.

Кара, която до този момент не бе продумала и дума, се наведе през Калан.

— Само ми разрешете да се приближа на достатъчно разстояние — изсъска тя, — и ще им разпердушиня проскубаните пера. — Дългата и руса коса, пристегната на тила в традиционната за жените с нейната професия емблематична плитка, подчертаваше руменината на пламналото и от гняв лице. — Тогава ще видим що за прокоба са.

При всяка среща с огромните птици погледът на Кара помръкваше до черните краски на перата им. Омотана от главата до петите в предпазната си фина черна роба, каквато не носеше единствено Ричард, тя изглеждаше още по-настървена и нападателна. След като Ричард най-неочаквано наследи трона на Д’Хара, се оказа, че наред с всичко друго е станал господар и на Кара и нейните посестрими.

Ричард върна бялото козленце при грижовната му майка и се изправи, втъкнал палци в многопластовия си кожен колан. Носеше обковани със сребро кожени накитници, украсени с пресичащи се кръгове и странни символи; среброто отразяваше последните отблясъци оскъдна светлина.

— Случвало ми се е, преди да поема на път, над главата ми да кръжи ястреб.

— Е, и? — подкани го нетърпеливо Дженсън, сякаш отговорът му щеше да разсее веднъж завинаги отколешното суеверие.

Лицето на Ричард се разтегна в широка усмивка.

— Ами след време се ожених за Калан.

Кара скръсти ръце.

— Това само доказва, че ястребът е бил предупреждение към Майката Изповедник, а не знак за теб, Господарю Рал.

Ръката на Ричард нежно обгърна кръста на Калан. Тя му се усмихна в отговор и се притисна към него, откликвайки на безмълвния му жест. Въпросното пътешествие наистина бе завършило с техния брак и това удивително събитие надхвърляше и най-смелите и мечти. Жените като нея — наречени Изповедници — изобщо не смееха да се надяват да ги озари щастието на любовта. Благодарение на Ричард, Калан не само се беше влюбила, но и бе получила взаимност.

Тя потръпна, като се сети за изживените потресаващи мигове на ужас, когато не знаеше дали Ричард не е мъртъв, или не му се е случило нещо още по-страшно и от смъртта.

Толкова често бе копняла за своя любим, за топлата му прегръдка или поне за някакъв знак, че е жив и в безопасност.

Дженсън погледна Ричард и Калан и разбра, че и двамата са възприели забележката на Кара като приятелска задявка. Калан си каза, че за външен човек, особено за жител на Д’Хара, каквато бе Дженсън, насмешливите подмятания на Кара към Ричард звучат като израз на открито неподчинение и незачитане; гвардейците не се заяждат с господарите си, особено когато са на служба при самия Господар Рал, владетеля на Д’Хара.

Животът на Морещиците бе изцяло и безпрекословно посветен на защитата на Господаря Рал. По някакъв изкривен начин проявите на непочтителност от страна на Кара бяха тържествен израз на наскоро придобитата и свобода, жест на уважение към човека, дарил я с тази свобода.

След шеметните събития от близкото минало Морещиците сами бяха избрали да останат да служат на Ричард като негова лична охрана. Всъщност по този въпрос изобщо не му оставиха право на глас. Тези жени често пренебрегваха заповедите му — но не и когато се касаеше за нещо наистина важно. Е, в крайна сметка вече бяха свободни да решават кое е важно за тях, а най-важното за всяка Морещица бе безопасността на Ричард.

С течение на времето Кара, неотлъчният им бодигард, се бе превърнала в член на семейството им. Сега това семейство най-неочаквано се беше разраснало.

Що се отнася до Дженсън, тя прие с възхищение и благодарност неочакваната сърдечност, с която я посрещнаха Ричард и останалите. Доколкото разбраха от разказа и, беше израсла в постоянен страх да не би страховитият бивш Господар Рал — нейният баща — да я открие и убие. Защото именно такава съдба очакваше всеки лишен от дарбата наследник на Мрачния Рал, до когото безмилостната му ръка успяваше да се докопа.

Ричард даде знак на Том и Фридрих, които пътуваха с конската каруца отзад, че е време да спрат за нощувка. Том вдигна ръка, за да му покаже, че е разбрал, и се зае да разпряга.

Изгубила от поглед соколите, които се стопиха в мрачната пустота на западното небе, Дженсън отново се обърна към Ричард:

— Доколкото успях да видя, върховете на перата им са черни.

Преди Ричард да успее да отговори. Кара изрече с копринен глас, в който се долавяше неприкрита заплаха:

— Сякаш самата смърт се стича на капки от върховете на перата им. Сякаш чрез тези капки Пазителят на отвъдния свят разписва лично смъртните си присъди.

Близостта на тези птици до Ричард или Калан изпълваше Кара с дълбоко негодувание. Калан също не приемаше компанията им особено радушно.

Дженсън огледа разгорещеното лице на Морещицата.

— Да не би да ти причиняват… някакви неприятности? — запита тя Ричард.

Калан заби юмрук в корема си, сякаш за да потисне надигналия се с този въпрос ужас.

Ричард се вгледа в тревожните очи на сестра си.

— Преследват ни.

Втора глава

— МОЛЯ? — намръщи се Дженсън.

Ричард махна с ръка покрай Калан.

— Соколите — преследват ни.

— Имаш предвид, че са ни последвали в тази пустош и ни наблюдават, в очакване да видят дали ще умрем от жажда или от нещо друго, та да оглозгат кокалите ни.

— Не, по-скоро ни шпионират, не ни изпускат от поглед — бавно поклати глава Ричард.

— Но как си разбрал, че…?

— Разбрал е — прекъсна я грубо Кара. Атлетичното и тяло бе не по-зле оформено, жилаво и застрашително от телата на соколите. Загърната в черните одежди на номадите, които от време на време навестяваха тази необятна пустош, тя изглеждаше също тъй зловещо.

Ричард се пресегна и я хвана за рамото, за да укроти изблика и на гняв.

— Забелязахме ги, когато Фридрих ни откри и ни каза за теб — продължи след малко той.

Дженсън хвърли поглед на двамата мъже в каруцата. Студената сребриста лунна светлина, озаряваща диплите на далечните планини, бе достатъчна, за да види Калан как Том откача ремъците на хамутите от главите на едрите впрегатни коне, докато Фридрих разседлава останалите.

Погледът на Дженсън отново се спря върху Ричард.

— И какво успя да разбереш досега?

— Не много. Все още не знаем достатъчно. Оба, нашият изненадващо появил се природен брат, чиито мощи лежат някъде там отзад, ни разконцентрира с опита си да ни убие. — Ричард откачи един мях с вода от колана си. — Едно обаче е сигурно: соколите не ни изпускат от поглед.

Той подаде на Калан водата, понеже нейният мях бе останал закачен на седлото. Не бяха почивали от много часове. Тя бе уморена от ездата и от ходенето пеша, когато слизаха от седлата, за да дадат почивка на конете.

Едва долепила меха до устните си, Калан си припомни неприятния вкус на топлата вода. Но все пак добре, че я имаха. Без вода смъртта щеше да ги сполети бързо в безмилостната жега на необятната, гола пустош около забутаното на край света място, наречено Колоните на Сътворението.

Дженсън свали от рамо ремъка на меха си с вода и колебливо поднови въпроса си:

— Знам колко е лесно човек да се заблуди и да изтълкува погрешно едно или друго действие или събитие. Ето, аз например бях убедена, че искаш да ме убиеш, понеже мислех, че си същият като Мрачния Рал. Наистина бях убедена, намирах хиляди доказателства в подкрепа на това, а в крайна сметка се оказа, че съм тълкувала погрешно всичко. Сигурно толкова съм се страхувала, че подозренията ми може да се окажат основателни, че накрая съм повярвала.

Ричард и Калан знаеха прекрасно, че Дженсън няма никаква вина — тя просто се бе оказала маша в ръцете на онези, които се опитваха да се доберат до Ричард. За съжаление всичко това ги забави и отне от и бездруго ценното им време.

Дженсън отпи голяма глътка. Смръщила лице от неприятния вкус на водата, тя посочи с меха пустошта зад тях.

— Мисълта ми беше, че там няма почти нищо живо, може би просто соколите са гладни и ни следват с надеждата някой от нас да умре и понеже ни наблюдават и дебнат неотлъчно, ти тълкуваш поведението им по друг начин. — Тя изгледа Ричард преднамерено сериозно, като едва сдържаше усмивката си, сякаш искаше укорът и да прозвучи като предположение. — Може пък да е точно така.

— Не мисля, че чакат някой от нас да умре — намеси се Калан, за да сложи край на разговора, така чеда могат да вечерят, след което Ричард да поспи. — Те ни наблюдават отпреди да дойдем тук. Следват ни, откакто навлязохме в горите на североизток. А сега е време да хапнем и…

— Но защо? Подобно поведение не е типично за птици. Защо го правят?

— Мисля, че ни следват по нечия заръка — отвърна Ричард. — По-точно, предполагам, че някой ги използва, за да знае местоположението ни.

Калан познаваше доста хора в Средната земя — от обикновени селяни до благородници в големите градове, — които ловуваха със соколи. Това обаче беше различно. Дори да не разбираше съвсем какво има предвид Ричард, още по-малко да знаеше на какво се дължи увереността му, тя бе убедена, че думите му не казват всичко.

Изведнъж присетила се за нещо, Дженсън се сепна насред глътката си.

— Значи затова започна да хвърляш камъчета на ветровитите места по пътеката.

Ричард се усмихна, за да и покаже, че е познала. Калан му подаде меха. Докато отпиваше жадно. Кара го удостои със смръщен поглед.

— Хвърлял си камъчета по пътеката? Защо?

— На някои места скалата се оголва от вятъра — побърза да отговори Дженсън вместо него. — Искал е да е сигурен, че ако някой се опита да се промъкне към нас в тъмнината, камъчетата, разпръснати върху обветрените голи петна, ще изскърцат под обувките му и ще го чуем.

— Наистина ли? — погледна го Кара въпросително. Той сви рамене и и подаде меха, за да и спести усилията да изравя своя изпод пустинната си одежда.

— Допълнителна предпазна мярка, в случай че някой ни дебне отблизо и не е достатъчно внимателен. Понякога хората не са подготвени за най-простото и това ги вкарва в капана.

— Но не и теб — заключи Дженсън и метна меха си през рамо. — Ти мислиш дори за най-простото.

— Ако си мислиш, че съм безгрешен, Дженсън, бъркаш — засмя се сърдечно Ричард. — Опасно е човек да приеме, че враговете му са глупави, но не вреди да пръсне някое и друго камъче, в случай че някой реши да се промъкне през оголена от вятъра скала в тъмното и си мисли, че няма да бъде чут. — Веселостта изчезна от лицето на Ричард, щом погледът му огледа хоризонта на запад, където звездите все още не се бяха показали. — Опасявам се обаче, че камъчетата няма да ни помогнат, ако някой ни наблюдава от тъмното небе. — Той се обърна към Дженсън и мигом се оживи, сякаш си спомни, че е разговарял с нея. — Но така или иначе, всеки допуска грешки.

Кара обърса устните си и върна на Ричард меха.

— Господарят Рал все допуска грешки, особено в най-обикновените неща — отбеляза тя с лукава усмивка. — Ето защо се нуждае от мен.

— Така ли, съвършена госпожице? — смъмри я той, докато се протягаше да поеме меха от ръката и. — Може би ако не беше ти да ме „спасяваш“ от неприятности, нямаше да ни преследват чернопери соколи.

— Че какво можех да сторя? — избухна Кара. — Опитвах се да помогна — да ви защитя и двамата. — Усмивката и се стопи. — Съжалявам, Господарю Рал.

— Знам — въздъхна Ричард и я стисна утешително за рамото. — Все ще измислим нещо. — После се обърна към Дженсън. — Всеки греши. Но по това кой как поправя грешките си, проличава какъв е човекът.

Тя кимна, замислена над думите му.

— Майка ми непрекъснато се боеше да не допусне грешка, която да ни струва живота. Пазеше ни от войниците на Мрачния Рал, също както ти сега. Но тъй като винаги сме живели в гори, вместо камъчета разхвърляше около нас сухи съчки. — Дженсън отметна една къдрица и потъна в мрачни спомени. — Онази нощ, когато дойдоха, валеше дъжд. Дори да са стъпили върху съчките и, нямаше как да ги чуем. — Треперещите и пръсти пробягаха по сребърната дръжка на ножа, зтъкнат в колана и. — Бяха огромни мъжаги, появиха се изневиделица, и въпреки това тя успя да убие един, преди да я…

Мрачният Рал искаше смъртта на Дженсън, понеже тя бе родена без дарбата. Владетелите от династията Рал по традиция убиваха наследниците си, които бяха родени като нея. Ричард и Калан вярваха, че всеки човек има право да изживее живота си и това негово право не зависи от потеклото му.

Уплашените очи на Дженсън намериха Ричард.

— Уби един от тях, преди да убият нея.

Ричард нежно прегърна Дженсън с едната си ръка. Всички бяха съпричастни на тежката и загуба. Мъжът, отгледал Ричард с толкова любов, също бе загинал от ръката на Мрачния Рал. Пак Мрачният Рал бе разпоредил да бъдат избити посестримите Изповедници на Калан. Мъжете, отнели живота на майката на Дженсън, бяха войници от Императорския орден, изпратени да я заблудят, да извършат убийство, за да я накарат да повярва, че този, който я преследва, е Ричард.

Калан се почувства напълно безпомощна пред издигнатата отпреде им стена. Знаеше какво е да си сам, да те е страх, да си заловен от изпълнени със сляпа вяра кръвожадни мъжаги, които са искрено убедени, че избиването на определени хора ще доведе до спасението на човешкия род.

— Бих дала всичко, за да мога да и кажа, че онези мъже не са били изпратени от тебе. — По топлите нотки в гласа на Дженсън можеше да се разбере какво е да си преживял такава загуба и да не можеш да се справиш с ужасната самота, която води тя след себе си. — Де да имаше как майка да узнае истината и да се запознае и с двама ви.

— Сега тя е при добрите духове и най-сетне е намерила покой — съчувствено прошепна Калан, макар вече да имаше основания да се съмнява в безусловната устойчивост на представата си за строежа на света.

Дженсън кимна и обърса лицето си с ръка.

— Къде беше твоята грешка, Кара? — попита накрая. Вместо да се ядоса на въпроса и, а може би поради факта, че бе зададен незлобливо и със съпричастие, Кара отвърна с неподправена искреност:

— Свързано е с незначителния проблем, за който ти споменахме.

— Искаш да кажеш с онова нещо, дето искаш да го пипна?

На светлината, процеждаща се от тънкия лунен сърп, Калан забеляза, че Кара отново е смръщила лице.

— И колкото по-скоро, толкова по-добре.

Ричард прокара пръсти през челото си.

— Не съм съвсем убеден.

Калан също бе на мнение, че Кара опростява нещата твърде много.

Морещицата разпери ръце.

— Но, Господарю Рал, не можем да оставим…

— Да се захващаме с бивака, преди да се е мръкнало съвсем — прекъсна я властно Ричард. — В момента се нуждаем от храна и сън.

Кара моментално регистрира категоричността в тона му и не се възпротиви. В отсъствието на Ричард, който бе отишъл да огледа местността сам, Кара сподели с Калан, че се притеснява за Господаря Рал, който и изглеждал ужасно уморен. И предложи, понеже така или иначе разполагаха с достатъчно хора, да не го будят, когато дойде неговият ред да стои на пост през нощта.

— Ще огледам наоколо — додаде Морещицата, — за да сме спокойни, че птиците са се махнали и не ни дебнат с отвратителните си черни очи от някоя скала.

Дженсън се огледа напрегнато, сякаш се притесняваше да не би някой чернопер сокол да се стрелне към нея в тъмнината.

Чул последната реплика, Ричард махна с ръка.

— Отидоха си — поне засега — успокои всички той.

— Нали твърдеше, че те преследват. — Козичката на Дженсън, явно неспокойна, я подбутна с муцунка и получи успокоителна милувка по врата. Двете козлета все така стояха сгушени под корема на майка си. — Досега не ги бях забелязала. Вчера ги нямаше. Появиха се едва тази вечер. Ако наистина те преследваха, едва ли щяха да си тръгнат толкова бързо. По-скоро биха останали да те наблюдават.

— Оставят ни на спокойствие за малко, за да отидат да половуват, а може би и за да притъпят съмненията ни относно истинските им намерения. Когато решат, няма да им е трудно да ни открият, дори да сме продължили пътя си. Това е предимството на сокола: не е нужно да те наблюдава неотлъчно.

Дженсън вдигна ръце на хълбоците си.

— Тогава откъде си сигурен, че те следят? — Тя посочи неопределено в мрака. — И друг път си виждал птици — гарвани, врабчета, гъски, сипки, колибри, гълъби… Откъде знаеш, че те не са проявявали интерес към теб, за разлика от черноперите соколи, които те следят?

— Ами знам — Ричард се извърна и се насочи към каруцата. — А сега да разтоварваме и да си направим бивак.

Дженсън понечи да го последва, за да продължи с възраженията си, ала Калан я хвана за ръката.

— Стига му толкова за тази вечер, Дженсън, става ли? — Калан повдигна вежда. — Нека не обсъждаме повече този въпрос.

Самата Калан беше убедена, че черноперите соколи наистина ги следят, но това нямаше значение. В това отношение имаше пълно доверие на Ричард. Тя бе по-веща по въпроси, касаещи държавното управление, протокола, церемониите, престола; беше запозната с богата палитра от култури, познаваше в детайли причините за отколешни спорове между различни държави, историята на между държавнически споразумения; владееше незнайно колко езика, включително тънкия език на дипломацията. Във всички тези сфери Ричард и се доверяваше безпрекословно.

Но изникнеше ли нещо необичайно като това да ги преследват чудати птици, тя никога не поставяше под съмнение неговата дума.

Освен това знаеше, че Ричард още не е намерил отговор на всичките си въпроси. И друг път го бе сварвала в подобно състояние — вглъбен в себе си, замислен, търсещ връзката между важни факти и неуловими модели, видими единствено за него. Калан знаеше, че в такива случаи той се нуждае от спокойствие и трябва да бъде оставен на мира. Да го пришпорват да даде отговори, преди да ги е открил за себе си, означаваше да го отклонят от работата му и да го забавят допълнително.

Загледана в гърба на отдалечаващия се Ричард, Дженсън най-сетне се примири и с усилие се усмихна. В следващия миг, явно осенена от нова мисъл, ококори очи.

— Има ли намесена магия? — прошепна тя, наведена към Калан.

— Нямаме ни най-малка представа.

— Ще ви помогна — кимна Дженсън. — Готова съм на всичко, за да ви помогна.

Засега Калан запази тревогите за себе си и само прегърна младата жена в знак на благодарност, след което я поведе към каруцата.

Трета глава

В НЕОБЯТНАТА, ПРИТИХНАЛА ПУСТОШ на нощта Калан ясно чуваше как Фридрих говори нежно на разпрегнатите наблизо коне. Докато ги почистваше и разресваше за през нощта, той не пропускаше случай да ги потупа по гърба или да прокара ръка по хълбоците им. Безпределното мъртвило на местността чезнеше бавно под черното було на мрака и познатите грижи около животните явно му помагаха да приеме по-леко враждебната среда.

Фридрих бе среден на ръст възрастен мъж, скромен и непретенциозен. Въпреки годините си беше предприел дълго и изтощително пътешествие към Стария свят, за да открие Ричард. Той носеше със себе си важна информация, с която се бе сдобил малко след кончината на съпругата си. Непреодолимата скръб, споходила го след ужасната загуба, бе оставила своите тягостни белези върху меките черти на лицето му. Калан беше убедена, че те ще му останат завинаги.

Сумракът не и попречи да забележи как Дженсън се усмихна в отговор на погледите, които и хвърляше другият мъж в групата — Том. Щом забеляза младата жена, едрият рус Д’Харанец разцъфна в широка момчешка усмивка, но миг по-късно се сепна и продължи да разтоварва каруцата. Прекрачи камарата с провизии и подаде един вързоп със завивки на Ричард.

— Няма дърва за огън, Господарю Рал. — Той вдигна крак върху излъсканата странична табла на каруцата и отпусна ръка на сгънатото си коляно. — Но ако искате да сготвим нещо, имам малко въглища.

— Това, което искам най-много, е да престанеш да ме наричаш „Господарю Рал“. Ако случайно наблизо се окаже който не трябва и ти неволно се обърнеш към мен така, всички ще загазим сериозно.

Том се ухили и потупа релефното „Р“ върху сребърната дръжка на ножа, закачен за колана му.

— Не се тревожете, Господарю Рал. Стомана срещу стомана.

Ричард посрещна с усмивка често повтаряния девиз, изразяващ връзката между всички Д’Харанци и техния Господар Рал. Том и Фридрих бяха обещали да не се обръщат към Ричард и Калан с титлите им в присъствието на други хора. Но навици, създадени още от люлката, трудно се изкореняват. Калан разбираше, че за спътниците им е трудно да преодолеят себе си и да не се обръщат към нея и Ричард със съответните титли, когато наоколо нямаше жив човек.

— Е, какво ще кажете — попита Том, докато подаваше последния вързоп, — да сготвим ли нещо на огън?

— И бездруго е достатъчно горещо, та си мисля, че ще минем и без допълнителни градуси. — Ричард остави завивките върху един чувал с овес, който вече бяха разтоварили. — Освен това ми се ще да поспестим време. Утре тръгваме с първите лъчи на слънцето, а почивката няма да ни е излишна.

— По този въпрос спор няма — съгласи се Том и се изправи. — И на мен не ми се нрави да пътуваме из тая гола равнина, където се виждаме от километри.

Ръката на Ричард описа полукръг над главата му в многозначителен жест.

Том огледа с тревожни очи небето. Кимна с неохота, преди да се върне към работата си — трябваше да извади инструменти, за да поправи разхлабения хамут на единия от конете, както и да свали дървените ведра, за да напои животните. Ричард вдигна крак на ока на каруцата и скочи горе да помогне.

Свитият, но ведър по характер Том, който се бе появил предния ден, веднага след като срещнаха Дженсън, явно беше търговец. Както се оказа, пренасянето на стоки с каруцата му осигуряваше добро алиби и той можеше да кръстосва свободно почти навсякъде, като в същото време беше член на тайна група, чиято истинска дейност беше разкриването на заговори и заплахи срещу Господаря Рал. Дженсън се приближи до Калан и сниши глас.

— Лешоядите показват отдалеч къде има потенциална жертва — имам предвид като кръжат и се събират на групи. Струва ми се, че и при тези соколи е така. Явно някой ги следи отдалеч и така разбира, че на земята под тях има нещо.

Калан не и възрази. Болеше я главата, беше гладна и копнееше за сън, нямаше никакво желание да взима отношение по въпроси, на които няма ясен отговор. Колко ли пъти Ричард се бе отнасял към нейните настойчиви въпроси по същия начин, по който тя гледаше на питанията на Дженсън сега? Зарече се да се стреми да бъде поне наполовина толкова търпелива, колкото Ричард винаги е бил.

— Въпросът е — продължаваше да реди Дженсън — как е възможно някой да успее да накара тези птици да кръжат над нас като лешояди над труп и по този начин да знае къде се намираме? — Тя се приведе още малко напред и зашепна по-тихо, за да не я чуе Ричард. — Може би са изпратени чрез магия да проследят точно определен човек.

Кара хвърли на Дженсън убийствен поглед. Калан се зачуди дали Морещицата би опердашила сестрата на Ричард, или би проявила несвойствена търпимост само защото девойката бе член на семейството на Господаря Рал. Разговори за магия, особено ако намекваха за потенциална опасност за Калан и Ричард, правеха Кара раздразнителна. Морещиците не познаваха страха от смъртта, но не си падаха по магията и не се срамуваха да покажат отношението си.

В известен смисъл враждебността към магията характеризираше същността и предназначението на Морещиците: те бяха единствените същества, способни да присвоят магията на родените с дарбата и да я използват за унищожението на пленниците си. При това бяха обучени да бъдат абсолютно безкомпромисни и жестоки в работата си. Ричард ги бе освободил от безумието на това задължение.

За Калан обаче беше очевидно, че ако тези соколи наистина ги преследваха, вероятно го правеха с помощта на някакъв вид магия. И въпросите, произтичащи от това предположение, не и даваха мира.

След като не получи отклик на казаното, Дженсън продължи:

— Защо мислите, че някой използва соколите, за да ви следи?

Калан изгледа изпод вежди младата жена.

— Намираме се в сърцето на Стария свят, Дженсън. Няма нищо изненадващо в това да бъдеш следен, когато вървиш по вражеска територия.

— Сигурно си права — призна Дженсън. — Просто си рекох, че вероятно зад това се крие още нещо. — Въпреки жегата тя потърка ръце, сякаш настигната от внезапна ледена тръпка. — Нямате представа колко силно желае да се добере до вас император Джаганг.

— Напротив, мисля, че сме съвсем наясно — усмихна се Калан като че на себе си.

Дженсън проследи с поглед как брат и пълни ведрата с вода от варелите, натоварени в каруцата. Ричард се наведе и подаде едното ведро на Фридрих. Наострили уши, конете също наблюдаваха действията им и с нетърпение очакваха живителната течност. Бети, която не изпускаше от очи двете сукалчета, също не би отказала малко водица. След като свърши с ведрата, Ричард напълни и меха си.

Дженсън поклати глава и отново погледна Калан в очите.

— Император Джаганг ме накара да мисля, че Ричард иска да ме убие. — Тя хвърли бърз поглед на мъжете, улисани всеки в своята работа, след което продължи: — Придружавах Джаганг, когато той нападна Ейдиндрил.

Сърцето на Калан скочи в гърлото, щом получи потвърждение от първа ръка, че свирепият властник е нападнал родния и град. Едва ли щеше да има сили да чуе отговора, но трябваше да зададе въпроса.

— Градът унищожен ли е?

След като Ричард бе заловен и отведен далеч от нея, Калан, неотлъчно следвана от Кара, поведе Д’Харанската армия срещу многочислените орди на Джаганг. Месеци наред Майката Изповедник и войските и водеха жестоки битки и бяха принудени да отстъпват през цялата територия на Средната земя.

По времето, когато изгубиха битката за Средната земя, тя не бе виждала Ричард вече повече от година; сякаш бе потънал в забвение. Когато най-сетне научиха къде е държан в плен, Калан и Кара препуснаха на юг към Стария свят и пристигнаха точно когато той подклаждаше огъня на революцията в родината на Джаганг.

Преди да тръгне, Калан евакуира всички от Ейдиндрил и Двореца на Изповедниците. В крайна сметка важен е животът на хората, а не едно или друго място.

— Изобщо не получи възможност да унищожи града — рече Дженсън. — Когато пристигна в Двореца на Изповедниците, император Джаганг беше решил, че ти и Ричард сте притиснати в ъгъла. Ала пред портата го чакаше набучената на кол глава на почитаемия духовен водач на императора — Брат Нарев. — Сниши глас многозначително. — Джаганг откри и бележката, съпровождаща главата.

Калан прекрасно си спомняше деня, в който Ричард изпрати на дълго пътешествие на север главата на този злодей заедно с придружаващата я бележка — и двете предназначени за Джаганг. „Поздрави от Ричард Рал“.

— Точно така — продължи Дженсън. — Не можете да си представите как се разгневи Джаганг. — Замълча многозначително, за да е сигурна, че Калан ще долови предупреждението в тона и. — Той е готов на всичко, за да се добере до тебе и Ричард.

Едва ли бе нужно някой да убеждава Калан в намеренията на Джаганг спрямо нея и Ричард.

— Още една причина да изчезнете — да се скриете някъде — обади се Кара.

— Ами соколите? — напомни и Калан.

Кара хвърли бърз поглед към Дженсън, след което прошепна на Калан:

— Ако се оправим с другото, може би и този проблем ще се реши. — Кара бе посветила живота си на безопасността на Ричард. Тя би била най-доволна, ако можеше да го спусне в някоя дълбока яма и да го затвори под капак, стига това да и гарантираше, че ще го предпази от неприятности.

Дженсън ги наблюдаваше мълчаливо. Калан се съмняваше, че сестрата на Ричард може да помогне с нещо. Ричард бе обмислил всичко и явно споделяше това мнение. И без колебанията на Ричард Калан беше дълбоко скептична. И все пак…

— Може би — отвърна кратко тя.

— Ако мога да сторя нещо… само кажете — Дженсън зачовърка едно копче на роклята си. — Според Ричард не мога да помогна по никакъв начин. Ако беше намесена магия, нима той нямаше да разбере? Та нали е магьосник, би усетил, ако става въпрос за магия!

Калан въздъхна. Де да беше само това.

— Ричард е израсъл в Западната земя — далеч от Средната земя и още по-далеч от Д’Хара. Живял е откъснат от останалата част на Новия свят, изобщо не е имал представа, че притежава дарбата. Въпреки че вече научи доста, въпреки всичко постигнато, все още му остава да извърви дълъг път.

Вече бяха казали всичко това на Дженсън, ала тя продължаваше да се отнася с недоверие, явно си мислеше, че преувеличават по отношение на това, че Ричард не е наясно със собствената си дарба. Та нали в крайна сметка именно брат и я избави от кошмара, в който бе живяла откакто се помни — при това само за един ден. За човек като нея, далечен на всяка магия, това не можеше да стане без помощта на по-особени способности. И сигурно беше права.

— Ако Ричард е толкова невеж по отношение на магията, както твърдиш — не се отказваше Дженсън, най-сетне приближила се до истинската си цел, — тогава сигурно не бива да се притесняваме толкова за мнението му. Може би просто не бива да му казваме и да се заемем с онова, което Кара иска от мен, за да решим проблема ви и да ви отървем от соколите.

Застанала наблизо, Бети спокойно ближеше мъничките белчовци. Потискащият от знойната жега мрак и тежкият товар на заобикалящата тишина им се струваха вечни като самата смърт.

Калан леко прихвана Дженсън за яката.

— Израснала съм из коридорите на Магьосническата кула и Двореца на Изповедниците. Знам доста за магията. — Тя придърпа към себе си младата жена. — Искам да ти кажа, че подобни наивни забележки по отношение на толкова сериозни въпроси лесно могат да доведат до нечия смърт. Вярно, не е изключено нещата да са толкова прости, колкото си ги представяш, ала е много по-вероятно да са далеч по-сложни и дълбоки. Всеки прибързан опит да се намери лек може да възпламени пожар, който да погълне всички ни. Освен всичко това ни грози и смъртната опасност някой като теб, който е напълно лишен от дарбата и поради тази причина името му не се споменава в древната книга на Ричард, да повлияе на равновесието.

Понякога се налага човек да действа незабавно — просто няма друг начин. Но дори тогава трябва да го правиш с разум и отговорност, да вложиш целия си опит и познания. Имаш ли обаче възможност за избор, не се забърквай в нищо, свързано с магия, понеже никога не можеш да бъдеш сигурна за последствията. То е като удар на сляпо.

Верността на това предупреждение бе до болка позната на Калан. Дженсън обаче явно не бе убедена.

— Но след като той не е на ти с магията, значи страховете му може би са не…

— Попадала съм в мъртви градове, бродила съм сред обезобразени тела на мъже, жени и деца, попилени сред войските на Императорския орден. Виждала съм млади жени, по-млади дори и от теб, да правят недообмислени, уж невинни грешки, вследствие на които да свършват в окови, привързани към някоя стена и захвърлени на шайка озверели войници, които ги изнасилват в продължение на дни, а накрая ги подлагат на зверски мъчения, за да изпитат допълнителното перверзно удоволствие от съвкуплението с жена на прага на смъртта.

Калан стисна зъби, покрусена от мрачните спомени, нахлули безмилостно в главата и. Ръката и се вкопчи по-здраво в яката на Дженсън.

— Моите сестри Изповедници до една загинаха по този начин, а те познаваха силата си и знаеха как да я използват. Мъжете, които ги заловиха, използваха изповедническите способности срещу самите Изповедници. Най-близката ми приятелка от детството издъхна в ръцете ми, след като се бяха гаврили с нея по същия начин. За тези хора животът не означава нищо. Те възхваляват смъртта. Именно такива хора убиха майка ти. Пак те ще се възползват от всяка наша грешка, за да се доберат до нас. Те залагат на пътя ни неподозирани капани — включително и съградени с магия.

Що се отнася до ограничените познания на Ричард в сферата на магията, мога да ти кажа, че понякога той проявява невежество в тъй прости неща, че направо не мога да повярвам и трябва да си повтарям, че е израсъл в несравнимо различна среда, без никой да му обясни каквото и да било за дарбата му. В това отношение се опитвам да бъда търпелива и да го насочвам по най-добрия възможен начин. Той приема с изключителна сериозност моите съвети.

В други случаи обаче подозирам, че прониква до толкова сложни нива на магията, каквито нито аз, нито който и да било друг на този свят е успял да прозре или дори да си представи. Там той трябва да се осланя единствено и само на себе си.

Животът на ужасно много добри хора зависи от това да не допускаме нелепи грешки, особено такива, които касаят магията. В качеството си на Майка Изповедник няма да допусна необмислени действия от каквото и да е естество да застрашат живота на тези хора. Сега разбра ли ме?

Калан сънуваше кошмари, породени от видените сцени на ужас и насилие, сънуваше жертвите, не можеше да се освободи от спомена за хората, допуснали елементарна грешка, за която бяха заплатили с живота си. Тя не бе много по-възрастна от Дженсън, но натрупаният опит надхвърляше всяко времево изражение.

Калан дръпна Дженсън за яката.

— Разбра ли ме?

Дженсън ококори очи и преглътна.

— Да, Майко Изповедник.

Погледът и най-сетне клюмна към земята. Едва тогава ръката на Калан се отпусна.

Четвърта глава

— ИМА ЛИ ГЛАДНИ? — провикна се Том към трите жени.

Ричард донесе фенер от каруцата и след като го запали с кремък, го постави на един равен камък. Огледа подозрително трите приближаващи жени, но размисли и не каза нищо.

Щом Калан се настани до Ричард, Том му предложи първото парче от голяма наденица. Ричард отказа, но Калан прие. Том отряза още две парчета за Кара и Фридрих.

Дженсън отскочи до каруцата и заровичка из раницата си. Калан предположи, че младата жена има нужда от минутка насаме, за да смели поетата информация. Калан бе наясно, че думите и са прозвучали доста стряскащо, ала не можеше да си позволи да залъгва сестрата на Ричард с благозвучни лъжи.

Успокоена от присъствието на господарката си, Бети се излегна в краката на петнистата червена кобила на Дженсън. Кобилата и козичката бяха първи приятелки. Другите два коня също се зарадваха на гостенката и проявиха жив интерес към двете мъничета, като не пропуснаха да ги обдушат хубавичко.

В ръката на Дженсън се появи парченце морков и Бети се втурна да го грабне. Опашчицата и се завъртя в нетърпеливо очакване. Конете изцвилиха и замятаха глави, надявайки се да не бъдат забравени. Всеки получи по парченце, гарнирано с погалване зад ушите.

Ако имаха огън, можеха да си сготвят яхния, ориз или фасул, да си опекат питка или може би да си сварят вкусна супа. Колкото и да беше гладна, Калан едва ли щеше да има сили да готви, така че се задоволи със сухоежбината, която имаха подръка. Дженсън извади от багажа си няколко парчета сушено месо и предложи на другите. Ричард отказа и на нея и предпочете да вечеря сухари, ядки и сушени плодове.

— Няма ли да хапнеш малко месо? — попита Дженсън, настанявайки се на завивката си срещу него. — Това няма да ти е достатъчно. Трябва ти калорична храна.

— Не ям месо. Откакто дарбата се съживи в мен, не понасям вкуса му.

Дженсън сбърчи нос и го изгледа смутено.

— Че откъде накъде дарбата ще ти пречи да ядеш месо?

Ричард полегна настрани и се подпря на лакът, погледът му инстинктивно обходи звездите, сякаш търсеше поточните думи, за да и обясни.

— Равновесието в природата — отвърна най-сетне — е състояние, зависещо от взаимодействието на всичко съществуващо. Ето ти най-простия пример — равновесието между хищници и плячка. Станат ли хищниците твърде много, ще изядат цялата плячка и дори да са били в разцвет, ще ги сполети глад, след което постепенно ще измрат.

Липсата на равновесие е пагубна както за хищника, така и за жертвата; светът ще приключи и за двамата. Те съществуват в равновесие, което постигат по съвсем естествен начин, като всеки се оставя на природата си да го ръководи.

При хората не е така. Ако не положим волево усилие, не е сигурно, че ще постигнем равновесието, нужно за оцеляването ни.

Ако искаме да оцелеем, трябва да се научим да използваме главите си, да мислим. Садим растения, ловуваме, за да се сдобием с кожи, които да ни стоплят, или отглеждаме овце и използваме вълната им, за да си оплетем дрехи. Учим се да си строим домове. Балансираме стойността на едно нещо с друго и търгуваме със стоки, за да разменим произведеното от нас с нещо, което ни е нужно и което е произвел, отгледал, построил, изтъкал или отстрелял някой друг.

Балансираме нуждите си с познанията си за света. Балансираме желанията си с осъзнатия си интерес, а не с удовлетворяването на някакъв моментен импулс, понеже знаем, че от това зависи дългосрочното ни оцеляване. Взимаме дърва и кладем огън в огнището, за да се стоплим в зимната нощ, но колкото и да ни е студено, не трупаме подпалките на огромен куп, за да не подпалим цялата стая, след като се стоплим и заспим.

— От друга страна обаче, хората действат и водени от други подбуди — от тесногръд егоизъм, от алчност или жажда за власт. Отнемат живота на ближния си. — Дженсън вдигна ръка към мрака. — Вижте какво прави Императорският орден — при това успешно. Те не се занимават с предене на вълна, строене на домове или търговия. Те колят и бесят, за да завладяват нови територии. Получават всичко, което пожелаят.

— А ние им се опълчваме. Научили сме се да ценим живота, така че се борим за възраждането на разума. Ние постигаме равновесието.

Дженсън отметна кичур коса зад ухото си.

— И какво общо има всичко това с отказа ти да ядеш месо?

— Магьосниците също се стремят към равновесие вътре в себе си — налага се да намерят противовеса на дарбата си в нещата, които вършат. Аз се боря срещу злодеи като войниците от Императорския орден, които унищожават живота, понеже за тях той няма стойност, ала това ме принуждава да върша същите ужасни неща, като на свой ред унищожавам онова, което ценя най-високо — живота. Тъй като според дарбата ми е отредено да бъда воин, се смята, че въздържанието ми от ядене на месо уравновесява убийствата, които съм принуден да извършвам.

— Какво ще стане, ако хапнеш месо?

Калан знаеше, че Ричард има причина — заради предния ден — да се нуждае от постигане на равновесие чрез въздържание от месо.

— Прилошава ми дори само като си помисля за месо. Когато съм нямал избор, съм опитвал, но по принцип избягвам, доколкото е възможно. Магия, лишена от равновесие, води до ужасни последствия — спомни си примера с огъня.

Калан си помисли, че Ричард носи Меча на истината, който — вероятно — също се нуждаеше от равновесие за себе си. Ричард бе справедливо провъзгласен за Търсач на истината лично от Първия магьосник Зедикус Зу’л Зорандер — Зед, неговия дядо, човека, помогнал в отглеждането му и от когото Ричард бе наследил друга част от дарбата си. Дарбата на Ричард му бе предадена не само по бащина линия от династията Рал, но и откъм дядо му Зорандер. Това се казва равновесие.

Търсачите като него, получили титлата си по право, носеха един и същи меч от близо три хиляди години. Вероятно именно фактът, че Ричард разбираше така добре необходимостта от равновесие, му бе помогнал да оцелее в преживените трудности.

Замислена над чутото, Дженсън откъсна със зъби парченце сушено месо.

— Значи тъй като ти се налага да се биеш и понякога да убиваш, не можеш да ядеш месо, за да уравновесиш ужасното си деяние?

Ричард кимна, докато дъвчеше една сушена кайсия.

— Сигурно е ужасно да притежаваш дарбата — пророни Дженсън. — Да си раздиран от такава унищожителна сила, която изисква да и намериш някакъв противовес.

Тя отмести поглед от сивите очи на Ричард. Калан знаеше колко е трудно понякога да гледаш прямия му, проницателен поглед.

— Именно така се чувствах — рече той, — когато бях провъзгласен за Търсач и получих меча, а по-късно, когато разбрах, че притежавам дарбата, стана още по-зле. Не я исках, не исках онова, което може да прави тя, също както не исках и меча заради онова в мен, което си мислех, че не бива да изваждам наяве.

— Но сега вече не се противиш толкова срещу меча и срещу дарбата си, нали?

— Ти също имаш нож, който си използвала — наведе се към нея Ричард и протегна ръце. — Имаш и ръце. Нима ненавиждаш ножа или ръцете си?

— Разбира се, че не. Но какво общо има това с притежаването на дарбата?

— Дарбата е просто нещо, с което съм се родил, като това да се родиш мъж или жена, със сини, кафяви или зелени очи — или с две ръце. Не си мразя ръцете заради потенциалната възможност да удуша някого с тях. Мисълта ми е тази, която направлява действията на ръцете ми. Те не предприемат нищо сами; да разсъждаваш по този начин означава да пренебрегнеш същността на всяко едно нещо, неговата истинска природа. За да постигнеш равновесие, трябва да се научиш да познаваш природата на нещата — с други думи, да вникваш дълбоко във всичко.

Калан се запита защо тя, за разлика от Ричард, не бе почувствала необходимост от постигане на равновесие. Защо това бе тъй нужно за него, но не и за нея? Въпреки неустоимото и желание да си легне не можа да се въздържи:

— Често ми се налага да използвам изповедническата си сила, за да убивам, а нямам потребност да се въздържам от месо, за да постигна равновесие.

— Сестрите на светлината твърдят, че воалът, разделящ света на живите от света на мъртвите, се поддържа чрез магия. По-точно казано, че воалът е тук — Ричард потупа слепоочието си, — в главите на хората като мен, родени с дарбата — на магьосниците и в по-малка степен на чародеите. Сестрите казват още, че равновесието е важно за родените с дарбата, понеже воалът е в нас, в дарбата ни, така равновесието ни превръща в пазители на воала, във везната между световете.

И вероятно са прави. Аз притежавам и двете страни на дарбата: Адитивната и Субстрактивната магия. Може би това е причината при мен нещата да са по-различни. Може би заради това, че притежавам и двата вида магия, е по-важно за мен, отколкото за останалите, да поддържам дарбата си в равновесие.

Калан нямаше представа дали всичко, което казва Ричард, е вярно. Не смееше да си помисли доколко нейните действия и способности са променили равновесието на магията.

Светът им се разкриваше по много начини. Ала нима имаха избор?

Кара небрежно размаха парче сушено месо пред лицата им.

— Цялата тази работа с равновесието е просто напомняне от света на духовете — от онзи, другия свят, — което казва на Господаря Рал да остави битките за нас. Ако го бе направил, нямаше да се налага да се тревожи за равновесия и какво може или не може да яде. Ако престане да се излага на смъртна опасност, равновесието му ще си се възстанови от само себе си и ще може да излапа цял козел.

Дженсън повдигна вежди.

— Така де, знаете какво имам предвид — избоботи Кара. Том се наведе напред.

— Може би Господарката Кара има право, Господарю Рал. Има хора, готови да ви защитават. Защо просто не ги оставите да си вършат работата и не се отдадете на това да сте си просто Господарят Рал.

Ричард затвори очи и разтърка слепоочията си.

— Ако трябваше да чакам Кара да ме спасява непрекъснато, досега да съм останал без глава.

Кара го стрелна с поглед, забеляза палавата му усмивка, и продължи да дъвче.

Захапала един сухар, Калан скришом огледа лицето на Ричард, осветено от мъждивата лунна светлина, и установи, че не изглежда особено добре. И причината явно не бе само умората и безсънието. Мекото сияние на фенера осветяваше половината от лицето му, другата половина се губеше в сенките, сякаш самият той бе само наполовина при тях, а другата му половина витаеше в света на мрака — като че той бе воалът между двата свята.

Тя протегна ръка и отметна кичура, паднал над очите му, като използва случая да докосне челото му. Стори и се горещ, но всъщност на всички им бе топло и се потяха, така че не можеше да бъде сигурна, че Ричард има температура.

Плъзна длан надолу по лицето му и той и се усмихна. Тя чезнеше в нега само от удоволствието да го гледа в очите. Сърцето и пърхаше от радост при всяка усмивка, с която той я даряваше. В отговор тя му се усмихна по онзи неин специален начин, запазен само и единствено за него.

Прииска и се да го целуне, но около тях сякаш винаги беше пълно с хора, а за целувката, която си мечтаеше да му даде, нямаше нужда от чуждо присъствие.

— Струва ми се направо невероятно — рече Фридрих на Ричард. — Така де, самият Господар Рал да не е знаел, че притежава дарбата, докато е бил малък. — Фридрих поклати глава. — Направо не е за вярване.

— Дядо ми Зед притежава дарбата — каза Ричард и се облегна назад. — Той много внимаваше да ме предпази от всяка магия, също като при Дженсън — да ме скрие така, че Мрачният Рал да не ме открие. Именно затова сме живели в Западната земя, отделени от магията с непристъпна граница.

— Значи дядо ти — магьосникът — никога не е разкрил пред теб, че притежава дарбата? — попита Том.

— Не и преди идването на Калан в Западната земя. Като се връщам назад, си давам сметка, че е имало безброй детайли, които са ми подсказвали, че у него има нещо повече от онова, което показва, но все пак съм бил малък и не съм бил много наясно. Просто ми се струваше страшно начетен, знаеше много за околния свят. Той ми показа света, събуди любознателността ми към заобикалящата ме среда, но магията, която разкри пред мен, не извираше от дарбата му — той ми разкри тайните на живота.

— Значи е вярно, че Западната земя е била откъсната, за да бъде превърната в място без магия.

При споменаването на родната му Западна земя Ричард се усмихна.

— Наистина е така. Аз израснах в Еленовата гора, току до границата, но никога не се бях сблъсквал с магията. Е, може би с изключение на срещите ми с Чейс.

— Чейс ли? — попита Том.

— Един приятел — граничен надзирател. Горе-долу с твоя ръст, Том. Само че ти служиш на Господаря Рал, а той пазеше границата, по-скоро се грижеше да държи хората далеч от нея. Казвал ми е, че работата му е да не позволява на жертвите — т.е. на хората — да припарват дотам, за да не придобиват допълнителна сила съществата, които изплуват от периметъра и. Той работеше за поддържане на равновесието. — Ричард се усмихна на себе си. — Чейс не притежаваше дарбата, но често съм си мислел, че нещата, които съумяваше да направи, неминуемо са били свързани с магията.

— Прекарал съм в Д’Хара целия си живот — усмихна се в отговор Фридрих. — Когато бях малък, за мен пазителите на границата бяха герои, исках да стана като тях.

— И защо не го направи? — попита Ричард.

— По времето, когато издигнаха границата, бях съвсем малко момче — Фридрих се отнесе в спомена, после побърза да смени темата: — Колко ни остава да вървим през тази пустош, Господарю Рал?

Ричард погледна на изток, сякаш можеше да прозре в непрогледната нощ отвъд светлия кръг на фенера.

— Ако поддържаме досегашното темпо, след още няколко дни най-трудната част ще е зад гърба ни, така поне се надявам. Предстои ни по-каменист участък, ще започнат да се появяват скали, надигаме се към онази планинска верига в далечината. Пътуването ще е по-трудно, но поне като се изкачим малко по-нагоре, няма да е толкова горещо.

— Колко още имаме до онова нещо… дето Кара каза, че трябва да го докосна? — попита Дженсън.

— Не съм убеден, че идеята е добра — контрира я Ричард, вперил поглед в нея.

— Но нали натам сме тръгнали?

— Аха.

Дженсън гризна от парчето сушено месо.

— Какво е това, дето го е пипнала Кара? Двете с Калан явно нямат желание да ми кажат.

— Аз ги помолих да не ти казват — призна Ричард.

— Но защо? След като така или иначе ще го видим, защо не искаш да ми кажеш какво е?

— Защото не притежаваш дарбата — отвърна Ричард. — Не искам да влияя на преценката ти.

— Че какво значение има? — примигна Дженсън.

— Нямах време да преведа всичко, но доколкото разбрах от книгата, която Фридрих ми даде, дори онези, които не притежават дарбата, са дарени с искрица от нея. По този начин имат възможност да взаимодействат с магията по света — нещо като вродената ти способност да виждаш в цветове. Ти си родена с очи и като така можеш да видиш и да възприемеш дадена картина, макар да не притежаваш таланта да я създадеш.

Господарят Рал има само един наследник, роден с дарбата. Може да има и други деца, но се случва изключително рядко още някое от тях да притежава дарбата. Въпреки това тези други деца са дарени с една миниатюрна, почти невидима искрица от дарбата — както впрочем и всеки друг човек. Така да се каже, дори те виждат в цветове.

Според древната книга обаче понякога — изключително рядко — се случва дете на Господаря Рал да не притежава нито искрица от дарбата. Книгата нарича такива деца колони на Сътворението. Също както слепците по рождение няма как да видят цветовете, хората като теб не могат да възприемат магията.

В същото време това не е съвсем точно казано, защото при теб не става въпрос просто за невъзприемчивост към магията. За слепеца по рождение цветовете си съществуват — просто той не може да ги види. При тебе обаче проблемът не е в това, че не можеш да „видиш“ магията. За теб тя изобщо не съществува — няма я.

— Но как е възможно? — попита Дженсън.

— Нямам представа — увери я Ричард. — Когато предците ни са създавали връзката на Господаря Рал с народа на Д’Хара, тя е важала само за родения с дарбата наследник на Господаря Рал. Магията се нуждае от равновесие. Възможно е да са били принудени да действат по този начин, ощетявайки родените като теб, за да може създадената от тях магия да работи; вероятно не са си давали сметка за последствията и са създали равновесието неволно. Дженсън се прокашля.

— Какво ще стане ако… така де, ако някога и аз имам деца?

Ричард се вгледа в очите и болезнено дълго.

— Твоите деца ще бъдат като теб.

Дженсън се намести, ръцете и говореха красноречиво за нарушеното и емоционално равновесие.

— Дори ако евентуалният ми съпруг не е лишен от искрицата дарба? Ако е човек, способен да възприема цветовете, както се изрази ти? Дори тогава ли детето ми ще бъде като мен?

— Да — дори тогава и това важи за всяко дете — тихо, но категорично отвърна Ричард. — Ти си прекъснатата връзка във веригата на дарбата. Според книгата, ако веднъж се прекъсне веригата на родените с искрицата на дарбата, включително тези като мен, хиляди години назад във времето, чак до незапомненото минало, то е завинаги и не може да се възстанови. Веднъж погубен в такъв брак, никой наследник от дадения род не може да възстанови връзката с дарбата. Когато такива деца се женят, те ще бъдат като теб — ще прекъсват веригата и за своите съпрузи или съпруги. Техните деца ще бъдат същите и така нататък.

Ето защо Господарят Рал винаги е преследвал родените си без дарбата деца и ги е унищожавал. Ти ще дадеш живот на нещо непознато на света: същество, недокоснато от дарбата. Всеки твой наследник и неговите наследници ще потушават искрата на дарбата у всеки, за когото се женят. Светът, човечеството ще бъдат променени завинаги.

Ето защо книгата нарича хората като теб „колони на Сътворението“.

В тишината се усещаше напрежение.

— Така се нарича и самото място — посочи Том през рамо, победен от желанието да каже нещо, за да наруши надвисналата тишина:

— Колоните на Сътворението. — Огледа лицата, скупчени около мъждукащия фенер. — Странно съвпадение — и Дженсън, и мястото носят едно и също име.

Ричард се загледа в тъмнината към онова ужасно място, където Калан за малко да загине, ако той беше объркал нещо с приложената магия.

— Не бих го нарекъл съвпадение. Те са свързани по някакъв начин.

Книгата, която имаше предвид Ричард — „Колоните на Сътворението“, — описваше именно хората като Дженсън и бе написана на древния високо Д’Харански език. Ричард се бе заел да го изучава, за да се добере до важната информация, съдържаща се и в други книги от времето на Голямата война.

Тази война, приключила преди три хиляди години, по някакъв начин бе разпалена отново и вилнееше неконтролируемо из света. Калан с ужас си помисли за централната — па макар и приета непреднамерено — роля, която двамата с Ричард бяха изиграли за нейното започване.

Дженсън се приведе напред, сякаш търсеше искрица надежда.

— Каква връзка би могло да има между двете?

— Все още не съм успял да разбера — въздъхна уморено Ричард.

Дженсън претърколи в кръг едно камъче и след него в прахта остана тънка диря.

— Цялата тази история, дето съм била колона на Сътворението и съм прекъсвала веригата на дарбата, ме кара да се чувствам някак… омърсена.

— Омърсена ли? — попита Том, на когото дори самата идея за подобно нещо явно звучеше болезнено. — Какво те кара да се чувстваш така, Дженсън?

— Такива като мен ги наричат още „дупки в света“. Като че ли започвам да разбирам защо.

Ричард се наведе напред и се подпря с лакти на коленете.

— Знам какво е да съжаляваш, че си се родил такъв, какъвто си; да ти е болно, че притежаваш нещо или пък обратното — че ти липсва. Ненавиждах факта, че съм се родил с дарбата. Но постепенно осъзнах абсурдността на подобни чувства, разбрах колко е порочно и грешно да се разсъждава по този начин.

— При мен обаче е по-различно — възропта Дженсън, докато пръстът и разсеяно триеше дирите от камъчето в прахта. — Има и други хора като теб — има магьосници и чародеи, родени с дарбата. Всички те поне могат да възприемат цветовете, както се изрази. Друг като мен обаче няма.

Ричард изгледа природената си сестра — тази красива, умна, родена без дарбата природена сестра, която всеки друг Господар Рал преди него би убил моментално — и на устните му грейна усмивка.

— За мен ти си родена чиста, Дженсън. Ти си като непорочна снежинка, различна от всеки друг и изумително красива.

Дженсън отвърна на погледа му и също не можа да сдържи усмивката си.

— Никога не съм възприемала нещата от такава гледна точка. — В следващия миг усмивката и угасна: — И въпреки това аз ще унищожавам…

— Няма да унищожаваш, ще създаваш — поправи я Ричард. — Магията си съществува. Тя не може да притежава „правото“ да съществува. Да се разсъждава така означава да се пренебрегва истинската същност, реалното положение на нещата. Хората, стига да не пречат на другите, имат право да живеят собствения си живот. Не можеш да кажеш, че понеже си родена с рижа коса, изместваш „правото“ на главата ти да има и кестеняви кичури.

Думите му предизвикаха у нея весел смях. Беше приятно да я видят разведрена. Особено доволен изглеждаше Том.

— Е, — реши да сложи край на темата Дженсън, — какво ще кажеш за предмета, който търсим?

— Ако онова, което Кара докосна, е било променено от човек с дарбата, тогава, понеже ти не можеш да усетиш магията, е възможно да видиш нещо невидимо за нас: пласта, който се крие под магията.

Дженсън потърка тока си.

— И според теб това би ви дало ценна информация, така ли?

— Още не знам. Може да се окаже полезна, а може и да не е, но ми се ще да знам какво виждаш — с твоите уникални способности, — без да те объркваме с предположенията си.

— Щом си толкова притеснен, защо го остави? Не се ли притесняваш, че някой може да го вземе?

— Притеснявам се, и не само за това — призна Ричард.

— Дори наистина да е било променено чрез магия и Дженсън успее да види истинската му същност — обади се Кара, — това няма да означава, че сме се излъгали в преценката си или пък, че не е опасно.

Ричард кимна.

— Най-малкото ще получим поне тази информация. Всяко сведение, до което успеем да се доберем, може да ни бъде от полза по някакъв начин.

— Единственото, което искам от нея — намръщи се Кара, — е да го сложи както си беше.

Ричард я изгледа укорително, за да я накара да млъкне. Кара изпухтя, протегна се и си взе от сушените му кайсии. Хвърли му ядосан поглед и метна кайсията в устата си.

Веднага щом приключиха с вечерята, Дженсън предложи да опаковат всичката храна и да я натоварят обратно в каруцата, за да не би Бети да се възползва от нея през нощта. Козичката непрекъснато беше гладна. Сега, когато имаше деца, поне знаеше какво е да се тревожиш за прехраната им.

Калан си каза, че с оглед годините на Фридрих, трябва да се отнасят към него с повече внимание, така че го попита дали иска да поеме първия пост. Да си легнеш малко по-късно бе далеч по-леко, отколкото да те събудят посред нощ и да си разкъсаш съня. Той прие с усмивка.

Ричард разгъна своята постелка и тази на Калан и изгаси фенера. Нощта бе гореща, ала кристално чиста, така че след като очите на Калан свикнаха с тъмнината, тя успя да види звездите, изпъстрили небесния свод. Едното от козлетата реши, че постелките са подходящо място да си полегне. Калан гушна пухкавата топчица и я върна при майка му, която наблюдаваше движенията и, размахвайки опашчица.

Щом се изтегна до Ричард, Калан видя как Дженсън се сгушва до Бети и обгръща с ръце двете козлета, които притихнаха мигновено.

Ричард се надвеси и нежно целуна Калан по устните.

— Обичам те, нали знаеш.

— Ако бяхме сами, Господарю Рал — прошепна в отговор Калан, — би ми се приискало да получа повече от целувка.

Той се засмя тихичко и я целуна по челото, след което се завъртя на една страна с гръб към нея. Тя бе очаквала обещание за предстояща близост или поне духовита забележка.

Сгуши се в него и го погали по рамото.

— Добре ли си, Ричард? — прошепна. Отговорът му се забави повече от очакваното.

— Главата ми ще се пръсне от болка.

Понечи да го попита каква точно болка изпитва, ала не искаше да разпалва искрицата страх, която мъждукаше в сърцето и.

— Не прилича на другите ми главоболия — продължи Ричард, сякаш в отговор на незададения и въпрос. — Предполагам, че е от убийствената жега, плюс липсата на достатъчно сън от доста време насам.

— Сигурно — отрони тя и намести одеялото, което и служеше за възглавница, под тила си, където усещаше неприятна тежест. — И моята глава пулсира от жегата. — Тя нежно разтри рамото му. — Наспи се добре.

Беше изтощена, навсякъде я болеше и не можеше да си намери удобно място. Неприятната болка в тила като че се поуталожи, след като подпъхна под главата си мекото одеяло. Отпуснала ръка върху рамото на Ричард, унесена от равномерното му дишане, тя заспа мъртвешки сън.

Пета глава

ВЪПРЕКИ ЧЕ БЕ СМЪРТНО УМОРЕНА, се почувства прекрасно да бъде близо до Ричард, да се отпусне, да забрави за малко всички грижи и притеснения и да премине с лекота в света на сънищата.

Стори и се, че едва беше заспала, когато Кара я разтърси за рамото.

Калан примигна срещу познатия силует на Морещицата, надвесен над нея. Толкова и се искаше да поспи още малко, да бъде оставена на спокойствие в сладостния си сън.

— Мой ред ли е? — попита.

Кара кимна.

— Ако искаш, ще те сменя.

Докато се изправяше, Калан хвърли поглед през рамо и установи, че Ричард продължава да спи дълбоко.

— Не — прошепна. — Поспи малко. Ти също имаш нужда от почивка.

Калан се прозя и разкърши снага. Подхвана Кара за лакътя и я отведе встрани, за да не ги чуе някой.

— Права си. Имаме достатъчно хора, за да се редуваме на пост и всеки да си отпочине достатъчно. Да оставим Ричард да спи до сутринта.

Кара кимна с усмивка и се отправи към постелката си. Морещицата приемаше с готовност да участва във всеки заговор, имащ за цел удобството и безопасността на Господаря Рал.

Калан пак се прозя и се протегна, като в същото време си наложи да прогони съня от главата си, да се разбуди напълно. Махна кичур коса от лицето си и го отметна зад раменете, после огледа пустошта наоколо в търсене на каквато и да е нередност. Всичко извън бивака им бе тихо и неподвижно като смъртта. Назъбеният силует на далечните планини разсичаше хоризонта околовръст и закриваше отсек от трептящите звезди.

Калан внимателно огледа всички, за да е сигурна, че са тук и са добре. Кара бе заспала мигновено. Том лежеше от едната страна на конете, Фридрих — от другата. Дженсън се бе свила до Бети, но по неспокойните и движения и непрекъснатото въртене личеше, че не спи. Малките се бяха преместили и сега лежаха, забили главици в корема на майка си.

При поемането на всяка смяна Калан проявяваше особена бдителност. Това беше най-удобният момент за нападение; знаеше го от опит — бе организирала не една атака именно при смяна на часовите. Отстъпващите обикновено бяха уморени и вече си мислеха за други неща, включително как ще предадат поста на следващите. Те пък от своя страна още не се бяха събудили напълно и не бяха готови за внезапно нападение. Хората често се самозалъгваха с надеждата, че врагът няма да ги нападне, докато не са достатъчно добре подготвени, за да го посрещнат. Тези, които съумееха да се стегнат, ги чакаше победа. Невнимателните и разсеяните щеше да ги сполети загуба.

Калан се отправи към камара камъни недалече от Ричард. Качи се най-отгоре, за да има по-добра видимост към мъртвилото наоколо. Дори посред нощ грубият камък излъчваше тягостната жега от изминалия ден. Калан отметна назад запотен кичур коса и се размечта за лек полъх вятър. Беше се случвало зиме да измръзне до мозъка на костите си. Явно бе забравила какво е да изпитваш болезнен студ.

Малко след като Калан се настани, Дженсън стана от мястото си и тръгна към нея, като внимаваше да не събуди останалите.

— Имаш ли нещо против да постоя при теб? — попита тя, щом приближи.

— Разбира се, че не.

Дженсън се настани върху камъка до Калан, вдигна колене към тялото си и ги обви с ръце. Известно време остана безмълвна, вгледана в нощта.

— Съжалявам за преди малко, Калан. — Въпреки тъмнината Калан бе почти сигурна, че вижда нещастието, изписано на лицето на младата жена. — Не исках да ме сметнете за глупачка, която първо действа, после мисли. Никога не бих наранила когото и да било от вас.

— Знам, че не би го сторила съзнателно. Притеснява ме онова, което може да направиш, без да искаш.

Дженсън кимна.

— Струва ми се, че вече разбирам малко по-добре колко са заплетени нещата и колко са ограничени познанията ми. Обещавам ти, че няма да предприемам каквото и да било, без ти или Ричард да ми кажете.

Калан се усмихна и погали Дженсън по главата, придърпвайки я към себе си.

— Казах ти всичко онова, защото те обичам, Дженсън. — Прегърна я с една ръка. — Предполагам, че се тревожа за теб така, както Бети се безпокои за невинните си близнета, понеже знае какви опасности ги грозят, докато те самите нямат никаква представа.

Трябва да разбереш, че ако ходиш по тънък лед, няма никакво значение дали езерото е замръзнало от студ или вследствие на заклинание. Не знаеш ли къде стъпваш, образно казано, можеш да паднеш в студената мрачна прегръдка на смъртта. Не е важно откъде е дошъл ледът — смъртта си е смърт. Искам да кажа, че не е нужно да тръгваш по тънкия лед, ако нямаш наистина основателна причина да го правиш, понеже е твърде възможно това да ти коства живота.

— Но нали у мен няма нито искрица магия. Както се изрази Ричард, аз съм като слепец, който не вижда цветовете. Аз съм прекъснатата връзка във веригата на магията. Нима това не означава, че не мога да се забъркам в неприятности от такова естество?

— Ако някой бутне камък от висока скала и той те уцели, ще има ли значение дали го е катурнал овчар гегата си или го е изпратила чародейка посредством дарбата?

Гласът на Дженсън прозвуча притеснено.

— Разбрах те. Май никога не съм гледала на тези неща от такава гледна точка.

— Просто се опитвам да ти помогна, понеже знам колко е лесно човек да допусне грешка.

Дженсън се загледа в Калан за момент.

— Ти си наясно с магията. Що за грешка би могла да допуснеш?

— Каква ли не.

— Например?

Калан се зарея в спомените си.

— Веднъж закъснях с половин секунда с убийството на една жена.

— Но нали самата ти твърдеше, че не е добре да се прибързва!

— Да, само че има моменти, когато най-голямата глупост, която можеш да сториш, е да се забавиш. Въпросната жена беше чародейка. Когато дойдох на себе си, вече беше твърде късно. Заради моята грешка Ричард бе пленен и отведен. Цяла година нямах представа какво се е случило с него. Мислех, че никога повече няма да го видя. Струваше ми се, че ще умра от мъка.

— И кога го намери отново? — изгледа я удивено Дженсън.

— Наскоро. Именно затова поех към Стария свят — онази жена го бе довела тук. Но сега за щастие отново сме заедно. Правила съм и други грешки, които също са довеждали до какви ли не проблеми. Ричард също не е безгрешен. Както ти каза и той, всички грешим. Ще ми се, доколкото мога, да ти спестя поне безсмислените грешки.

Дженсън отмести поглед.

— Като тази да се доверя на човек като онзи, когото срещнах — Себастиан. Заради него убиха майка ми, а едва не въвлякох и вас в смъртоносна схватка. Чувствам се толкова глупаво.

— Това не беше грешка от нехайство, Дженсън. Ти беше използвана, измамена. Но по-важното е, че в края на краищата действа разумно и пожела да разбереш истината.

Дженсън кимна.

— Как да наречем близнаците? — попита накрая. Калан не смяташе, че е добре изобщо да им дават имена, поне за момента, но не искаше да и го казва.

— Не знам. Ти как мислиш?

Дженсън въздъхна тежко.

— За мен беше голяма изненада, че си върнах Бети; още повече ме порази фактът, че си има малки. Никога не си го бях представяла. Така и не ми остана време да помисля за имена.

— Не се притеснявай, ще измислиш.

Дженсън се усмихна. После явно се присети за още нещо и усмивката озари цялото и лице.

— Знаеш ли — рече след малко, — струва ми се, че разбрах какво имаше предвид Ричард, като каза, че дядо му бил много начетен и знаещ човек, но че като дете самият Ричард не го бил виждал да ползва магия.

— Слушам те.

— Ами нали, тъй да се каже, не „виждам“ магията, и тази вечер Ричард не си послужи с магия, или поне аз не разбрах. — Тя се засмя тихичко.

Калан никога не бе чувала по-безгрижен и весел смях. По нещо напомняше на смеха на Ричард — женският еквивалент на мъжкия смях на Ричард, двете страни на едно и също удоволствие.

— И въпреки това — продължи Дженсън — заради нещата, които каза, ме накара да го възприемам именно като мъдър и начетен човек, както той е възприемал Зед. Докато разказваше за Зед, разбирах прекрасно какво има предвид, знаех точно как се е чувствал, понеже той ме допусна в своя свят. И магията, която ми показа, не бе плод на дарбата му. Магическото беше, че ми разкри какво е да си жив, че ме накара да вярвам, че животът ми си е само мой и си струва да го живея.

Калан се усмихна на себе си, понеже думите на Дженсън до голяма степен предаваха собствените и усещания за това как и бе подействал Ричард, как я бе научил да цени живота и да му се наслаждава, да вярва в него не само заради другите, а — което е най-важното — заради себе си.

Поседяха така известно време, загледани безмълвно в пустошта. Калан не изпускаше от поглед Ричард, който спеше неспокойно.

Дженсън също забеляза това и на лицето и се изписа притеснение.

— Май нещо не е наред — прошепна тя и се наведе напред.

— Сънува кошмар.

Калан наблюдаваше, както много пъти досега, как Ричард свива юмруци насън, сякаш се бори с някакъв невидим враг.

— Страшничко е да го гледаш така — обади се Дженсън. — Изглежда толкова различен. Буден ми се струва толкова… уравновесен и спокоен.

— Когато сънуваш кошмар, няма как да си уравновесен и спокоен — тъжно пророни Калан.

Шеста глава

РИЧАРД СЕ СЪБУДИ РЯЗКО.

Бяха се върнали.

Цяла нощ бе сънувал кошмари. И както обикновено, не ги помнеше. Но със сигурност бяха кошмари, понеже още усещаше онова пихтиесто, безформено чувство на спиращ дъха, неопределен, френетичен ужас. Отметна трептящия плащ на съня, сякаш захвърляше смачкано одеяло. Зловещите създания, които бе сънувал, продължаваха да протягат към него наострените си ноктести лапи, мъчейки се да го отвлекат в своя свят, но той си напомни, че сънищата са нещо нереално и неважно, и прогони натрапчивите образи от съзнанието си. Вече бе буден и чувството на ужас постепенно започна да се разсейва — като мъгла, която гине под ярките лъчи на слънцето.

При все това овладя дишането си с усилие.

Фактът, заслужаващ вниманието му, беше, че са се върнали. Не винаги усещаше завръщането им, но този път някак си бе убеден, че са наблизо.

По някое време през нощта бе излязъл вятър. Вдигаше облаци прах, развяваше дрехите му, рошеше косите му. Насред нажежената пустош пърлещите талази не облекчаваха ни най-малко жегата. Вместо да действа освежително, вятърът бе толкова парещ, сякаш излизаше от доменна пещ; подивели огнени езици прогаряха плътта на Ричард.

Протегна се опипом към меха с вода, ала не го напипа веднага. Помъчи се да си спомни къде точно го бе оставил, но тъй като в главата му се блъскаше лавина от мисли, които се опитваха да привлекат вниманието му, не стигна доникъде. Наложи се да остави въпроса с утоляването на жаждата си за по-късно.

Калан лежеше наблизо, обърната към него. Бе прибрала косата си под брадичката. Вятърът развяваше няколко непослушни кичура пред лицето и. Ричард обожаваше да седи и да я гледа; този път му трябваше време, докато се освести, но после успя да различи на мъждивата светлина на звездите равномерното и дишане. Спеше дълбоко.

Огледа бивака, на изток небето започваше леко да розовее. Имаше още време до зазоряване.

Разбра, че е проспал реда си за стоене на пост. Явно Кара и Калан бяха решили, че той най-много се нуждае от сън и могат да минат и без него, и се бяха наговорили да не го будят. И сигурно имаха право. Беше толкова изтощен, че спа като заклан през цялата нощ. Сега обаче беше повече от буден.

Главоболието му беше изчезнало.

Тихо и внимателно, за да не събуди Калан, Ричард се отмести назад. Инстинктивно посегна към меча от другата си страна. Пръстите му обходиха релефа на до болка познатата ножница, изкована от злато и сребро — металната повърхност беше топла. Винаги му действаше успокоително да се увери, че мечът му си е на мястото и в готовност; този път — повече от всякога. Надигна се безшумно, нахлузи ремъка през главата си и го спусна през дясното рамо. Щом се изправи, мечът залепна на мястото си, готов за действие.

Въпреки че се почувства по-добре с меч на хълбока, след касапницата край Колоните на Сътворението само при мисълта, че може да се наложи да го използва, му се повдигаше. Потръпна при спомена за случилото се. Но ако не бе направил нужното, сега Калан нямаше да спи спокойно; щеше да е мъртва или дори по-лошо.

Имаше и още нещо положително — спасиха Дженсън. Видя я сгушена до любимата си козичка, прегърнала двете спящи мъничета на Бети. Ричард се усмихна — на чудото да имаш сестра, на ума и способностите и, на чудесата на живота, които тя тепърва щеше да открива. Беше щастлив, че Дженсън иска да бъде с него, но в същото време се притесняваше, че неговите проблеми могат да се отразят и на нейната безопасност. Наистина вече никое място не бе сигурно — докато плъпналите орди на Императорския орден не бъдат победени или поне върнати там, откъдето бяха дошли.

Бивакът им бе връхлетян от вихър мощен вятър, който вдигна още по-плътни облаци прах. Ричард запримига, за да предпази доколкото може очите си от полуделия пясък. Свистенето на вятъра го вбесяваше, защото заглушаваше всички шумове наоколо. Колкото и да напрягаше слух, не успяваше да чуе нищо друго.

Присвил очи срещу вихрушката, забеляза Том, който, качен на каруцата си, внимателно се оглеждаше във всички посоки. От другата страна на конете спеше Фридрих, а Кара бе легнала от външната страна на Калан, поставяйки себе си между бивака и всяка опасност, която можеше да ги дебне откъм пустинята. В сумрака Том не бе забелязал Господаря Рал. Ричард го издебна да погледне в другата посока и се измъкна от пределите на бивака, като остави Том да бди над останалите.

Чувстваше се комфортно под плаща на нощта. Годините опит го бяха научили да се промъква незабелязано между сенките, да се придвижва безшумно в тъмнината. Сега стори същото и се отдалечи от бивака, съсредоточен върху причината, поради която се събуди тъй внезапно — причина, неуловима за останалите.

За разлика от Том, соколите не пропуснаха раздвижването на Ричард. Закръжиха високо в небето, последваха го из пресечената местност. Едва се виждаха на фона на мрачното небе, но Ричард ги засичаше, докато затъмняваха звездите, издайнически сенки пред искрящата черна пелена на нощта — сенки, които бе убеден, че усеща тъй отчетливо, както и вижда.

Изчезването на ужасното главоболие определено му донесе облекчение, ала начинът, по който бе стихнало, даваше повод за притеснения. Болката често изчезваше, щом вниманието му бъде привлечено от нещо друго. Нещо опасно. В същото време, макар болката привидно да я нямаше, тя сякаш се криеше в сенките на съзнанието му, притаена в очакване той да се отпусне, за да го изненада.

При тези негови главоболия болката бе тъй ужасяващо интензивна, че той се чувстваше смазан във всяка фибра на съществото си. Макар че понякога едва се държеше на крака от болка, едва поставяше единия си крак пред другия, беше разбрал, че да се предаде, значи да загине. Колкото и да бяха ужасни главоболията сами по себе си, Ричард не се тревожеше толкова за силата им, колкото за причината, довела до появата им.

Сегашните главоболия не бяха като някогашните, причинени от дарбата, но не бяха и като обикновени главоболия, каквито се случва да имат хората. Откакто се помнеше, все имаше главоболия, майка му също редовно се оплакваше от такива проблеми, даже по-често от него. Наричаше ги „мрачните ми главоболия“. Ричард разбираше прекрасно какво има предвид.

Сегашните обаче, макар и наистина доста „мрачни“, бяха доста различни. Питаше се дали се дължат на дарбата.

И преди бе имал главоболия, причинени от дарбата. Беше предупреден, че когато поотрасне, когато започне да осъзнава способностите си и да разбира по-добре, ще бъде сполетяван от главоболия, идващи от дарбата. Лекът за тях би трябвало да е съвсем прост: да потърси помощта на друг магьосник, когото да накара да го въведе в следващото ниво на познание и разбиране на дарбата вътре в него. Това вътрешно разбиране би трябвало да му помогне да овладее и елиминира болката — да потуши огъня. Поне така му бе казано.

Разбира се, поради липса на други магьосници Сестрите на светлината с готовност му сложиха яка на шията, за да му помогнат да контролира изплъзващата се сила на дарбата му.

Беше му казано, че ако тези главоболия не бъдат лекувани подобаващо, са смъртоносни. В това поне бе убеден. Точно в момента, при всичките му други проблеми, не можеше да си позволи да обръща внимание и на това. Сега нямаше какво да стори; наблизо нямаше кой да му помогне да се справи с главоболията — нямаше магьосници, нито пък (не че би им позволил да му причинят това още веднъж) Сестри на светлината, които да му сложат яка.

За пореден път си каза, че болката е по-различна от предишния път, когато причина за появяването и бе станала дарбата. Напомни си, че не бива да си създава несъществуващи проблеми.

Имаше си достатъчно съвършено реални.

Чу свистенето на стрелнала се рязко във въздуха птица. Вдигнал облак прах, един сокол рязко смени посоката, така, че да огледа Ричард по-добре.

Последва го втори, след това трети, четвърти, пети. Постепенно се изгубиха в небето, като летяха в редица един след друг. Крилата им с мъка съумяваха да държат стабилен курс в излезлия вятър. Малко по-нататък завиха рязко и полетяха обратно.

Още преди да го приближат достатъчно, соколите оформиха стегнат обръч. При всеки удар на огромните им криле Ричард обикновено чуваше шумоленето на перата им на вятъра, ала сега то бе погълнато от гласа на вятъра. Черните очи на птиците наблюдаваха как той ги наблюдава. Ричард съзнателно им показваше, че ги е забелязал, че не е проспал завръщането им през нощта.

Ако не беше толкова разтревожен от причината, довела соколите, вероятно би оценил красотата им — лъскавите им черни тела се открояваха величествено на фона на аленеещото утринно небе.

Ала колкото и да ги наблюдаваше, Ричард не можа да разгадае поведението им. И друг път се бяха държали така, също толкова необяснимо. Хрумна му, че предните пъти, когато се бяха връщали по този странен начин — подредени в кръг, — също бе предугаждал присъствието им. Не винаги усещаше, че са тук или че приближават. Но при всяко тяхно завръщане главоболието му неизменно изчезваше.

Горещият вятър разроши косата на Ричард, който стоеше загледан през равнината в сумрака преди настъпващата зора. Тази мъртва пустош никак не му се нравеше. Тук зората не носеше обещание за възраждане на живота. Де да можеха двамата с Калан да се върнат в гората. Спомни си онзи оазис в планината, където бяха прекарали миналото лято, и на устните му грейна усмивка. Мястото беше толкова прекрасно, че красотата и спокойствието му бяха размекнали дори Кара.

В развиделяващия се сумрак черноперите соколи летяха в кръг, както винаги, когато изпълняваха този странен ритуал, но не над Ричард, а на известно разстояние встрани, в случая над безкрайната пустош, където вятърът разгъваше прозирни пелени от наситен с пясък прахоляк. Преди бяха летели над гористи хълмове или тревисти поля. Сега, за да наблюдава соколите, трябваше да присвие очи, за да не се напълнят с пясък.

Птиците внезапно изпънаха криле назад, затегнаха обръча и се снишиха към земята. Ричард знаеше, че ще летят така още известно време, преди да се разпръснат. От време на време се разделяха по двойки и изпълняваха впечатляващи въздушни каскади, като всеки сокол следваше неотлъчно движенията на партньора си, както понякога правят гарваните, ала извън това никога не летяха в компактна група или в някакъв ред.

В следващия момент, докато мастилено черните фигури кръжаха вихърно, Ричард осъзна, че пясъчните ленти, които вятърът развяваше във въздуха под тях, не просто се извиваха и гърчеха безцелно, а се носеха над нещо отсъстващо.

Косъмчетата по ръцете му настръхнаха.

Ричард примигна, присви очи срещу вятъра, за да вижда по-добре сред пясъчната буря. Във въздуха се заблъскаха нови и нови мощни талази прахоляк. Виещите се въртопи се мятаха над равнинната местност и се стрелваха под летящите птици, които кръжаха над нещо невидимо, чийто силует се очертаваше плавно и постепенно в далечината.

Изплува човешка фигура.

Прахолякът бушуваше около празнотата, очертаваше я, фиксираше я, разкриваше онова, което бе там, ала не се виждаше. При всеки мощен тласък на вятъра силуетът на фигурата, подчертан от бушуващия във въздуха пясък, заприличваше все по-определено на човешки — мъж, забулен в роба, с качулка на главата.

Дясната ръка на Ричард напипа дръжката на меча.

Не се виждаше нищо определено освен пясък, който кръжеше около контурите на нещо липсващо — както блатистата вода, която тече около прозрачна стъклена бутилка, разкрива невидимите и контури. Фигурата като че не помръдваше и гледаше право в него.

Очи, разбира се, не се виждаха в празните орбити, вдълбани в пясъчния облак, ала Ричард усещаше погледа върху себе си.

— Какво става? — притеснено прошепна Дженсън и се втурна към него. — Има ли нещо? Какво виждаш?

Ричард я избута назад с лявата си ръка, за да разчисти пътя пред себе си. Нуждата го тласкаше напред тъй неудържимо, че едва си наложи да запази самообладание. Бе стиснал дръжката на меча толкова силно, че усещаше релефа на думата ИСТИНА, вплетена със златна нишка в среброто.

Ричард извикваше от дълбините на меча си смисъла на своето съществуване, зародиша на живота си. Мечът откликна на порива на своя господар и силата му се възпламени.

В същото време отвъд пелената от ярост, в сенчестите ъгълчета на съзнанието си, при все че гневът на меча го разтрисаше цял, Ричард усети смътно едно неочаквано противопоставяне от страна на магическия поток спрямо събуждането на оръжието на живот.

Бе като да излезеш през прага и тялото ти да бъде посрещнато от бушуваща буря, която, изненадващо, да не успее да понесе тежестта ти и ти да пропаднеш в празното пространство.

Преди Ричард да успее да осмисли усещането, бе разтърсен от мощна вълна ярост, която го изпълни с леденото настървение на бурята, съставляваща силата на меча.

Както си летяха, соколите започнаха да се приближават в кръг. Това също го бяха правили и преди, ала този път фигурата, движеща се с тях, изплува, очертана от вихрушката от пясък и ситни камъчета. Сякаш неосезаемият мъж с качулката бе блъснат по-наблизо от черноперите соколи.

Характерният метален звън в горещия въздух оповести появяването на Меча на истината.

Изненадана от рязкото движение, Дженсън изписка и отскочи назад.

Соколите отвърнаха с пронизителни, подигравателни крясъци, литнали със свистящия вятър.

Непогрешимият звук от изваждането на меча накара Калан и Кара да хукнат презглава. Кара би се притекла незабавно на помощ, ала знаеше, че за нищо на света не бива да се изпречва на пътя на Ричард, когато е извадил меча си. Стиснала Агиела си, тя се закова на място встрани от Ричард, приведена напред в готовност — гъвкава котка, готова за скок.

— Какво има? — попита Калан, тичайки, явно успяла да различи фигурата, изплувала сред вятъра.

— Соколите — достигна до нея тревожният отговор на Дженсън. — Върнаха се.

Калан я изгледа с невярващ поглед.

— Соколите не са най-страшното в случая.

С меч в ръката, Ричард не сваляше очи от силуета под кръжащите птици. Силата на оръжието му го изпълваше, проникваше до мозъка на костите му, за да го накара да изпита внезапна искрица съмнение, да се почувства разколебан. Като нямаше време за губене, той се извърна към Том, който тъкмо бе привършил с обяздването на едрите си впрегатни коне. Ричард направи жест, все едно стреля с лък. Разбрал смисъла на движението му, Том рязко спря на място и хукна обратно към каруцата. Фридрих трескаво сграбчи юздите на другите коне, за да ги успокои. Том скочи в каруцата и заровичка из багажа да намери лъка и колчана със стрелите на Ричард.

Дженсън огледа поред притеснените им лица.

— Какво искаш да кажеш с това, че соколите не са най-страшното?

Кара посочи с Агиела си.

— Онази… фигура. Онзи човек.

Смръщила объркано лице, Дженсън заоглежда ту Кара, ту вихрушката.

— Какво виждате? — попита ги Ричард. Дженсън разпери безпомощно ръце.

— Чернопери соколи. Пет на брой. Освен тях — пясъчна буря. Нищо повече. Нима там има човек? Виждате ли някой да приближава?

Не го виждаше.

Том грабна лъка и колчана от каруцата и хукна към останалите. Два от соколите, сякаш забелязали тичащия с лък в ръка Том, разпериха криле и разшириха кръга. Направиха една обиколка и изчезнаха в мрака. Другите три сокола продължиха да летят в кръг, сякаш свързани по някакъв начин с фигурата сред бушуващия вятър.

Соколите продължиха да се приближават, с тях и фигурата. Ричард нямаше представа за какво се касае, но породеният от гледката ужас съперничеше и на най-големите му кошмари. Силата на меча, която пулсираше в тялото му, не бе разколебана от подобни чувства на страх и съмнение. Тогава защо той им се поддаде? Магията вътре в него бушуваше яростно, несравнимо с нищо от ставащото навън, напираше да бъде освободена. Ричард с мрачно усилие възпираше силата, овладяваше я, за да може веднага щом реши да я използва, да я насочи в нужната посока. Той бе господарят на меча и трябваше във всеки един миг да упражнява съзнателно властта си върху оръжието. По реакцията на меча спрямо бушуващата пясъчна буря Ричард можеше да бъде напълно убеден в същността на ставащото пред очите му. Тогава какво долавяше у меча?

Един от впрегнатите в каруцата коне изцвили. Бърз поглед през рамо му показа как Фридрих се опитва да обуздае животните. И трите коня заотстъпваха назад, опънали юздата в ръката му. Риеха земята с копита и пръхтяха. С крайчеца на окото си Ричард забеляза как от тъмнината се изстреляха две успоредни черни линии, които се понесоха ниско над земята. Бети нададе сърцераздирателен вой.

В следващия миг линиите изчезнаха така, както се бяха появили — потънаха в гъстата мъглявина.

— Не! — изкрещя Дженсън и хукна към животните.

Неподвижната фигура ги наблюдаваше. Том протегна ръка, за да спре прелитащата покрай него Дженсън. Тя се отскубна. За миг Ричард се уплаши да не би Том да хукне подире и, но онзи продължи да тича към него.

Внезапно от кипналия мрак изскочиха двата изгубили се сокола, тъй близо, че Ричард различи хрущялите стволове на широко разперените им срещу вятъра крила. Двете птици успяха да се преборят с бушуващата буря и се включиха в кръга, като всяка от тях носеше в мощните си нокти по една малка, безжизнена бяла топчица.

Том тичаше с лъка в едната ръка и колчана в другата. Направил избора си, Ричард пусна меча в ножницата и сграбчи лъка.

С отработено плавно движение насочи лъка и опъна тетивата. Измъкна една стрела от кожения колчан, който Том стискаше в едрия си юмрук.

Докато се извръщаше към мишената си, Ричард вече бе заредил стрелата и се прицелваше. Изпита смътно удоволствие от напрежението, изпълнило мускулите му при опъването на тетивата, от очакването да освободи това напрежение. Почувства се добре, осланяйки се на силата си, на уменията си, на безкрайните часове тренировки — а не на магията.

Неподвижната фигура на липсващия мъж продължаваше да го наблюдава. Пясъчните въртопи обливаха фигурата и очертаваха контурите и. Напрегнал взор зад острия като бръснач връх на стрелата, Ричард хвърляше яростни погледи към главата. Остриетата винаги го изпълваха с чувство на покой. С острие в ръката той бе в стихията си — все едно дали то ще се вреже в пясъчна плът или ще прободе до кръв. Стоманеното острие на стрелата бе насочено към празното петно насред пясъчната вихрушка, където би следвало да се намира главата.

Пронизителните писъци на соколите заглушиха воя на вятъра.

Долепил тетивата до бузата си, Ричард се отдаде на насладата от усещането за напрегнатост в мускулите, усети тежестта на лъка, перата на стрелата, галещи плътта му, разстоянието между острието и мишената, запълнено с облак пясък, натиска на вятъра срещу ръката му, лъка, стрелата. Всеки един от тези фактори, както и още стотина други, бяха подложени на вътрешна преценка, която след толкова много тренировки и опит ставаше напълно несъзнателно и изчисляваше къде точно ще попадне стрелата, след като веднъж бъде изстреляна.

Фигурата насреща му продължаваше да го наблюдава.

Ричард рязко вдигна лъка и се прицели.

Светът изведнъж му се стори не само неподвижен, но и убийствено тих, разстоянието мигом изчезна. Тялото му се изопна като тетивата, стрелата пое в себе си плътния образ на целеустремеността му, мишената пред стрелата се превърна в единствения смисъл на съществуването му. Осъзнатото намерение провокира мигновено преизчисляване на усилията, нужни за изпращането на стрелата до целта.

Бушуващият пясък сякаш се укроти, соколите, разперили широко криле, едва си проправяха път през сгъстения въздух. У Ричард нямаше и капка съмнение относно точното място, което ще уцели стрелата, когато стигне до финалната точка на започващото сега пътешествие. Усети как тетивата пружинира в китката му. Видя перата в края на стрелата да се отделят от лъка, докато стволът и се огъна леко, отскачайки, и полетя.

В мига, в който първата стрела намери мишената, Ричард вече изваждаше втората от колчана в ръката на Том. В пурпурната зора изригна фонтан от птичи пера. Соколът полетя като камък и тупна шумно на земята, недалеч от силуета, който се носеше ниско над земята. Кървавата топчица се спаси от ноктите, но бе твърде късно.

Другите четири сокола заврещяха яростно. Запляскаха с криле, за да наберат височина, единият изпищя пронизително право срещу Ричард. Той прихвана мишената.

Втората стрела излетя.

Заби се право в зейналото гърло на сокола и излезе през тила, прекъсвайки внезапно ядния му вой. Безжизненият торс полетя към земята. Фигурата под оцелелите три сокола започна да се стопява сред пясъчната вихрушка.

Трите птици, сякаш изоставяйки господаря си, завиха рязко и полетяха целеустремено към Ричард. Той ги прецени хладно иззад своите пера. Излетя и третата стрела. Соколът, който летеше в средата, повдигна дясното си крило, за да смени посоката, но острието го прониза в сърцето. Запремята се надолу, пясъчната буря го завихри на спирала и го запрати в твърдата земя недалеч от Ричард.

Последните две птици нададоха предизвикателни крясъци и се спуснаха към него.

Той опъна тетивата и зареди четвъртата стрела. Мишената му летеше стремглаво напред. Стрелата излетя светкавично. Разкъса тялото на черноперия сокол, който все още стискаше в ноктите си кървавото телце на козлето.

Петият разярен сокол се спусна към Ричард с прибрани към тялото криле. Веднага щом Ричард грабна една стрела от колчана, който му подаде нетърпеливият Том, едрият Д’Харанец извади ножа си. Още преди Ричард да е успял да постави стрелата на тетивата, ножът разпори тялото на грабливата птица. Ричард отстъпи встрани, а безжизненото тяло на едрата птица профуча край него и се заби в земята на сантиметри от него. С падането и изгладеният от вятъра камък наблизо бе опръскал с кръв, навсякъде се разхвърчаха пера с черни крайчета.

Зората, само допреди миг огласена от смразяващите кръвта крясъци на черноперите соколи, изведнъж притихна. Останаха само приглушените стонове на вятъра. Той развяваше из безкрайната пустош под жълто оранжевото небе самотни черни пера.

В същия миг слънчевите лъчи раздраха хоризонта, по земята пробягаха дълги сенки.

Дженсън притисна до гръдта си една от безжизнените топчици. Бети блееше жаловито, от една драскотина на тялото и капеше кръв, беше се вдигнала на задните си крака и се мъчеше да събуди притихналото в прегръдката на господарката си мъниче. Дженсън се наведе над другото козле, проснато на земята, и остави мъртвото му братче до него. Бети припряно заоблизва кървавите трупчета. Дженсън гушна козичката, след което взе да я бута встрани. Бети зарови копитца в пръстта — не искаше да изостави покосените си дечица. Дженсън нямаше какво друго да стори, освен да успокои приятелката си със задавени от сълзи думи.

Щом тя се отказа да откъсне Бети от мъртвите и козлета и се изправи, Ричард я прегърна.

— Какво накара тези соколи така внезапно да променят поведението си?

— Не знам — отвърна Ричард. — Значи не забеляза друго освен соколите?

Дженсън се облегна на брат си, заровила разплаканото си лице в ръце.

— Видях единствено птиците — рече тя и избърса бузите си с опакото на ръцете си.

— Ами фигурата, оформена от бушуващия пясък? — попита Калан, отпуснала приятелска ръка на рамото на Дженсън.

— Фигура ли? — погледът на Дженсън обиколи лицата и на двамата. — Каква фигура?

— Приличаше на мъж. — Калан вдигна ръце и очерта във въздуха въображаем силует. — Сякаш беше мъж, наметнат с пелерина с качулка.

— Не видях нищо друго освен соколите и облаците пощурял пясък.

— Значи не си видяла пясъкът да докосва някакви очертания? — попита Ричард. — Не си видяла фигура, описана от пясъка?

Дженсън поклати енергично глава и пристъпи към Бети.

— Ако фигурата е била активирана чрез магия — сниши поверително глас Калан към Ричард, — няма как да я е видяла, но защо поне не е видяла пясъка?

— За нея магията изобщо не е съществувала.

— Но не и пясъкът.

— Цветът си стои върху дадена картина, ала слепецът не може да го види, както не може да види и дирите, оставени от натопената в боя четка, които оформят един или друг образ. — Той поклати удивено глава и погледна Дженсън. — Не можем да определим до каква степен даден човек е повлиян от други неща, когато не може да възприема магията, взаимодействаща с тези въпросни неща. Доколкото ни е известно, възможно е съзнанието и просто да отказва да разпознава нещо, породено чрез магия, и го вижда просто като завихрен пясък. Възможно е дори друго — тъй като магията създава определена конструкция, само ние можем да различим песъчинките, които участват непосредствено в оформянето на тази конструкция, докато Дженсън възприема всички частици наведнъж и така въпросната конструкция става невидима за нея, защото се слива с останалите песъчинки.

— Не е изключено да е нещо подобно като границата; два свята, които съществуват паралелно по едно и също време. Може би ние с Дженсън наблюдаваме едно и също нещо, но гледаме през различни очи — през различни светове.

Калан кимна, докато Ричард коленичи до Дженсън, за да огледа дълбокия разрез върху жилавата кафява козина на Бети.

— Трябва да се зашие — каза Дженсън. — Не е страшно, но изисква грижи.

Дженсън преглътна сълзите си, Ричард се изправи.

— Значи онова, за което говориш, е направено с магия? Ричард загледа към мястото, където се бе появила фигурата.

— Беше нещо зло.

Застаналият наблизо Ръсти тръсна глава и изцвили, за да изрази съчувствието си към неутешимата Бети. Когато Том постави тъжно ръка връз рамото на Дженсън, тя я стисна, сякаш да почерпи сила от нея, след което я притисна към бузата си.

Когато най-сетне се изправи, Дженсън вдигна ръка над очите си, за да се предпази от разярения вятър, и огледа хоризонта.

— Поне се отървахме от противните соколи.

— Не задълго — отвърна Ричард.

Главоболието му се завърна с такава внезапна сила, че едва не го повали на земята. Беше научил много за контрола над болката, за това как да се справя с нея. И го направи.

Имаха и по-сериозни грижи.

Седма глава

ПО НЯКОЕ ВРЕМЕ СЛЕДОБЕД, както вървяха през съсухрената пустиня, Калан забеляза, че Ричард внимателно наблюдава сянката си, просната отпред.

— Какво има? — попита тя. — Притеснява ли те нещо?

Той посочи сянката.

— Соколи. Десетина-дванайсет. Току-що се плъзнаха зад нас. Крият се в слънцето.

— Как така се крият в слънцето?

— Летят високо там, където сянката им ни покрива. Ако случайно погледнем към слънцето, няма да ги забележим, тъй като то ще ни заслепява.

Калан се обърна и закрила очите си с ръка, пробва да погледне срещу слънцето, но то блестеше толкова безмилостно, че опитът се оказа болезнен. Щом се извърна напред, Ричард, който не бе последвал движението и, махна с ръка към сенките.

— Ако се вгледаш внимателно в земята около сянката ти, ще забележиш изкривяването на светлината. Това са те.

Ако не ставаше въпрос за нещо толкова сериозно като черноперите соколи, Калан сигурно би помислила, че Ричард се шегува. Обходи с поглед земята около сенките им, докато най-накрая успя да разбере какво е имал предвид той. От такова разстояние сенките на соколите бяха просто едва забележими трептения на светлината.

Калан погледна назад към каруцата. Том дърпаше юздите, Фридрих бе на капрата до него. Ричард и Калан бяха вързали своите коне отзад на каруцата, за да могат животните да си отдъхнат от ездата.

Дженсън пътуваше в каруцата, седнала върху одеялата и гушнала Бети, която проплакваше жаловито. През целия ден козичката като че не бе замълчала за повече от минута-две — така поне се струваше на Калан. Раната и не беше дълбока; страданията на Бети бяха причинени от друга болка. Горкото животно поне си имаше Дженсън за утеха.

Калан знаеше, че Дженсън бе живяла с Бети през половината от живота си. Поради постоянните премествания, бягайки от Мрачния Рал, докато са се криели и са странили от хората, за да не се издадат и да рискуват Мрачният Рал да разбере местонахождението им, Дженсън никога не бе имала възможност да се сприятели с някого. Майка и и бе подарила козичката за другарче. При постоянните усилия да запази дъщеря си далеч от лапите на чудовището майката не бе имала възможност да предложи на Дженсън повече от това.

Калан изтри смъдящата пот от очите си. Тя погледна четирите пера, които Ричард бе вързал на снопче и забол над лакътя на дясната си ръка. Той бе събрал тези пера от годните за употреба стрели. Последното перо бе дал на Том, който имаше заслугата за унищожаването на петия сокол. Том, също като Ричард, носеше перото втъкнато на ръката си. За него това бе един вид трофей, дарен му от Господаря Рал.

Калан знаеше, че Ричард носеше четирите пера поради друга причина: като предупреждение, което всеки да види.

Тя отметна косата си назад.

— Мислиш ли, че под соколите имаше човек? И че ни е наблюдавал?

Ричард сви рамене.

— Ти знаеш за магията повече от мен. Как мислиш?

— Никога не съм виждала нещо подобно — изгледа го тя смръщено. — Ако е било човек… или нещо такова, защо накрая е решил да ни се разкрие?

— Не мисля, че е решавал такова нещо. — Напрегнатите сиви очи на Ричард се извърнаха към нея. — Според мен стана случайно.

— Как така?

— Ако става въпрос за човека, използвал соколите, за да ни следи и ако той по някакъв начин ни е наблюдавал…

— Как по-точно?

— Не знам. Примерно през очите на соколите.

— Няма магия, способна да направи подобно нещо.

Ричард я изгледа предизвикателно.

— Чудесно. Тогава за какво става въпрос?

Калан плъзна поглед по сенките, проснати в краката им върху червеникавокафявата скала, обходи с очи смътните петънца, които потрепваха около сянката на главата и, сякаш мухи около мърша.

— Нямам представа. Нали спомена…, че някой използвал соколите, за да ни следи, да знае къде сме?

— Така мисля — отвърна Ричард. — Според мен някой ни наблюдава чрез соколите или с тяхна помощ примерно, без всъщност да ни вижда ясно. Без да е наясно с детайлите.

— Е, и?

— Ами след като не вижда ясно, вероятно въпросният наблюдател не е разбрал, че е имало пясъчна буря. Не е предполагал, че бушуващият вятър може да ни разкрие нещо. Едва ли е имал намерение да ни се покаже. — Ричард пак я погледна. — Според мен е допуснал грешка. И ни се е разкрил, без да иска.

Калан въздъхна сдържано и уморено. Нямаше какво да възрази на такова абсурдно твърдение. Нищо чудно, че Ричард не споделяше с нея цялата си хипотеза. Когато той и каза, че според него соколите ги преследват, тя реши, че вероятно става въпрос за някакво заклинание, отключено от определено събитие — най-вероятно невинното докосване на Кара — и че именно тогава заклинанието се е закачило за тях, при което соколите са започнали да следят определен магически маркер. Оттам нататък, както бе подхвърлила Дженсън, някой просто е започнал да следи къде се намират соколите, за да разбере местоположението на Ричард и Калан. Калан предположи, че става въпрос за нещо подобно на онзи облак, който Мрачният Рал бе прикачил към Ричард, за да знае местоположението му. Ричард обаче не свързваше сегашните събития с нищо, което им се бе случвало преди; той гледаше на нещата през призмата на Търсача.

В изказването на Ричард имаше още доста неясни за нея моменти, ала тя не би проявила глупостта да подложи на съмнение думите му само защото никога преди не бе чувала за подобно нещо.

— Може би не е „той“ — отвърна накрая, — а „тя“. Примерно Сестра на мрака.

Ричард пак я погледна, но този път в очите му проблесна повече тревога, отколкото нещо друго.

— Който и да е каквото и да е, не смятам, че идва с добро.

Тук Калан нямаше какво да възрази, макар да не и бе лесно да приеме подобно твърдение.

— Добре, да приемем, че си прав — че случайно сме забелязали, че някой ни следи. Тогава защо соколите ни нападнаха?

Ричард случайно подритна едно камъче и ботушът му вдигна облаче прах.

— Не знам. Може би се е ядосал, задето ни се е показал.

— Бил е ядосан и затова е накарал соколите да похитят малките на Бети? И ги е насъскал срещу теб?

— Хрумна ми просто ей така — сви рамене Ричард, — нали питаш. Не казвам, че съм убеден, не съм сигурен дали е станало точно така. — Вятърът разроши дългите пера на стрелите му; бяха окървавени в основата, тъмносиви по средата и черни към връхчетата.

Той размисли отново и каза, вече не чак толкова категорично:

— Възможно е дори този, който е пратил соколите да ни следят, да няма нищо общо с нападението. Може пък птиците да са го направили на своя глава.

— Просто са поели нещата в свои ръце, без да се съобразяват с волята на своя господар?

— Защо не! Може той да има властта да ги изпрати да ни следят, да ги накара да ни шпионират, но да контролира нещата само дотолкова.

Калан въздъхна озадачена.

— Знам доста неща за какви ли не видове магия, Ричард — рече тя, като не успя да потисне съмненията си, — но не бях чувала да е възможно да се случи подобно нещо.

Ричард се надвеси напред и отново втренчи в нея пронизителните си сиви очи.

— Знаеш доста неща за видовете магия, разпространени в Средната земя. Може би тук има такива, каквито никога не си срещала. Та да не би да беше чувала за пътешественика по сънищата, преди да се сблъскаме с Джаганг? Да не би да бе предполагала, че е възможно да съществува нещо подобно?

Калан се вгледа задълго в мрачното му изражение, прехапала долната си устна. Ричард бе израсъл далеч от магията — всичко това бе ново за него. В известен смисъл обаче това бе и неговото предимство, понеже не страдаше от предразсъдъци по отношение на това какво е възможно и какво не да се постигне с магия. Бяха се сблъсквали и с нечувани и невиждани магически предмети и сили.

За Ричард почти всеки акт на магия беше нов и непознат.

— Е, какво предлагаш да предприемем? — попита тя съучастнически.

— Да действаме според плана. — Той хвърли поглед през рамо и забеляза как Кара внимателно оглежда околността в доста голям периметър. — Сигурно е свързано с останалите неща.

— Кара просто искаше да ни предпази.

— Знам. А кой знае дали не би било по-зле, ако не го бе докоснала. Дори не е изключено по този начин тя да ни е спечелила време.

Калан преглътна надигащото се в гърлото и чувство за ужас.

— Мислиш ли, че времето ни не е безвъзвратно изгубено?

— Все ще измислим нещо. Още не сме разгадали до край смисъла на ставащото.

— Когато и последната песъчинка се отцеди от горната половина на пясъчния часовник, това обикновено означава, че ястието е готово.

— Ще намерим отговора.

— Обещаваш ли?

Ричард протегна ръка и нежно погали Калан по гърба.

— Обещавам.

Тя обожаваше усмивката му и начина, по който заблестяваха очите му, когато се засмиваше. Някъде дълбоко в съзнанието си знаеше, че Ричард винаги удържа обещанията си. Ала в очите му имаше и друг блясък, който я възпря да зададе въпроса дали е убеден, че търсеният отговор ще се появи навреме; дали изобщо ще им помогне с нещо.

— Пак те боли главата, нали? — попита Калан.

— Да. — От усмивката му не бе останала и следа. — По-различно е от преди, но съм почти сигурен, че причината е същата.

Дарбата. Това имаше предвид.

— Как така е различно? И ако наистина е различно, какво те кара да мислиш, че причината е същата?

Той се замисли за момент.

— Помниш ли, когато обяснявах на Дженсън, че дарбата трябва да е в равновесие, че се налага да балансирам битките, крито съм принуден да водя, като не ям месо? — След като тя кимна, той продължи: — Тогава ме заболя най-силно.

— Главоболията дори когато са от един и същи тип, се различават по сила.

— Не… — намръщи се той от усилието да намери точните думи. — Имах предвид друго: че самият разговор, мисленето върху необходимостта от вегетарианство с цел постигане на равновесие обостри нещата и засили главоболието ми.

Чутото изобщо не и се понрави.

— Тоест дарбата, която ти причинява главоболията, се опитва да ти внуши колко е важно да постигнеш равновесие в нещата, които правиш чрез дарбата.

Ричард прокара пръсти през косата си.

— Не знам. Не е само това. Но явно не мога да схвана цялата картина. Понякога докато разсъждавам в тази посока — колко е важно да постигна равновесие, когато се налага да се бия, — болката става толкова силна, че чак ми се струва непоносима. И още нещо — додаде той. — Подозирам, че има и проблем с връзката ми с магията на меча.

— Моля? Но как е възможно?

— Нямам представа.

— Сигурен ли си? — Калан положи усилия притеснението да не проличи в гласа и.

— Не, не съм — Ричард поклати объркано глава. — Просто тази сутрин, когато почувствах порива на меча и го извадих, ми се стори по-различно. Сякаш магията се отзова с неохота на този порив.

Калан се замисли над думите му.

— Може би това означава, че този път главоболията ти са по-различни. Че не са причинени от дарбата.

— Дори да има нещо различно, си мисля, че причината пак е в дарбата — не се съгласи той. — Общото между тези главоболия и предишните е, че и в двата случая ставаха все по-силни и непоносими.

— И какво смяташ да правиш?

Той разпери ръце встрани и ги остави да паднат свободно край тялото му.

— Засега нямаме голям избор — ще трябва да се придържаме към предварителния план.

— Можем да отидем при Зед. Ако е свързано с дарбата, както предполагаш, Зед ще знае какво трябва да се направи. Ще ти помогне.

— Наистина ли смяташ, че имаме някакъв шанс да стигнем навреме в Ейдиндрил, Калан? Дори ако ги нямаше другите усложнения, ако главоболията наистина са предизвикани от дарбата, ще съм мъртъв седмици преди да стигнем до Ейдиндрил. Да не говорим колко би било трудно да се промъкнем покрай армията на Джаганг, която е завладяла цялата Средна земя, а особено да преодолеем частите, разположени около Ейдиндрил.

— Може Джаганг да го няма там точно в този момент. Ричард подритна още едно камъче.

— Да не би да смяташ, че е възможно Джаганг да изостави Магьосническата кула и всичките и безценни съкровища и по този начин да ни позволи да ги използваме срещу него?

Зед беше Първи магьосник. За човек с неговите умения защитата на Кулата не би трябвало да е особено трудна задача. Освен това при него беше Ейди, която също щеше да помага. Вероятно старата чародейка би се справила и сама със защитата на Магьосническата кула. Зед беше наясно какво би означавало за Джаганг да превземе Кулата. Първият магьосник би защитавал това място независимо от всичко.

— Джаганг няма как да успее да се промъкне през щитовете в Кулата — рече Калан. Поне това притеснение можеше да оставят настрани. — Джаганг го знае и не би губил време да разполага напразно войска там.

— И така да е, това не ни помага по никакъв начин. Просто Ейдиндрил е много далече.

Много далече. Калан стисна Ричард за ръката и го дръпна да спре.

— Плъзгата. Намерим ли някой от кладенците и, можем да пътуваме с нея. Ако не друго, поне знаем, че има кладенец тук, в Стария свят — в Танимура. Пътят до там е значително по-кратък, отколкото пътешествие по суша чак до Ейдиндрил.

Ричард погледна на север.

— Може и да е осъществимо. Така няма да се наложи да минаваме покрай армията на Джаганг. И ще се озовем направо в Кулата. — Прегърна я. — Но най-напред трябва да се погрижим за другите неща.

— Чудесно — засмя се с облекчение Калан. — Първо ще се погрижим за моите проблеми, после — за твоите.

Камък и падна от сърцето при мисълта, че все пак стигнаха до някакво решение. Останалите им спътници нямаше да могат да пътуват с тях в Плъзгата — те не притежаваха нужната магия, — ала за Ричард, Калан и Кара нямаше да е проблем. Така щяха да се озоват направо в Кулата.

Кулата бе огромна и стара — на хиляди години. Калан беше прекарала вътре голяма част от живота си и въпреки това беше успяла да обходи само малка част от нея. Дори Зед не я познаваше цялата, защото имаше предпазни щитове, заложени преди хилядолетия от магьосници, притежаващи и двете страни на дарбата, докато Зед владееше само Адитивната магия. Там бяха складирани от дълбока древност и за вечни времена редки и опасни магически предмети, а заедно с тях текстове и безброй книги. Имаше вероятност Зед и Ейди да са успели да открият нещо в Кулата, което да им помогне да отблъснат Императорския орден обратно към Стария свят.

Отиването в Кулата не само би помогнало за разрешаването на проблема на Ричард с дарбата, но би им осигурило средства, с които да обърнат хода на войната в своя полза.

Най-неочаквано разполагаха с бърз начин за пътуване до Ейдиндрил и Кулата, а съответно и за скорошна среща със Зед.

С възроден оптимизъм Калан стисна Ричард за ръката. Знаеше, че той иска да избърза още малко напред.

— Ще отида да видя как е Дженсън.

Докато Ричард се отдалечаваше напред, а Калан забави ход, за да изчака каруцата, въздушните течения над опърлената пустош донесоха още дванайсет чернопери сокола. Те се придържаха близо до слънцето, далеч извън обсега на Ричардовите стрели, но все пак се виждаха.

Каруцата настигна Калан, Том и подаде мех с вода. Устата и бе толкова пресъхнала, че загълта горещата течност, без да обръща внимание на отвратителния и вкус. Щом каруцата я отмина, Калан стъпи на ока и скочи горе.

Дженсън явно се зарадва на компанията и. Калан отвърна на усмивката и, след което седна до нея и хленчещата Бети.

— Как е тя? — попита и нежно погали козичката по ушите.

— Никога не съм я виждала в такова състояние — поклати глава Дженсън. — Направо ми се къса сърцето. Спомням си колко тежко понесох загубата на майка ми. Дълбоко и съчувствам.

Калан се отпусна назад на пети и със съчувствие стисна Дженсън за ръката.

— Знам колко е тежко, но животните по-леко преодоляват подобна загуба, не е като при нас, хората. Недей да сравняваш загубата на Бети с твоята. Колкото и да е ужасно случилото се, е съвсем различно. Тя ще има и други козлета и скоро ще забрави за инцидента. Ние с теб обаче ще скърбим вечно…

Още недовършила изречението си, Калан усети как в тялото и се впива пронизващата болка от спомена за нероденото и дете. Нима някога щеше да преодолее загубата на бебето, което бе заченала от Ричард? Дори един ден да имаше и други деца, никога нямаше да забрави онова, което и отнеха насилниците.

Разсеяно превъртя в пръстите си камъка, който носеше на верижка около шията си, и се запита дали някога ще има свое дете, дали някога ще дойде ден, когато децата ще живеят спокойно и щастливо.

— Добре ли си?

Калан забеляза, че Дженсън я гледа, и се усмихна насила.

— Просто ми е мъчно за Бети.

— И на мен. — В отговор Дженсън погали нежно козичката си.

— Но съм сигурна, че ще се оправи.

Калан се загледа в търкалящите се покрай каруцата огромни площи пуста земя. От жегата въздухът на хоризонта потрепваше, сякаш се поклащаха ритмични морски вълни, отнасящи части от земната повърхност нагоре в небесата. Все още не се забелязваше никаква растителност. При все това с приближаването към планините ландшафтът плавно се нагъваше. Калан знаеше, че е само въпрос на време отново да срещнат признаци на живот, но точно в момента нищо не подсказваше, че това ще стане скоро.

— Едно не разбирам — прекъсна мислите и Дженсън. — Каза ми, че когато опре до магия, не бива да правя нищо прибързано, освен ако не съм убедена сто процента в крайния резултат. Било много опасно. Каза да не се забърквам в нищо, свързано с магия, ако не съм сигурна в последиците.

Калан усети накъде бие Дженсън.

— Точно така.

— Ами онова, което се случи преди малко, ми приличаше точно на удар на сляпо, какъвто специално ме предупреди да не предприемам.

— Казах ти обаче и че понякога нямаш друг избор, освен да реагираш незабавно. Именно това направи Ричард. Познавам го. Той прецени нещата и избра най-доброто възможно решение.

Отговорът явно задоволи Дженсън.

— Не казвам, че е сбъркал. Просто споделям с теб, че нищо не разбирам. Действията му ми изглеждаха доста безразсъдни. Откъде да знам какво имаш предвид, когато ми казваш да не предприемам безразсъдни ходове, когато се касае за магия?

— Добре дошла в живота с Ричард — усмихна се Калан. — През половината от времето нямам никаква представа какво му се върти в главата. Често се е случвало да мисля, че действа безразсъдно, а се е оказвало, че е постъпил точно както трябва — че това е било единственият възможен начин на действие. Това е едно от основанията да бъде наречен Търсач. Сигурна съм, че той взема предвид неща, които по някакъв начин усеща и за които дори аз не подозирам.

— Но откъде знае за тях? Как разбира какво да предприеме?

— Нерядко е не по-малко объркан от теб или мен. Но в същото време е различен и действа уверено там, където ние бихме се поколебали.

— Различен ли?

Калан погледна младата жена, чиито червени коси проблясваха на слънцето.

— Той е роден с двете страни на дарбата. Всички, родени с дарбата през последните три хиляди години, владеят само Адитивната магия. Някои, като Мрачния Рал и Сестрите на мрака, използват частично и Субстрактивната магия, но само с помощта на Пазителя — а не със собствени средства. Единствено Ричард е роден и със Субстрактивната магия.

— Това го спомена и снощи, но аз не разбирам нищичко от магия и нямам представа какво означават думите ти.

— Ние самите не сме много сигурни в смисъла на това, което ти казвам. Адитивната магия си служи с онова, което съществува в света, като прибавя нещо към него или го променя. Например магията на Меча на истината използва гнева и се наслагва върху него, черпи сила от него, трансформира го в нещо друго. Адитивната магия помага на родените с дарбата да лекуват — давам ти само един пример.

Субстрактивната магия разрушава нещата. Тя взема нещо и го превръща в нищо. Според Зед Субстрактивната магия е противоположността на Адитивната — както си противостоят денят и нощта. Но в крайна сметка и двете са части на едно цяло.

Да умееш да си служиш със Субстрактивната магия, като Мрачния Рал, да речем, е едно, но да си роден с нея — съвсем друго.

Някога, в дълбока древност, да си роден с дарбата — с двете страни на дарбата — се е случвало доста често. После избухнала Голямата война, която разделила Стария от Новия свят. Така мирът бил запазен през всичките тези години, но оттогава до днес нещата доста са се променили. С течение на времето родените с дарбата започнали прогресивно да намаляват, а сред тях съвсем изчезнали родените със Субстрактивната страна на магията.

Ричард е наследник на два рода магьосници — на Мрачния Рал и на дядо си Зед. Освен това той е първият от хиляди години, роден с двете страни на магията.

Всичките ни способности допринасят за реакцията ни в една или друга ситуация. Не знаем с какво фактът, че Ричард притежава и двете страни на магията, допринася за реакцията му в конкретна ситуация и за това да направи, каквото е нужно. Подозирам, че го ръководи дарбата му, вероятно в по-голяма степен, отколкото той предполага.

Дженсън въздъхна тревожно и замлъкна.

— И как е изчезнала границата между двата свята — след толкова години?

— Ричард я унищожи.

— Значи е вярно — възкликна Дженсън, ококорила очи в изненада. — Себастиан ми каза, че Господарят Рал — Ричард — е унищожил границата. Според Себастиан го бил направил, за да си осигури път към завладяването на Стария свят.

Калан посрещна с усмивка тази нелепа лъжа.

— Не му вярваш, нали?

— Вече не.

— Сега, когато границата е унищожена, Императорският орден нахлу в Новия свят и унищожава и поробва всичко по пътя си.

— Има ли някъде сигурно място, където хората живеят необезпокоявани? Където можем да се скрием?

— Докато не бъдат спрени или отблъснати — не, такова място не съществува.

Дженсън се замисли над думите и.

— Щом падането на границата е позволило на Императорския орден да нахлуе в Новия свят, защо Ричард я е унищожил?

Калан се хвана за страничната табла на каруцата, която внезапно заподскача по неравен терен. Загледа се в далечината, където вървеше Ричард, облян в искрящата светлина на безпределната пустош.

— Заради мен — прошепна Калан. — Нали ти споменах за грешките, които прави човек. — Въздъхна уморено. — Това бе от онези удари на сляпо.

Осма глава

РИЧАРД ПРИКЛЕКНА, опрял ръце в бедрата си, за да огледа странното скално образувание. Главата му пулсираше от болката; полагаше всички усилия да не и обръща внимание. Главоболието идваше и отминаваше без видима причина. Понякога си мислеше, че може пък да е от жегата, не от дарбата.

Увлечен от знаците върху камъка, забрави за болката.

Нещо в тези камъни му се видя познато. Не просто познато, а обезпокояващо познато.

Зад него се заковаха в очакване копитца, губещи се под дълги влакна жилава кафеникава козина. Бети протегна глава и нежно го подбутна по рамото, с надежда да получи нещо за хапване или поне милувка.

Ричард вдигна очи към втренчената в него козичка с увиснали уши. Докато Бети стоеше и гледаше как той я наблюдава, опашката и пощуря. Ричард се усмихна и я погали зад ушите. Бети изблея от удоволствие, но Ричард не бе сигурен дали не би предпочела нещо за хапване.

След като два дни бе страдала в каруцата, без да сложи нищо в уста, козичката като че започваше да се съвзема от загубата на двете си малки. Заедно с апетита се възвръщаше и любопитството и. Стига Ричард да нямаше нищо против, тя винаги с готовност го следваше в разузнавателните му обиколки. Дженсън гледаше с усмивка как Бети топурка след Ричард като пале. Всъщност най-много я радваше фактът, че козичката и отново започваше да прилича на себе си.

През последните няколко дни пейзажът също се бе попроменил. Животът постепенно се завръщаше в околността. Най-напред забелязаха ръждивите петна лишеи тук-там по камънаците. Скоро след това в една падина щръкна нисък бодлив храст. Сега степната растителност изпъстряше на туфи равнината. Бети отдаде дължимото на жилавите храсти, като похапна от тях, все едно бяха най-вкусна салата. Конете също ги пробваха, но менюто явно не отговаряше на вкуса им.

Ръждивите лишеи по камънака постепенно придобиваха по-разнообразна окраска. На места бяха тъмни и плътни, сякаш от велур, другаде изглеждаха като прозирна зеленикава пелена. Последните обикновено запълваха пукнатини и скални цепки или покриваха долната част на камъните, непогалени от слънчевите лъчи. Ако човек извадеше някой от забитите в ронливата пръст камъни, можеше да види тънките пипалца на тъмнокафяви гъбични образувания.

Дребосъчести насекоми с дълги антенки подскачаха от камък на камък или се криеха в дупчиците по повърхността на парчетата вкаменена лава, която някога явно е кипяла и бълбукала, а впоследствие се е втвърдила и балончетата и са се превърнали в част от структурата и. Тук-там по пясъка се поклащаше някой лъскав зелен бръмбар с огромни щипци. Мънички червени мравки трупаха около дупките си островърхи купчини пръст. Между клоните на самотните, недорасли, клечести храстчета, които изпъстряха хълмистата равнина, проблясваха паяжини. От камъните, излегнати на припек, надничаха тънички зелени гущерчета. Ала приближиш ли на не дотам безопасно разстояние, светкавично се шмугваха в някоя дупка. Признаците на живот, които Ричард бе забелязал до момента, по никакъв начин не можеха да облекчат тежкия им преход, но му носеха поне известно облекчение с усещането, че отново навлиза в света на живите. Освен това знаеше, че щом прехвърлят първата планинска верига, животът ще ги залее като пълноводна река. Освен другото там щяха да срещнат и хора.

Вече започваха да се мяркат и птици. Засега бяха предимно дребни видове — червеникави сипки, пепеляви мухоловки, скални копривници и врабчета с черни гушки. В далечината на синия небосклон кръжеше по някоя и друга самотна птица, докато врабчетата предпочитаха да се движат на шумни палави рояци. От време на време по щърбавите храсти накацваха изгладнели пернати, търсещи семенца и буболечки. Но само при вида на приближаващ сокол всичко друго изчезваше.

Загледан в необятната шир, Ричард се изправи стреснат, явно внезапно осъзнал защо видяното му се бе сторило тъй смущаващо познато. В същия миг главоболието му изчезна.

Отдясно към мястото, където Ричард стоеше втренчен в особеното скално образувание, приближаваха Кара и Калан. Каруцата, в която се возеха Том, Фридрих и Дженсън, продължи да се кандилка в южна посока. Прахолякът, вдигнат от конския впряг, увисваше в неподвижния въздух и се виждаше от километри. Ричард си помисли, че соколите така или иначе ги посещават и следят, та издайническият облак прах едва ли е от чак такова значение. При все това с нетърпение очакваше да навлязат в местност, където биха имали поне надежда за по-дискретно придвижване.

— Нещо интересно ли откри? — попита Калан и избърса челото си с ръкав.

Ричард хвърли няколко камъчета по продълговатото скално образувание, което наблюдаваше.

— Какво мислиш?

— Мисля, че изглеждаш по-добре — рече тя.

Без да сваля поглед от очите му, тя му се усмихна с усмивката, която пазеше само и единствено за него. Той не устоя и също и отвърна с усмивка.

Без да обръща внимание на размяната на усмивки между двамата, Кара се наведе да хвърли един поглед.

— Според мен Господарят Рал се е объркал от гледането на прекалено много камънак. Това тук не е по-различно от всичко останало.

— Нима? — Той посочи фигурата, която бе привлякла вниманието му, после плъзна ръка към мястото, където стояха Калан и Кара. — Значи казваш, че е същото като това?

Кара огледа и двете места, после скръсти ръце.

— Само дето камъкът, който оглеждаш, е по-светлокафяв — нищо повече.

— Май е права, Ричард — сви рамене Калан. — Скалата изглежда същата, само малко по-светла. — Тя замълча за миг, докато оглеждаше земята, после добави по-уверено: — Бих казала, че прилича на скалната плоча, върху която се движехме няколко дни, докато не започнаха да се появяват храсталаци и треви.

Ричард вдигна ръце на хълбоците си, без да откъсва поглед от забележителното скално образувание, което бе открил.

— В такъв случай, нека ви попитам какво според вас отличаваше камъните там, където бяхме преди няколко дни — по-близо до Колоните на Сътворението?

Калан погледна към Кара, по чието изражение нищо не можеше да се прочете, после изгледа Ричард изпод вежди.

— Какво ги отличава ли? Ами нищо. Там беше истинско мъртвило. Място, където нищо не вирее.

— А какво ще кажеш за това тук? — Ричард описа широк кръг с ръка.

— Тук има по някой и друг храст — отвърна вяло Кара, озадачена от интереса на Ричард към околната флора и фауна.

— А там? — посочи с ръка той.

— Там също е голо — въздъхна Кара, изгубила търпение. — Има цели участъци, където все още не вирее нищо. Пустош. Още малко търпение, Господарю Рал, и скоро ще сме отново сред поля и гори.

Калан изобщо не слушаше Кара; смръщила чело, се надвеси ниско над земята.

— Растителността се появи изненадващо внезапно — рече тя почти на себе си. — Не е ли малко странно.

— Според мен определено е странно — потвърди той.

— Според мен пък на Господаря Рал му трябва да се напие хубавичко с вода — озъби се Кара.

Ричард се усмихна.

— Ето, застани тук. Ела до мен и погледни пак.

С подновено любопитство Кара изпълни желанието му. Огледа земята, после местата, на които бяха поникнали храсти.

— Майката Изповедник е права. — Гласът и бе придобил непогрешимо делови тон. — Значи смяташ, че това е важно? Или представлява някаква опасност?

— Да — поне що се отнася до първия ти въпрос — каза Ричард и приближил се до Калан, пак се приведе напред.

— А сега погледни това.

Двете жени коленичиха до него и огледаха скалата съвсем отблизо, Ричард избута назад любопитната Бети. После посочи едно петно жълтеникав лишей.

— Виждате ли този наниз от лишеи? Забелязвате ли, че е асиметричен? Едната му страна е заоблена, а другата, ето тук, където е голо, е като отсечена с нож.

Калан вдигна глава към него.

— Скалните лишеи растат във всякакви форми.

— Така е, но от тази страна, където има и други лишеи и храсти, той изглежда по-плътен. А там, откъм отрязаната страна, е доста рехав. Сякаш скалата е остъргана с нещо.

При по-внимателен оглед се виждат наченки на някакъв растеж от последните една-две години, но са още съвсем неукрепнали.

— Забележи къде има и къде няма растеж.

— Ами в тази половина не расте нищо, в другата — расте.

— Не гледай само по земята — Ричард повдигна брадичката и. — Огледай границата между двете — цялата околност.

Калан се взря в далечината. Изведнъж пребледня.

— Добри духове… — прошепна.

Ричард се усмихна, задето тя най-сетне бе разбрала какво има предвид той.

— Какво се занасяте вие двамата? — възмути се Кара. Ричард я хвана за врата и насочи главата и натам, накъдето гледаха двамата с Калан.

— Странно — присви тя очи, за да вижда по-добре в далечината. — Растителността изчезва като отрязана с нож — сякаш някой е издигнал невидима ограда, която продължава на изток.

— Именно — изправи се Ричард и отупа дланите си една в друга. — Да вървим. — Той тръгна на север, Калан и Кара скочиха на крака и го последваха по безжизнената скала. Бети изблея и се затътри след тях.

— Къде отиваме? — попита Кара, щом го настигна.

— Върви, без да задаваш въпроси — сряза я Ричард.

Близо половин час следваха енергичния му ход на север през камениста земя и оголени от всяка растителност участъци. Беше страхотен пек, но Ричард сякаш не усещаше жегата — дотолкова бе погълнат от безжизнената шир. Още не бе видял какво има оттатък, но бе убеден, че щом пристигнат, ще открият точно това, което очаква.

Двете жени, плувнали в пот, го следваха неотстъпно. Най-отзад подтичваше Бети и от време на време изблейваше.

Когато най-сетне стигнаха до мястото, накъдето се бе отправил — там, където започваха да се появяват лишеи и мършави храсти, — той им направи знак да спрат. Бети провря любопитната си главица между Кара и Калан.

— Е, вижте това — каза Ричард. — Сега разбирате ли какво имам предвид?

Калан се бе задъхала от бързия преход в пека. Свали меха си от рамото и отпи жадно. После го подаде на Ричард. Докато пиеше, той наблюдаваше Кара, която оглеждаше внимателно мястото.

— Растенията започват да се появяват точно тук — рече Морещицата. Козичката нетърпеливо се отърка в бедрото и и Кара разсеяно я погали зад ушите. — Появяват се по същия начин — изведнъж.

— Именно — Ричард и подаде меха. — А сега ме последвайте.

— Нали оттам идваме! — разпери ръце Кара.

— Хайде де! — подвикна Ричард през рамо.

Той тръгна обратно на юг, към центъра на безжизненото парче скала, останалите го последваха. Бети изрази гласно недоволството си от енергичната разходка в прахоляка под палещите лъчи на слънцето. Кара и Калан вероятно бяха съгласни с нея, но не казаха нищо.

Когато Ричард прецени, че са стигнали горе-долу до центъра, спря с разтворени крака и ръце на хълбоците, втренчил поглед на изток. От мястото си не виждаха двата края на безжизнената ивица земя, отвъд които започваше животът.

Но на изток разликата бе очевидна. Ивицата се очертаваше съвсем ясно — километри широка, губеща се в далечината.

Върху този мъртъв пояс безжизнена пустош — все едно дали прекосяваше скала или пръст — не растеше нищо. От двете му страни се простираше по-тъмна земя, изпъстрена на петна с лишеи и друга растителност. Там, където не растеше нищо, пръстта светлееше. В далечината несъответствието в цветовете ставаше още по-явно.

Мъртвата ивица продължаваше с километри към планините, постепенно се издигаше с релефа на местността, докато накрая се изгубваше в мъглявата далечина.

— И ти ли си мислиш същото? — прошепна тревожно Калан.

— Моля? Какво имаш предвид? — не я разбра Кара. Ричард се взря внимателно в озадаченото лице на Морещицата.

— Какво задържа армията на Мрачния Рал в Д’Хара? Какво му попречи толкова години да завладее Средната земя, макар че тъй силно го желаеше?

— Нямаше как да прекоси границата — отвърна Кара така, сякаш искаше да каже, че той явно е получил топлинен удар.

— А какво поддържаше границата?

Най-накрая лицето на Кара, увито в черен шал, също пребледня.

— Границата е отвъдният свят?

Ричард кимна.

— Нещо като прорез във воала, там, където отвъдният свят е проникнал в света на живите. Зед го спомена. Той е създал границата с помощта на заклинание, което намерил в Кулата — заклинание, датиращо от времето на Голямата война. Границата била онова пространство в нашия свят, където съществувал паралелно и светът на живите. Там, където двата свята съществуват паралелно, не вирее нищо.

— А сигурен ли си, че това важи и сега? — попита Кара. — Та нали това въпреки всичко е нашият свят — светът на живите.

— Тук нищо не би могло да вирее. Светът на живота е тук, в този участък, земята е тук, ала животът не може да съществува, понеже си поделя пространството със света на мъртвите. Всичко, което попадне тук, ще бъде докоснато от смъртта.

Кара плъзна поглед по правата, безжизнена ивица, която се губеше в хоризонта.

— Значи според теб… това е граница?

— По-скоро е било.

Кара го погледна, отмести поглед към Калан, после пак се вторачи в далечината.

— И какво разделя тази граница?

В небето се мярнаха ято чернопери соколи, които, яхнали вятъра, описваха плавни кръгове и следяха ставащото на земята.

— Не знам — призна Ричард.

Пак погледна на запад, където планините преливаха в безкрайната равнина, откъдето Ричард и останалите идваха.

— Но виж — посочи той опърлената пустош зад гърба им, — върви право към Колоните на Сътворението.

Както и растителността, мъртвата ивица също постепенно изчезваше в тази посока. Сливаше се с околната пустош, тъй като нямаше живот, спрямо който да бъде направена разликата.

— Не може да се каже докъде продължава. Доколкото знам, възможно е да стига чак до самата долина — отбеляза Ричард.

— Това не го разбирам — обади се Калан. — Ясно какво имаш предвид, като казваш, че наподобява границата в Новия свят, която разделяше Западната земя, Средната земя и Д’Хара. Дотук всичко ми е ясно. Но изобщо не проумявам защо стига чак до Колоните на Сътворението. Това ми се струва повече от странно.

Ричард се обърна и заби поглед на изток, накъдето бяха тръгнали, към назъбения силует на планините, взря се в далечната просека леко на север от някогашното местоположение на границата, прорязваща планинската верига.

Погледна и на юг, към каруцата, която се отдалечаваше към същите тези планини.

— Да побързаме да настигнем останалите — заключи накрая. — Трябва да продължа с превода на книгата.

Девета глава

ПРИЗРАЧНИТЕ ВЪРХОВЕ ОКОЛО РИЧАРД СИЯЕХА под нежните милувки на захождащото слънце. В кехлибарената светлина, докато оглеждаше полите на внушителните планини, където нямаше и следа от живот, отънелите им сенки тъмнееха до синкаво черно. Островърхите червеникави скали се извисяваха като каменни стражи покрай пустите хълмове, сякаш заслушани в екота на стъпките му по виещите се чакълени пътеки.

Подтикнат от нуждата да остане сам, за да размисли на спокойствие, Ричард бе избързал напред да огледа района. Лавината от въпроси, с която го засипваха спътниците му, го разсейваше.

Чувстваше се объркан, понеже книгата по никакъв начин не предлагаше обяснение на странната гранична ивица, още по-малко на заглавието си, съвпадащо с името на онова място, наречено „Колони на Сътворението“, и на хората, родени без дарбата — като Дженсън. Книгата, поне в началните страници, които бе превел, представляваше нещо като историческа сводка, описваща появата на неочаквани събития и неща, като например „колони на Сътворението“, както бяха известни хората като Дженсън, а по-нататък ставаше въпрос и за неуспешните опити да бъдат „излекувани“ тези „нещастници“.

Ричард придобиваше все по-осезаемото усещане, че текстът внимателно наслагва по-ранни детайли, подготвящи почвата за бъдещи пагубни събития. Деликатният момент около предвиждането на всички възможни посоки на действие и тяхното подробно анализиране остави у него усещането, че авторът на книгата се е отнесъл с особено внимание към последователността на събитията.

За да не бави придвижването им, Ричард се опитваше да превежда, докато се вози в каруцата. Диалектът, на който бе написан текстът, леко се различаваше от онзи, на който бе свикнал да чете той, така че преводът вървеше бавно, особено като се има предвид, че подскачащата каруца не бе най-удобното място за такъв вид дейност. Нямаше как да знае дали впоследствие книгата ще предложи някакви отговори, ала посоката, в която се развиваха нещата, го изпълни с тягостно притеснение. Сигурно би прескочил напред, но от опит знаеше, че това често затрива повече време, отколкото спестява, понеже по този начин губиш представа за цялостната картина, което пък може да доведе до опасни и грешни заключения. Нямаше друг начин, освен да продължи да чете поред.

След цял ден упорита работа над текста вечерта получи ужасно главоболие. Имаше дни, в които се чувстваше съвсем добре, но последните няколко пъти болката се усилваше прогресивно. Не сподели с Калан тревогите си, че изобщо може да не стигне до Плъзгата в Танимура. Освен с превода мислите му бяха заети и с опитите да намери решение.

Макар да нямаше представа къде е разковничето на главоболията, причинени от дарбата, изпитваше натрапчивото усещане, че е някъде вътре в него. Опасяваше се, че е въпрос на равновесие, което не успява да постигне. Веднъж дори се усамоти, за да седне и да медитира, както го бяха учили Сестрите някога, за да се опита да се съсредоточи върху дарбата вътре в себе си. И това не помогна.

Скоро щеше да мръкне и трябваше да спрат за през нощта. Релефът вече бе по-различен и ставаше все по-трудно да разберат дали наоколо не ги дебне враг. Тук имаше места, където спокойно можеше да се спотаи цяла армия. Соколите продължаваха да ги следят, което означаваше, че и още някой знае точното им местонахождение. Освен, че имаше нужда спокойно да осмисли прочетеното и да потърси в себе си отговор на проблема с главоболията, Ричард искаше лично да огледа местността, в която навлизаха.

Спря за миг да проследи с поглед семейство пъдпъдъци с вече порасли малки, което претича през откритата площ. Те се клатушкаха по чакълестата земя под зоркия поглед на бащата, кацнал на един висок камък. Влязоха в храсталака и се изгубиха.

Тук-там из хълмовете, овразите и оголените каменисти склонове в полите на планината се мярваха дребни опърпани борчета. По-нависоко иглолистните гори се сгъстяваха. В закътаните падини се спотайваха кичести храсталаци. Из поляните се поклащаха отънели треви.

Ричард обърса потното си чело. Надяваше се залезът да донесе известна прохлада. Прекосяваше мочурливата долина между два хълма и тъкмо посегна да свали меха си, за да отпие жадна глътка, когато вниманието му бе привлечено от движение по отсрещния хълм.

Шмугна се зад една скална стена, която му осигуряваше добро прикритие. Надзърна предпазливо и забеляза човек, който слизаше бавно по сипея. Звукът от скърцащи под нозете му камъчета, затъркаляли се по нанадолнището, отекваше надалеч из скалистите каньони.

Ричард бе предвидил, че с напускането на мъртвата пустош ще започнат да срещат хора, така че накара спътниците си да свалят черните номадски одежди и да облекат обичайните си дрехи за път, които с нищо не биха привлекли чуждо внимание и не биха повдигнали подозрения. Самият той носеше непретенциозни черни панталони и обикновена риза, но за сметка на това мечът му едва ли можеше да остане незабелязан. Калан също бе избрала семпли дрехи, които да не бият много на очи — хората в Стария свят бяха доста обеднели, — но тя също трудно би останала незабелязана; човек трудно би останал безразличен към фигурата и косата на красивата жена, но всъщност онова, което впечатляваше най-много, бе излъчването и. Когото и да погледнеха зелените и очи, човекът обикновено бе готов да падне на колене и да и се поклони. Все едно с какви дрехи беше облечена.

Император Джаганг без съмнение бе разпространил описанието им надлъж и шир и бе обявил такава награда за залавянето им, че дори враговете му трудно биха устояли. За мнозина в Стария свят обаче цената на живота под бруталното владичество на Императорския орден беше прекалено висока. Въпреки наградата хората предпочитаха свободата и бяха готови да направят нужното, за да си я възвърнат.

Освен това оставаше и проблемът за връзката между Господаря Рал и народа на Д’Хара; чрез тази древна връзка, изкована от предците на Ричард, Д’Харанците можеха да определят местонахождението на своя Господар Рал. Императорският орден също би могъл да се възползва от тази връзка. Беше достатъчно да подложат някой Д’Харанец на изтезания, за да им каже къде е Ричард. Дори един да устои на мъченията, винаги можеха да опитат с друг и така докато получат нужната им информация.

Ричард проследи как самотният пътник се спусна по хълма и пое по чакълестите корита на дъното на скалните оврази. Вдясно от Ричард каруцата и конете вдигаха дълга опашка прахоляк. Непознатият явно се бе насочил натам.

От такова разстояние Ричард не можеше да бъде сигурен, но човекът не му заприлича на войник. Беше малко вероятно и да е патрул в собствената си страна, а и бяха далеч от огнищата на бунтове срещу Императорския орден. Ричард не виждаше причина в околността да бродят войници — тук беше прекалено безлюдно. Именно това го накара да избере този маршрут — вървеше се на изток до планините и чак след това се завиваше на север.

Не беше изключено обаче връзката да е разкрила местоположението му и сега към него да приближава цяла армия. Ако този човек беше войник, значи след него идваха още много — като мравки, плъпнали по хълмовете.

Ричард се покачи по задната страна на една скала и легна възнак, надничайки през ръба. Непознатият вече бе по-близо и се видя, че е слабоват млад мъж — вероятно под трийсетте, — който изобщо не беше облечен като войник. Често се препъваше, така че явно не познаваше терена, а може би изобщо не бе свикнал да пътува. Беше изморително да се движиш по разтрошени, остри, свличащи се камъни, особено под наклон, където по никакъв начин не можеше да се върви с равномерна крачка.

Мъжът спря и изпружи врат по посока на каруцата. Задъхан от слизането, прокара пръсти по русата си коса, като да я повчеше, приведе се от кръста и се подпря с ръка на коляното, докато се посъвземе.

След малко се изправи и пое по пресъхналото хрущящо чакълесто корито, а Ричард слезе от скалата. Възползва се от прикритието на пресечения терен на местността и групичките иглолистни дървета. От време на време спираше, заслушваше се в приближаващите стъпки и тежкото дишане и проверяваше къде е мъжът.

Притаи се зад един откъснат от хълма камък, висок цели двайсетина метра, и надникна да види къде е мъжът. Беше успял да се приближи, без онзи да заподозре присъствието му. Като се прикриваше зад дървета и камъни и прибягваше зад невисоки могили, Ричард най-сетне се озова на пътя на мъжа, на известно разстояние пред него.

Застанал неподвижно зад нащърбена кула от червеникави камъни, щръкнала от напуканата земя, Ричард се заслуша в скрибуцането на приближаващите стъпки, в шумното дишане на пътника, когато се налагаше да прескача паднали на пътеката по-големи камъни.

Щом онзи приближи на два-три метра разстояние, Ричард изскочи пред него.

Човекът ахна, стисна инстинктивно дрехата си под брадата и отстъпи назад.

Външно Ричард не показа никакви чувства, ала вътре в него силата на меча му закипя със застрашителната мощ на обуздавания му гняв. За секунда Ричард като че усети как силата му потръпва. Магията на меча отключваше усещането за опасност у Търсача, тъй че подобно колебание можеше да се дължи на факта, че по-дребният човек не представлява непосредствена опасност.

Дрехите на непознатия — кафяв панталон, ленена риза и оръфано памучно сетре — не бяха в най-добрата си форма. Явно пътуването му не е било от най-леките — но пък нали Ричард също се бе облякъл съвсем обикновено, за да не буди подозрение. В раницата на мъжа беше останал съвсем малко ценен товар. Двата меха, чиито ремъци бяха кръстосани на гърдите му и издуваха горната му дреха, бяха празни. Ричард не забеляза никакво оръжие — дори нож.

Мъжът застина в очакване, сякаш се боеше да се обади пръв.

— Май си тръгнал към приятелите ми — подхвана Ричард, като кимна с глава към златистата лента прахоляк, която блещукаше на слънчевата светлина над тъмнеещото поле. Даде на човека възможност да обясни присъствието си.

Отпуснал рамене и ококорил очи, онзи запрокарва пръсти през косата си. Ричард стоеше пред нещо като каменна колона, препречваща пътя му. Мъжът се огледа в двете посоки, сякаш за да провери дали има накъде да бяга, ако се наложи.

— Не искам да ти сторя нищо лошо — продължи Ричард. — Интересува ме само какво си си наумил.

— Какво да съм си наумил?

— Защо вървиш след каруцата?

Онзи потърси с поглед каруцата, която в момента не се виждаше, после мерна меча, докато накрая се втренчи в очите на Ричард.

— Имам… нужда от помощ — рече след малко.

— Помощ ли?

— Да. Търся човека, призван да се бие. Ричард килна глава на една страна.

— Имаш предвид някакъв войник ли?

— Да, точно така — отвърна онзи, притеснен от смръщеното лице на събеседника си.

— В Императорския орден има много войници — продължи Ричард. — Сигурен съм, че ако си достатъчно упорит, все ще намериш някой.

Мъжът поклати глава.

— Не. Търся един определен човек, който идва от много далече — от далечния север. Онзи, който дари свободата на много угнетени народи от Стария свят. Онзи, който дарява всички ни с надеждата, че Императорският орден — нека Създателят им прости за заблудите — ще бъде изхвърлен от живота ни и ние отново ще намерим покой.

— Съжалявам — отвърна Ричард, — но не съм срещал такъв човек.

Онзи не изглеждаше разочарован от отговора. По-скоро като че не му повярва. Симпатичното му лице излъчваше добронамереност, въпреки че явно не бе убеден в думите му.

— Дали бих могъл да ви помоля… — колебливо повдигна ръка мъжът — … за глътка вода?

Ричард се поотпусна.

— Разбира се.

Свали ремъка от рамото си и подаде меха на мъжа. Онзи го хвана като безценна стъклена ваза, която се боеше да не изпусне. Трескаво задърпа запушалката, най-накрая успя да я освободи и се нахвърли жадно на водата. Изведнъж се сепна и свали съда от устните си.

— Извинете, нямах намерение да ви изпия всичката вода.

— Не се безпокойте. — Ричард му посочи меха. — Имаме вода в каруцата. Вие явно имате нужда от още.

Докато Ричард сваляше ръката си, за да закачи пръсти на колана си, мъжът кимна в знак на благодарност и надигна повторно меха, отпивайки голяма глътка.

— И къде сте чували за този човек, дето се биел за свобода? — попита Ричард.

Другият пак свали меха и без да откъсва поглед от очите на благодетеля си, пое дълбоко дъх.

— Мнозина говорят за него. Свободата, която благодарение на него плъзна из Стария свят, донесе надежда на всички ни.

Ричард вътрешно се усмихна, доволен, че искрата на надеждата за свобода гори чак в мрачното сърце на Стария свят. Навсякъде по света имаше хора, споделящи общи стремежи в живота — да изживеят живота си свободно и да добруват благодарение на собствения си труд.

В небето, в просеката между два скални зъбера, се плъзна чернопер сокол с широко разперени криле. Ричард не си носеше лъка, пък и птицата и бездруго не му беше в обсега.

При вида на грабливата птица непознатият трепна като заек, мярнал ястреб.

— Съжалявам, но не мога да ви помогна — каза Ричард, щом соколът се скри от погледа им. Погледна назад към хълма, зад който се бе скрила каруцата. — Пътувам със съпругата и семейството си, търсим си работа и място, където да си се занимаваме с нея спокойно.

Работата на Ричард бе революцията — ако искаше да има шанс планът му да проработи — и мнозина бяха нетърпеливи той да им даде знак. Но първо трябваше да се погрижи за някои неотложни неща.

— Но, Господарю Рал, народът ми… Ричард се извърна рязко.

— Защо ме нарече така?

— Съжалявам, наистина. — Мъжът преглътна. — Не исках да ви ядосам.

— Защо мислиш, че съм този Господар Рал?

Мъжът плъзна ръка пред Ричард и запелтечи, търсейки точните думи.

— Ами…, ами, вие просто сте Господарят Рал. Не знам какво… какво друго искате да ви кажа. Съжалявам, ако съм ви засегнал с прямотата си, Господарю Рал.

Кара надникна иззад една купчина камъни.

— Какво става тук?

При вида и мъжът ахна от изненада и отстъпи още крачка назад, притискайки меха към гърдите си като предпазен щит.

Том, стиснал в ръка сребърния си нож, изскочи от едно дере зад непознатия, за да му пресече пътя, в случай че онзи реши да търси път за отстъпление.

Човекът се обърна и го видя зад себе си. Когато се завъртя обратно към Ричард и видя до него и Калан, ахна още веднъж. Всички бяха прашни от пътя, но Ричард си помисли, че изобщо не приличат на обикновени пътници, които си търсят работа.

— Моля ви — пророни мъжът, — не идвам с лоши намерения.

— Спокойно — отвърна Ричард и погледна косо Кара. Думите му бяха отправени колкото към непознатия, толкова и към Морещицата. — Сам ли си? — попита.

— Да, Господарю Рал. Както ви казах, моят народ ме изпрати на мисия. Враждебното ви отношение към мен не ме обижда — не бих и очаквал друго. Но искам да знаете, че не тая лоши чувства — ни най-малко.

— Защо мисли, че ти си Господарят Рал? — обърна се Кара към Ричард с тон, който звучеше повече като обвинение, отколкото като въпрос.

— Чувал съм да ви описват. — Мъжът все още притискаше меха към гърдите си, с другата ръка посочи: — Освен това и мечът. Чувал съм за меча на Господаря Рал. — Погледът му предпазливо се премести върху Калан. — И, разбира се, за Майката Изповедник — додаде той и сведе глава.

— Разбира се — повтори Ричард.

Беше си казвал, че ще трябва да крие меча си пред непознати, но сега вече беше убеден, че това е особено важно, когато минаваха през населени райони. Нямаше да е кой знае колко трудно да го скрие. Но на Калан нямаше да и е толкова лесно. Помисли си дали да не я покрият с дрипи и да казват, че е прокажена.

Мъжът внимателно се поклони, протегна ръка и подаде на Ричард меха.

— Благодаря ви, Господарю Рал.

Ричард отпи голяма глътка от ужасната на вкус вода, след което подаде меха на Калан. Тя му посочи своя и отказа с леко тръсване на главата. Ричард отпи още веднъж, после сложи запушалката и пъхна ремъка през главата си.

— Как се казваш?

— Оуен.

— Слушай, Оуен, защо не пренощуваш при нас в бивака. Ако не друго, поне ще ти напълним меховете с вода, а на сутринта ще си продължиш по пътя.

Кара, която едва се сдържаше, му скръцна със зъби.

— Защо не ме оставиш да се справя…

— Мисля, че Оуен има проблеми, каквито бихме могли да разберем. Тревожи се за близките и приятелите си. На сутринта всеки ще си продължи по пътя — и ние, и той.

Ричард не искаше този човек да обикаля наоколо в тъмното, където няма да могат да го държат под око. А на сутринта нямаше да е проблем да се уверят, че не ги следва. Кара най-сетне разбра какво има предвид Ричард и се отпусна. Той знаеше, че няма да изпусне от погледа си непознат, който е в бивака, докато двамата с Калан спят.

Неотлъчно следван от Калан, Ричард тръгна към каруцата. Непознатият също не се забави, като преди това огледа внимателно Кара и Том от двете си страни.

Тъй като така или иначе бяха тръгнали към каруцата, Ричард допи остатъка от водата в меха си, докато Оуен му благодареше за поканата и обещаваше да не му създава проблеми.

Ричард възнамеряваше да се погрижи Оуен да удържи обещанието си.

Десета глава

ЩОМ СТИГНАХА ПРИ КАРУЦАТА, Ричард потопи двата меха на Оуен във варела, в който все още имаше вода. Приседнал с гръб, опрян в едно от колелата, новодошлият хвърляше към Ричард погледи, изпълнени с очакване, като в същото време Кара го следеше зорко. Морещицата определено не го хареса, което не влизаше в задълженията и към Господаря Рал.

Поради някаква причина обаче Ричард също не изпитваше особено топли чувства към мъжа. Не точно, че не го харесваше — просто не се почувства очарован от него. Държеше се учтиво и ни най-малко застрашително, ала нещо в държането на Оуен го караше… да стои нащрек.

Том и Фридрих начупиха събраните сухи дърва и накладоха малък огън. Прекрасното ухание на борова смола измести силния мирис на коне.

От време на време Оуен поглеждаше изплашено към Кара, Калан, Том и Фридрих. Най-притеснен обаче се чувстваше в присъствието на Дженсън. Стараеше се да гледа в друга посока, да отбягва очите и, ала погледът му се връщаше като магнит при рижата и коса, проблясваща на светлината на огъня. Щом Бети се приближи, за да проучи новодошлия, Оуен затаи дъх. Потупа я предпазливо по главата, сякаш бе щука, която, ако не бе достатъчно внимателен, можеше да му откъсне ръката.

Дженсън му се усмихна и без да обръща внимание на втренчения в косата и поглед, му предложи малко сушено месо.

Щом тя се надвеси над него, Оуен ококори широко очи.

— Не съм вещица — успокои го тя. — Някои си мислят, че щом съм с червена коса, значи съм вещица. Но не съм. — Уверявам те, че в мен няма никаква магия.

Остротата в тона и напомни на Ричард, че под грациозната и женственост се крие челична твърдост.

— Разбира се, че не сте — отвърна Оуен, все още ококорен. — Просто… никога не съм виждал… по-прекрасна коса.

— Е, благодаря — рече Дженсън и усмивката се върна на лицето и, а ръката и повторно му подаде парчето месо.

— Съжалявам — бе отговорът му, — но ако нямате нищо против, предпочитам да не ям месо.

Той бързо посегна към джоба си и извади платнена кесия със сухари. Усмихна се насила и я поднесе към Дженсън.

— Искате ли да опитате от моята храна?

Том го стрелна с гневен поглед.

— Не, благодаря — каза Дженсън и като прибра ръката си, приседна на един по-равен камък. Подръпна Бети за ухото и я накара да легне в краката и. — Щом не ядете месо, по-добре запазете сухарите за себе си — отбеляза тя. — Опасявам се, че почти всичката ни храна е месна.

— Защо не ядеш месо? — поинтересува се Ричард. Оуен извърна глава към каруцата зад себе си, за да го погледне.

— Не бих искал да убивам животни, за да задоволя егоистичните си потребности от храна.

Дженсън се усмихна любезно.

— Какво добросърдечно отношение.

Оуен пак се усмихна и плъзна поглед към косата и.

— Просто така се чувствам — пророни и най-сетне успя да отмести погледа си от нея.

— Мрачният Рал казваше същото — обади се Кара и насочи гневния си поглед към Дженсън. — Виждала съм го да пребива до смърт жена, понеже я бил хванал да яде наденица в пределите на Народния дворец. Това било незачитане на чувствата му.

Дженсън я изгледа слисано.

— Спомням си един път — продължи Морещицата, дъвчейки парче наденица, — бях с него, когато излезе да се разходи из градините на Двореца. Забеляза един кавалерист на кон да яде баница с месо. Мрачният Рал изпрати мощна светкавица, която мигом обезглави коня и главата му изхвърча през оградата. Ездачът успя да се приземи на краката си, докато трупът на животното се свличаше на земята. Мрачният Рал се протегна, изтегли меча на войника и яростно разпра корема на коня. Сграбчи човека за тила и заби лицето му във вътрешностите на животното, крещейки му да започва да яде. Мъжът се постара да направи каквото може, но накрая се удави в топлите вътрешности на коня.

Оуен вдигна длан пред устата си и затвори очи. Кара размаха наденицата за повече образност.

— Обърна се към мен без следа от ярост и ме попита защо хората са толкова жестоки, та ядат месо.

— Ти какво каза? — попита Дженсън, която я гледаше с неприкрито недоумение.

Кара сви рамене.

— Какво да кажа? Отвърнах, че не знам.

— Но след като са знаели, че Мрачният Рал е такъв, защо са продължавали да ядат месо? — попита Дженсън.

— Той не винаги се държеше така. В Двореца идваха търговци на месо и той не им обръщаше внимание. Може да поклати отвратено глава или да ги нарече жестоки, но в повечето случаи просто ги подминаваше.

Фридрих кимна в потвърждение на думите и.

— Точно такъв беше — човек никога не знае какво ще му хрумне в следващия миг. Дали ще ти се усмихне, или ще те прати на изтезания. Не можеш да предвидиш как ще реагира.

Кара се загледа в ниските пламъци на огъня, около който седяха.

— И това важеше за абсолютно всичко. — В гласа и прозвучаха уплашени, треперливи нотки. — Мнозина бяха убедени, че е въпрос на време, докато смъртоносният му взор попадне върху тях, така че живееха живота си като обречени, в очакване секирата да се стовари върху тяхната глава — те не изпитваха удоволствие от живота, не правеха планове за бъдещето.

Том също кимна, за да изрази съгласието си е казаното от Кара за живота в Народния дворец, после се протегна да хвърли малко сухи съчки в огъня.

— И ти ли си живяла така, Кара? — попита Дженсън.

— Аз съм Морещица. Морещиците са винаги готови да посрещнат смъртта. Ние не искаме да умрем стари и беззъби.

Оуен, който гризеше сухара си усърдно, сякаш се чувстваше задължен да се храни, след като останалите са седнали да вечерят, изглеждаше потресен от чутото.

— Не мога да си представя какво е да живееш в среда, изпълнена с такава свирепост и зверства, в каквато явно всички вие сте живели. Този човек — Мрачният Рал — роднина ли ви е, Господарю Рал? — Оуен сякаш изведнъж осъзна, че може би е сбъркал с въпроса си и побърза да замаже нещата: — Името е същото, та си помислих… просто ми хрумна… — не че съм искал да намекна, че и вие сте като него…

Ричард скочи от каруцата и подаде на Оуен меховете му.

— Беше мой баща.

— Нямах нищо конкретно предвид с въпроса си. Никога не бих клеветил съзнателно нечий баща, особено…

— Аз го убих — прекъсна го Ричард.

Ричард не възнамеряваше да влиза в подробности. Повдигаше му се дори от самата мисъл да се върне към цялата ужасяваща история.

Оуен гледаше изумено, като елен, заобиколен от глутница вълци.

— Той беше чудовище — намеси се Кара, явно почувствала се длъжна да защити Ричард. — Сега народът на Д’Хара има възможност да гледа напред в бъдещето си и всеки да живее както му харесва.

Ричард се настани до Калан.

— Да, стига да се отърват от Императорския орден.

Свел глава, Оуен продължаваше да гризе сухара си, оглеждайки скришом другите.

— Защо не ни разкажеш какво те води насам, Оуен? — наруши тишината Калан.

Ричард разпозна в тона и интонацията на Майката Изповедник, която задава любезен въпрос, с който цели да предразположи уплашен просител.

— Да, Майко Изповедник — сведе почтително глава Оуен.

— И нея ли позна? — попита Ричард.

— Да, Господарю Рал.

— По какво?

Погледът на мъжа се стрелна от единия към другия и обратно.

— Слуховете за вас и Майката Изповедник са плъзнали навсякъде. Надлъж и нашир се носят легендите за това как сте освободили народа на Алтур’Ранг от хомота на Императорския орден. Хората, които искат да живеят свободно, знаят, че вие можете да им дадете свободата.

— Как така да им я дам? — свъси чело Ричард.

— Ами преди властваше Императорският орден. Те са зверове, простете за израза — тях ги водят нечестиви сили и те не познават друг път. Именно затова са толкова жестоки. Вината може би не е тяхна. Не съм аз този, който може да каже. — Оуен извърна поглед, явно търсеше подходящите думи, като в същото време си припомняше сцени и образи, които лично го бяха убедили в зверствата на Императорския орден. — После се появихте вие и дарихте хората със свобода — както в Алтур’Ранг.

Ричард обърса челото си. Трябваше да преведе книгата, да разбере какво е онова, дето го докосна Кара, защо ги преследват черноперите соколи, трябваше да се върне при Виктор и другите, които организираха революция срещу Ордена, трябваше да се срещне с Ничи и да разреши проблема с главоболията. Може би Ничи щеше да му помогне поне с последното.

— Аз не мога да „даря“ хората със свобода, Оуен.

— Да, Господарю Рал.

За Оуен думите на Ричард очевидно бяха закон, неподлежащ на оспорване, но в очите му се четеше, че всъщност не е убеден в тях.

— Какво имаш предвид, като казваш, че дарявам хората със свобода?

Оуен отхапа парченце от сухара си и огледа останалите. Повдигна замислено рамене. Накрая се прокашля.

— Ами… вие правите същото като Императорския орден — убивате хора. — Размаха сковано сухара си, все едно беше меч, с който прониза въображаем противник във въздуха. — Убивате онези, които поробват хората, и връщате свободата на поробените, за да бъде възстановен мирът.

Ричард въздъхна дълбоко. Не знаеше дали Оуен има предвид точно това, което се разбра от думите му, или просто му бе трудно да се изразява добре пред хора, от които се притеснява.

— Не е точно така — възрази Ричард.

— Но нали затова сте тук. Всеки го знае. Дойдохте в Стария свят, за да освободите хората.

Опрял лакти върху коленете си, Ричард се приведе напред със сключени длани, докато обмисляше как по-ясно да се изрази. Усети нежната, приятелска ръка на Калан върху рамото си и се почувства по-добре. Не искаше да разказва на всеослушание ужасните подробности за това как е бил взет в плен и откъснат от Калан, как е мислел, че няма да я види никога повече.

Ричард отмести встрани емоционалния товар, свързан с този дълъг и тягостен период, и подходи от друго място.

— Аз, Оуен, съм роден в Новия свят…

— Да, знам — кимна онзи. — И сте тук, за да освободите хората от…

— Не. Не е съвсем така. Ние си живеехме в Новия свят. Живеехме в мир някога, също както и вие. Император Джаганг…

— Пътешественикът по сънищата.

— Именно. Та император Джаганг, пътешественикът по сънищата, изпрати войските си да завладеят Новия свят, да убиват и поробят народите ни.

С насълзени очи Оуен се вгледа в мрака и кимна.

— Както и моя народ.

— Опитахме се да отвърнем на удара им — намеси се Калан. — Но се оказа твърде непосилно. Тяхната армия е твърде многочислена за нашите възможности и ние не успяхме да я отблъснем.

Оуен пак гризна от сухара си, не смееше да я погледне в очите.

— Моят народ е ужасен от Ордена, нека Създателят опрости безпътните им действия.

— Да пищят в адски мъки цяла вечност дано и да не излязат от най-тъмните кътчета на отвъдния свят, охраняван от Пазителя — поправи го злъчно Кара.

Оуен изслуша със зяпнала уста изричането на толкова страховито проклятие.

— Не можем да се бием с тях просто така — не можем да ги върнем обратно в Стария свят — продължи Ричард, привличайки вниманието на Оуен върху себе си. — Така че ето ме тук, в родината на Джаганг, за да помогна на хората, които лелеят за свобода, да отхвърлят веригите на Ордена. Докато той вилнее из моята родина, е оставил своята, на онези, които жадуват за свобода. В негово отсъствие ни се отваря възможност да нанесем неочакван удар под кръста — да го жегнем болезнено.

Правя всичко това, защото не виждам друг начин да отвърнем на удара на Императорския орден — защото това е единствената ни надежда за успех. Ако разклатя основите на неговата империя, ако нанеса удар в тила му, ще му се наложи да изтегли войските си от нашата земя и да се завърне на юг, за да защитава своята.

Тиранията не е вечна. На нея и е присъщо да разяжда всичко, което е под нейната власт, включително и себе си. Ала този процес е дълъг — може да прехвърли поколения. Опитвам се да ускоря нещата, за да мога както аз, така и близките ми да изживеем живота си свободни — да го живеем така, както сами решим. Ако достатъчно хора се надигнат срещу владичеството на Императорския орден, силата на Джаганг може да отслабне и постепенно да бъде смазана.

Това е моят начин да се боря с него, така се опитвам да го победя и да го прогоня от родината си.

— Именно от това се нуждаем и ние — кимна Оуен. — Ние сме жертви на съдбата. Чакаме вас, за да дойдете и да прогоните този човек от земите ни, след което да приберете меча в ножницата си и да ни оставите да си живеем спокойно живота. Нуждаем се от вас, за да ни дарите свободата.

Огънят изпука и към небето политна фонтан от искри. Ричард отпусна глава и сключи ръце. Онзи човек май не бе чул и дума от изприказваното. Имаха нужда от почивка. Трябваше да преведе книгата. Трябваше да стигнат до крайната цел на пътуването си. Добре поне, че не го болеше главата.

— Съжалявам, Оуен — рече спокойно Ричард. — Не бих могъл да ти помогна толкова директно. Но те моля да разбереш, че пътят, по който съм поел, ще донесе добро и на твоя народ и постепенно ще принуди Джаганг да оттегли войските си от родината ти или поне присъствието им ще намалее значително, така че вие сами ще можете да се справите с тях.

— Не — възрази Оуен. — Хората му няма да напуснат земята ни, докато не дойдете вие и не… и не ги унищожите. — Самата дума и посланието, което тя носеше, всяваха у него ужас.

— Утре ще продължим пътя си — каза Ричард, забравил всички опити да звучи любезно. — Ти също ще продължиш по своя път. Желая ти успех в освобождаването на народа ти от Императорския орден.

— Ние няма да се справим сами — запротестира онзи. Поизправи се на мястото си. — Ние не сме диваци. Вие и хората като вас — онези, които не са получили просветление — можете да го направите, да ни дарите свободата. Аз съм единственият, който може да ви заведе. Трябва да дойдете и да изпълните онова, което вършат хората като вас. Трябва да освободите нашата империя.

Ричард разтърка веждите си с длани. Кара понечи да се надигне. Той я възпря с поглед.

— Давам ти вода. — Ричард се изправи. — Свобода обаче не мога да ти дам.

— Но вие трябва…

— Тази нощ ще патрулираме по двойки — извърна се Ричард към Кара, прекъсвайки Оуен.

Морещицата кимна и на устните и се изписа мрачна решителност.

— На сутринта Оуен ще си продължи по пътя — заключи Ричард.

— Определено ще го направи. — Сините очи на Кара се плъзнаха към новодошлия.

Единадесета глава

— КАКВО СТАВА? — попита Калан, щом настигна каруцата.

Ричард изглеждаше извън себе си от нерви. Тя забеляза книгата в едната му ръка; другата бе свита в юмрук. Той понечи да каже нещо, но в същия миг Дженсън, която се возеше на капрата до Том, се обърна да види какво става и Ричард промени намерението си:

— Двамата с Калан ще отидем да огледаме пътя напред: Дръж под око Бети да не хукне след нас, става ли, Джен?

Тя му се усмихна и кимна.

— Ако Бети ти създава проблеми, само кажи — намеси се Том, — познавам една жена, дето прави чудни кози наденички.

Дженсън се засмя на шегата, която си беше между двамата, и сръга приятелски Том в ребрата. Щом Ричард се прехвърли през ритлата и скочи на земята, тя щракна с пръста към размахалата опашка козичка.

— Бети! Ти оставаш тук. Няма всеки път да се тътриш накъдето тръгне Ричард.

Бети, повдигнала предните си копитца на ритлата, изблея към Дженсън, сякаш я молеше да отмени забраната.

— Долу — заповяда и Дженсън. — Лягай на пода!

Бети отново изблея и с неохота скочи обратно в каруцата, но не легна, преди да получи успокоително почесване зад ушите като частична компенсация за пропуснатата разходка.

Калан се наведе от седлото и отвърза поводите на коня на Ричард от каруцата. Ричард постави крак в стремето и грациозно се метна горе. Тя виждаше, че нещо го притеснява, но въпреки това близостта и до него караше сърцето и да пее.

Той се намести на седлото и пришпори коня. Калан също притисна с крака корема на своята кобила и последва Ричард в лек галоп. Той препусна напред между хълмовете, за да настигне Кара и Фридрих, които патрулираха в околността.

— Ще избързаме още малко напред — каза им Ричард. — Вие по-добре се върнете и ни пазете гърба.

Калан разбра, че изпраща другите двама назад, защото ако им каже, че неговата двойка ще отиде там да следи за евентуална опасност, Кара няма да ги остави на спокойствие и непрекъснато ще се връща, за да ги проверява. Ако обаче избързаха напред, Морещицата нямаше да се притеснява, че могат да изостанат и да се изгубят.

Кара дръпна юздите и направи завой. Ричард потегли и Калан веднага дръпна юздите да го последва и при движението напред подгизналата от пот риза прилепна по гърба и. Въпреки туфите високи треви из хълмистата местност и групичките дървета, които се виждаха на места, жегата продължаваше да ги следва. Нощем позахладняваше, но денем бе все още горещо, а от надвисналите над близките планини облаци ставаше и тягостно влажно.

Вдясно от тях гледката на назъбените планински хребети бе внушителна и страховита. От равни плата, затрупани до ръба с камънак, изпопадал от още по-високи плата и била, се спускаха отвесни скали; човек имаше чувството, че цялата верига се крепи на сипеи от готови да се сгромолясат скални късове. Под някои тераси зееха бездни от по триста метра, катеренето по чиито нестабилни ронливи стени бе невъзможно. Проходимите места по голите сипеи бяха малко и несъмнено щяха да се окажат трудни за изкачване.

Но вече започваха да се убеждават, че преминаването през суровите планини бе най-малкият им проблем.

Планинската верига, която се простираше от север на юг под палещите слънчеви лъчи по периферията на мъртвата пустош, скриваше земите отвъд — далеч по-страховита верига от заснежени върхове, които правеха прехода на изток немислим. Калан никога не бе виждала по-величествени и внушителни планини. С тях не можеха да се сравняват дори най-суровите планини в Средната земя — Ранг’Шада. Тукашните планини бяха като цяла армия исполини. В небето се забиваха островърхи скални отвеси, по стотици метри високи. Скатовете се извисяваха необезпокоявани от нито една пътека или просека и бяха толкова стръмни, че на пръсти се брояха дърветата, които успяваха да се задържат на тях. Величествените заснежени върхове, които се извисяваха царствено над брулени от вятъра облаци, се бяха скупчили толкова нагъсто, че и приличаха повече на назъбеното острие на нож, отколкото на отделни върхове.

Предния ден, видяла, че Ричард наблюдава внимателно внушителните планини, Калан го попита дали според него ще успеят да намерят просека, откъдето да минат. Той отвърна, че се съмнява и че единственото място, което му се бе сторило подходящо, беше онзи проход, дето го видя, когато откри местоположението на някогашната граница; той обаче бе още доста далеч на север.

Засега се придвижваха из полите на напечените от слънцето близки планини, тъй като те вървяха на север през по-лесно проходими низини.

Наближиха възвишение, осеяно с туфи кафяви треви, и Ричард най-сетне спря коня си. Извърна се на седлото, за да провери дали останалите ги следват и дали са на достатъчно разстояние. После доближи коня си до нейния.

— Прескочих някои места в книгата и избързах напред.

Тонът му не и хареса.

— Преди, когато те попитах защо не прескачаш страници, ми отговори, че не било мъдър ход.

— Знам, но този път все удрях на камък, а спешно ни трябват отговори. — Конете им тръгнаха ходом, Ричард разкърши рамене. — След тази душна жега не мога да повярвам, че става толкова студено.

— Студено ли? Какво…

— Нали знаеш, че хората като Дженсън се срещат доста рядко? — Коженото му седло изскърца, щом той се наведе към нея. — Имам предвид родените изцяло без дарбата — без дори искрица от нея. Колоните на Сътворението. Е, по времето, когато е писана тази книга, не са били чак такава рядкост.

— Искаш да кажеш, че са се раждали повече като тях?

— Не, просто малцината родени без дарбата пораснали, взели да се задомяват, народили им се деца — и без искрица дарба.

Калан го изгледа слисано.

— Онези прекъсвания във веригата на дарбата, за които спомена?

Ричард кимна.

— Те са били деца на Господаря Рал. Навремето нещата са стояли по по-друг начин — не както в наши дни при Мрачния Рал и неговия баща. Доколкото разбирам, тогава всички деца на Господаря Рал и жена му са били част от тяхното семейство и с тях са се отнасяли подобаващо — въпреки че са били родени с такъв проблем. Явно магьосниците са се опитали да им помогнат — най-напред на първото поколение такива деца, а после и на техните деца и внуци. Опитали са се да ги излекуват.

— Да ги излекуват ли? От какво?

Ричард разпери безпомощно ръце.

— От липсата на дарбата — от това, че не са притежавали нито искрица от дарбата, за разлика от другите хора. Тогавашните магьосници са се опитали да възстановят веригата.

— И какво им е давало надежда, че ще успеят да излекуват човек, който не притежава нито искрица от дарбата?

Ричард прехапа устни, обмисляйки думите си, за да прозвучи обяснението му по-разбираемо.

— Ти познаваше магьосниците, които те изпратиха отвъд границата да намериш Зед, нали?

— Да — подозрително повдигна вежди Калан.

— Те не са били родени с магьосническа дарба — имам предвид, че не са били магьосници по рождение. Как им викаха — втори магьосници, трети магьосници, нещо такова? Нали веднъж ми разказа за тях. — Внезапно се сети и щракна с пръсти. — Магьосници от Третия орден. Нали?

— Да. Само един — Гилер — беше от Втория орден. Никой от тях не успя да премине изпитанията за магьосник от Първия орден като Зед, понеже никой от тях не притежаваше дарбата. Те бяха магьосници по призвание, но не бяха родени с дарбата в традиционния смисъл; въпреки това притежаваха онази искрица от нея, която е обичайна при всеки човек.

— Именно това имам предвид. Те не са били родени с дарбата за магьосници, а са притежавали само обичайната за всеки човек дарба. И въпреки това Зед ги е обучил да си служат с магия, да станат магьосници, макар да не са се родили такива — да не са имали дарбата на магьосници по рождение.

— Това изисква цял живот усилена работа, Ричард.

— Знам, мисълта ми е, че Зед е успял да им помогне да станат магьосници — поне дотолкова, че да могат да преодолеят неговите изпитания и да си служат с магия.

— Сигурно. Като малка изучавах магическите предмети в Магьосническата кула, както и хората и съществата в Средната земя, притежаващи магия. Може и да не са се родили с дарбата, ала са се трудили цял живот, за да станат магьосници. Което значи, че са магьосници — упорстваше тя.

На устните на Ричард се появи усмивка, която и подсказа, че току-що е напипала същността на онова, което той искаше да и каже.

— Но те не са били родени с този аспект, с това качество на дарбата. — Той се наведе към нея. — Освен, че ги е обучавал, Зед вероятно е използвал магия, за да ги направи магьосници, не мислиш ли?

Тази мисъл я накара да смръщи чело.

— Не знам. Никога не са ми разказвали за обучението си. Не бе уместно да ги питам, предвид отношенията ми с тях и собственото ми обучение.

— Но Зед владее Адитивната магия — продължи Ричард. — Адитивната променя нещата, прибавя някакво качество към тях, прави ги нещо повече от това, което са.

— Така е — съгласи се предпазливо Калан. — Накъде биеш?

— Искам да кажа, че да, Зед е избирал хора, родени без дарбата, за да направи от тях магьосници, но по-важното е, че вероятно е използвал силата си, за да им помогне, като промени даденото им по рождение. Вероятно е добавил към дарбата им, за да ги превърне в нещо повече, отколкото са били. — Ричард я погледна, докато конят му заобикаляше едно опърпано борче. — Променил е избрани хора чрез магия.

Калан въздъхна дълбоко и отвърна очи от него, за да огледа меките тревисти хълмове, които се простираха от двете им страни, като в същото време се мъчеше да вникне по-дълбоко в думите му.

— Не се бях замисляла преди, но да кажем, че си прав — рече накрая. — Е, и?

— Досега мислехме, че само магьосниците от древните времена са били способни на такова нещо, но както се оказва, изкуството им явно не е погубено, нито е било толкова непостижимо за магьосниците да смятат, че могат да променят съществуващото така, както мислят, че е редно. Имам предвид, че както Зед е помагал на хората да се сдобият с качества, неприсъщи им по рождение, така и древните магьосници са се опитвали да дарят на хората, родени като колони на Сътворението, искрица дарба.

Изведнъж Калан разбра. Разтърсващо предположение. Не само древните магьосници, но и Зед бе използвал магията, за да промени природата на определени хора — тяхната същност, онова, с което са се родили.

Според нея той просто им беше помогнал да постигнат най-голямата си амбиция, призванието си, като е допълнил даденото им по рождение. Помогнал им е да разгърнат пълния си потенциал. Но това бе валидно за хора, притежаващи някакъв вроден потенциал. И макар че древните магьосници вероятно са правили подобни неща, за да помагат на хората, те понякога са използвали силата си за не чак толкова човеколюбиви цели.

— Излиза, че някогашните магьосници — продължи Ричард, — които са били опитни в практиката да променят човешките възможности, са мислели, че хората, наречени колони на Сътворението, са подлежали на лечение.

— Искали са да ги излекуват от липсата на вродена дарба — додаде Калан, очевидно усъмнена в собствените си думи.

— Не съвсем. Не са искали да направят от тях магьосници, но са вярвали, че поне могат да ги излекуват от липсата на онази почти невидима частица дарба, която би могла да им позволи да усещат магията въобще.

— И после? — въздъхна Калан.

— Тази книга е писана след края на Голямата война — след създаването на границата и отцепването на Стария свят. Създадена е по времето, когато в Новия свят е царял мир, или поне след като границата е откъснала Стария свят.

Но нали си спомняш какво открихме преди? Как мислехме, че по време на войната магьосник Рикер и помощниците му са направили нещо, за да премахнат способността на Субстрактивната магия да се предава в поколението на магьосниците? Та значи, след войната родените с дарбата започнали да намаляват, а тези, които все пак я притежавали, били лишени от Субстрактивната и сила.

— Което ще рече — уточни Калан, — че след войната родените с двете страни на дарбата изведнъж изчезнали. Това вече го знаехме.

— Така е — посочи и Ричард книгата. — Но впоследствие малцината магьосници осъзнали, че трябва да се справят с още един проблем — хората, родени без дарбата, прекъснатите звена във веригата на магията. Тоест на дневен ред дошъл проблемът с така наречените колони на Сътворението.

Замислена над думите му, Калан се залюля на седлото, като се опитваше да си представи ситуацията в Кулата по онова време.

— Представям си колко са били разтревожени.

— Направо отчаяни — сниши многозначително глас той. Калан преметна юздите си и последва Ричард, чийто кон заобикаляше вековно паднало дърво с обгорял от палещите слънчеви лъчи ствол.

— Значи магьосниците са предприели същите стъпки като Зед — отбеляза тя, — обучавали са хората, призвани да станат магьосници, но родени без дарбата.

— Да. Започнали са да обучават магьосниците, владеещи Адаптивната магия, да си служат и със Субстрактивната, както са умеели истинските магьосници по онова време. С течение на времето обаче изгубили и това; единственото, което им оставало, било да постъпят като Зед — да обучат хора за магьосници, които да ползват само адитивната страна на магията.

Докато говореше, той размахваше ръце също като дядо си, когато биваше ентусиазиран.

— Те се опитали да променят самата природа на тези хора, присъщото им по рождение. Искали да обучат хора, родени без искрица от дарбата, и да ги променят в отчаян опит да ги направят способни да възприемат магията. Те не само прибавяли или усъвършенствали, а се опитвали да създадат нещо от нищото.

Тази идея никак не и хареса. Знаеха, че в онези древни времена магьосниците притежавали могъща сила и били способни да променят хората, родени с дарбата, да манипулират тяхната дарба така, че да отговаря на определена цел.

Превърнали хората в оръжия.

По време на Голямата война предците на Джаганг били именно такова оръжие: пътешественици по сънищата. Пътешествениците по сънищата били създадени, за да проникват в съзнанието на хората от Новия свят и да го контролират. Връзката с Господаря Рал била създадена като акт на отчаяна надежда, като противодействие на пътешествениците по сънищата, за да предпазва хората от тях.

Родените с дарбата били превърнати в какви ли не оръжия. Промените понякога били дълбоки и при всички случаи необратими. Някои от тези създания били чудовища, способни на безгранични зверства. Джаганг се родил като потомък на именно такъв род.

По време на войната един от магьосниците, изправен на съд за предателство, отказал да признае стореното. Когато никакви изтезания не помогнали да бъде изтръгнато от него самопризнание, магьосниците, които водели процеса, се обърнали за помощ към магьосник на име Мерит и поискали от него да създаде Изповедник. Магда Сеарус, първият Изповедник, изтръгнала от въпросния човек самопризнания. Трибуналът бил толкова доволен от резултата от работата на магьосник Мерит, че му възложили да създаде цял Орден на Изповедниците.

Калан се чувстваше най-обикновено човешко същество, не бе нито по-малко човек, нито по-малко жена от другите, не по-малко от тях обичаше живота. Но притежаваше Изповедническа сила, резултат именно от тази магия. Тя също беше потомка на жени, превърнати в оръжия — в случая предназначени да откриват истината.

— Какво има? — попита Ричард.

Тя вдигна глава и забеляза притеснения му поглед. Усмихна се насила и поклати глава, за да разсее притесненията му.

— И какво откри, като прескочи напред в книгата? Ричард си пое дълбоко дъх и скръсти ръце отпред на седлото си.

— Та значи, решили да опитат да използват цвят, за да помогнат на хората, родени без очи… да виждат.

Доколкото Калан разбираше от магия и история, това бе коренно различно и от най-жестоките опити за превръщането на хора в оръжия. И в най-ужасяващите случаи се бяха опитвали да отнемат даден човешки атрибут, като в същото време добавят или усъвършенстват някаква първична способност.

— С други думи — уточни Калан, — са се провалили.

Ричард кимна.

— И така, Голямата война отдавна била приключила, а Старият свят — заедно с онези като Императорския орден, които искали да унищожат магията — бил затворен на сигурно място зад новосъздадената граница. И тогава се установява, че родените с магьосническа дарба стремително са започнали да намаляват и че магията, създадена за династията Рал, връзката на Господаря Рал с неговия народ, предназначена да попречи на пътешествениците по сънищата да проникнат в съзнанието на хората, е довела до неочаквани последствия — до появата на лишени от искрицата на дарбата хора, представляващи необратим прескок във веригата на магията.

— Значи са имали два проблема за разрешаване — обобщи Калан, — намаляването на магьосниците, занимаващи се със задачи от магическо естество, и появата на хора, при които изцяло липсва всякаква връзка с магията.

— Именно. При това вторият проблем набирал скорост по-бързо от първия. В началото мислели, че все ще намерят някакво решение, някакъв лек. Но уви. Станало дори по-лошо, както вече ти казах: родените без искрицата на дарбата на свой ред раждали деца без искрица дарба. Само за няколко поколения броят на хората, откъснати от дарбата, нараснал лавинообразно — с неподозирана скорост.

— Наистина са били отчаяни — въздъхна дълбоко Калан.

— Настанал хаос.

— И какво са решили в крайна сметка? — запита тя, като отметна кичур коса.

Ричард я изгледа така, че тя мигновено разбра колко е притеснен от откритието си.

— Избрали са магията пред хората. Сметнали са, че този атрибут — магията или онези, които я притежават — е по-важен от човешкия живот. — Повиши глас: — И са избрали онова, срещу което са се били борили през цялата война — правото на хората, родени с едни или други качества (в случая — притежаващи магия), да живеят свободно живота си, да съществуват; те така преобърнали всичко, че атрибутът станал по-важен от живота, към който бил прикрепен! — Той въздъхна и отново заговори тихо: — Хората, родени без дарбата, били станали твърде много, за да подлежат на унищожение, затова били прогонени.

— Как така? Къде са ги пратили? — повдигна вежди Калан.

Ричард се наведе към нея, в погледа му заискри гняв.

— В Стария свят.

— Какво!

Той сви рамене и сякаш минавайки на страната на древните магьосници, заговори уж от тяхно име:

— Че какво друго са могли да сторят? Не е било възможно да ги избият — все пак те били членове на собствените им семейства! Мнозина от хората, родени с искрата на дарбата — но не магьосници или чародейки, следователно не такива, които са се имали за носители на дарбата, — имали синове, дъщери, братя, сестри, чичовци, лели, братовчеди, съседи, женени за лишени от дарбата — за така наречените колони на Сътворението. Те били част от обществото — едно общество, в което носителите на дарбата в пълния смисъл на думата ставали все по-малко.

В едно общество, където магьосниците били малцинство, при това изгубило доверието на хората малцинство, те нямало как да обрекат всичките онези дамгосани хора на смърт.

— Значи все пак и това им е минало през ум? По очите му разбра, че е права.

— Но така или иначе не успели да го направят — продължи той. — В същото време, след като опитали всичко, осъзнали, че не могат по никакъв начин да възстановят връзката с магията, веднъж прекъсната от тези хора — те се женели, имали деца, техните деца също се женели и имали свои деца. Така дамгата преминавала от поколение в поколение. Дамгосаните ставали все повече и повече, при това се множали с бързина, която никой не бил очаквал.

Що се отнася до родените с дарбата, било застрашено ядрото на техния свят — така както преди го застрашавала войната. Та нали именно това целели враговете им от Стария свят — унищожаването на магията. И ето че онова, от което те най-много се страхували, започвало да се случва.

Нямало как да поправят щетите, нямало как да спрат разпространението, а и не можели да избият ближните си. В същото време, докато дамгата се ширела, те губели време. Така че стигнали до единственото — според тях — разрешение на проблема — прогонването.

— Значи все пак е съществувал начин да се пресече границата? — попита Калан.

— Родените с дарбата нямало как да преминат границата, но за колоните на Сътворението магията не съществувала; тя не можела да им повлияе по никакъв начин, така че за тях границата реално не съществувала.

— Но как са били сигурни, че всички колони на Сътворението са прокудени? Достатъчно е било един да е останал, и цялата операция е щяла да изгуби смисъл.

— Родените с дарбата — магьосници и чародейки — си имат начини да разпознават напълно лишените от дарбата. Те ги виждат като дупки в света — нали Дженсън спомена, че е чувала да я наричат по този начин. Родените с дарбата ги виждат, но не ги усещат с дарбата си. Очевидно разпознаването на колоните на Сътворението не е било никакъв проблем.

— Ти усещаш ли някаква разлика? — попита Калан. — Усещаш ли Дженсън по различен начин? Като дупка в света?

— Не. Но аз не съм бил обучаван да използвам способностите си. А ти?

Калан поклати глава.

— Аз не съм чародейка, така че вероятно нямам способността да усещам хората с дарбата си. — Тя се намести на седлото. — И какво станало с онези хора?

— Жителите на Новия свят събрали всички лишени от дарбата, до последния човек, и ги пратили отвъд границата в Стария свят, където те обявили, че искат човечеството да се освободи от магията.

Ричард се усмихна въпреки печалността на ситуацията.

— По същество магьосниците от Новия свят дали на враговете си точно онова, което те искали и за което се борили — свят без магия. — Усмивката му се стопи. — Можеш ли да си представиш да прогоним Дженсън някъде в неизвестното просто, защото тя не умее да усеща магията?

Калан поклати глава и се опита да си представи миналото.

— Какъв ужас — да те изтръгнат от корените ти и да те прогонят, при това при враговете на твоя народ.

Известно време Ричард не каза нищо. Накрая продължи разказа си:

— На прокудените не им било никак леко, но травмата била не по-малка за останалите отсам границата. Представи си само подобна ситуация! Изведнъж да ти отнемат приятелите и близките — просто ей така. Това се отразило на всички сфери на живота — търговия, препитание. — В думите му прозвуча горчивина. — И всичко това, защото са решили, че има нещо, по-важно от човешкия живот.

За Калан беше истинско мъчение да слуша всичко това. Ричард, който яздеше до нея, бе потънал в мислите си и гледаше в другата посока.

— И как се развили нещата по-нататък? — попита тя. — Никога ли повече не чули нищо за прокудените?

Той поклати глава.

— Нито думичка. Те вече били отвъд границата. Завинаги.

Внезапно почувствала нужда от близост, Калан погали коня си по врата.

— Как са постъпвали с родените без дарбата след това? Той не я погледна.

— Убивали ги.

Калан преглътна отвращението си.

— Просто не мога да го проумея.

— Още с раждането на детето се разбирало, че е лишено от дарбата. Казват, че тогава било по-лесно — преди да бъде кръстено.

Гласът и изневери за миг.

— И все пак — успя да промълви тя — просто не си го представям.

— Не е по-различно от онова, което са били принудени да правят Изповедниците със синовете си.

Думите му я пронизаха болезнено. Не искаше да си спомня за онези времена. Не искаше да си спомня за случващото се с родено от Изповедник бебе от мъжки пол. Искаше да забрави как майката бе длъжна да изиска рожбата и да бъде умъртвена.

Убеждаваха ги, че няма друг начин. Миналото показало, че мъжете Изповедници не умеят да контролират силата си. Те се превръщали в чудовища, започвали войни, причинявали невъобразими беди.

Било спорно дали единственият възможен изход бил да се убиват синовете на Изповедниците още преди да бъдат кръстени.

Калан не успя да погледне Ричард в очите. Вещицата Шота бе предсказала, че Калан и Ричард ще имат син. Никой от двамата не би си помислил нито за миг да нарани заченатото им с любов дете. Калан не можеше да си представи, че би могла да нарани тяхно дете за това, че се е родило момче, чиято майка е Изповедник, или лишено от дарбата дете на Ричард в качеството му на Господаря Рал. Какво право има някой да твърди, че едно дете не бива да съществува поради някаква си причина или защото можело да стане еди-какво си?

— Някъде във времето след написването на тази книга — продължи Ричард с тих глас — нещата се променили. Когато тя била написана, Господарят Рал на Д’Хара задължително се женел и се знаело кога ще има дете. Когато се окажело, че детето е лишено от дарбата, прекъсвали живота му по възможно най-щадящ начин.

В един момент първенците на династията Рал станали като Мрачния Рал. Те можели да имат всяка жена когато и където си пожелаят. Подробностите, като например дали от тези съвкупления ще се роди лишено от дарбата дете, де факто колона на Сътворението, за тях били без значение. Те просто избивали всички свои наследници, без родените с дарбата.

— Но нали са били магьосници — могли са да кажат кои ще се родят с дарбата и да не избиват останалите.

— Сигурно, ако са имали желание. Но също като Мрачния Рал тях ги е интересувал единствено роденият с дарба наследник. Останалите просто избивали.

— Но една майка е успяла да скрие такова дете от Мрачния Рал от страх да не бъде то убито. Двете се спасили от желязната хватка на злия тиранин, когото ти навреме уби. И така, сега имаш сестра — Дженсън.

— Именно — усмихна се наново Ричард.

Калан проследи погледа му и забеляза точици в далечното небе, явно чернопери соколи, които ги наблюдаваха, докато се рееха с въздушните течения. Вдиша горещия влажен въздух.

— Мислиш ли, че онези, които са били прогонени отвъд границата, са оцелели?

— Ако магьосниците от Стария свят не са ги изклали — да.

— Но хората в Стария свят са същите като в Новия. Нали сме влизали в битки с техни войници — със Зед и Сестрите на светлината. Използвахме всякакви видове магия, за да спрем похода на Ордена напред. От лични впечатления мога да ти кажа, че всички от Стария свят са родени с магията, всички притежават поне искрица дарба. В Стария свят няма прекъснати връзки във веригата на магията.

— Доколкото познавам ситуацията там, трябва да се съглася е теб. — Калан избърса потното си чело, за да не се стича потта в очите и. — И какво станало с прогонените?

Ричард се вгледа в планините под кръжащите в небето соколи.

— Нямам представа. Но сигурно е било ужасно за тях.

— Значи предполагащ, че са загинали? Че са изчезнали безследно или са били избити?

Той я изгледа косо.

— Не знам. Но искам да разбера защо онова място е наречено като тях — Колоните на Сътворението. — В очите му заблестя заплашително пламъче. — И още нещо — живо ме интересува защо — както спомена Дженсън — Джаганг притежава екземпляр от тази книга и при това я държи сред най-скъпоценните си вещи.

Тази тревожна мисъл се бе завъртяла и в главата на Калан.

Изгледа го изпод вежди.

— Може би не трябваше да прескачаш напред в книгата, Господарю Рал.

Безгрижната усмивка на Ричард не я успокои.

— Бих се радвал, ако това бе най-голямата грешка, която съм допускал напоследък.

— Какво искаш да кажеш?

Той прокара пръсти през косата си.

— Да си усетила някаква промяна в Изповедническата си сила?

— Промяна ли? — Въпросът му я накара почти несъзнателно да се обърне навътре към себе си, да изследва силата, която винаги бе усещала. — Не. Няма нищо по-различно.

Силата, втъкана в ядрото на съществото и, не се нуждаеше от призоваване, опреше ли се до използването и. Както обикновено, тя си бе там, в готовност; Калан трябваше просто да я освободи.

— Нещо не е наред с меча — изненадващо оповести Ричард. — Има нещо необичайно със силата му.

Калан не знаеше как да реагира на подобна забележка.

— И как разбра? Какво усети?

Ричард несъзнателно прокара пръсти по юздите, преметнати на пръстите му.

— Трудно ми е да определя какво точно не е същото. Просто съм свикнал да усещам, че винаги е на мое разположение. Не че не откликва на желанията ми, ала го прави някак колебливо.

Калан почувства, че сега повече от всякога трябваше да се върнат в Ейдиндрил и да се срещнат със Зед. Ричард бе пазителят на меча. Макар че не можеха да пренесат меча през Плъзгата, Зед щеше да разнищи силата му до последния детайл. Щеше да знае какво трябва да се направи. Освен това щеше да помогне и за главоболията.

Калан знаеше, че Ричард се нуждае от помощ. Та той не бе на себе си. В сивите му очи се четеше болка, в изражението му се долавяше една неестествена напрегнатост, също и в движенията му, в цялостното му поведение.

Заниманията му с книгата и откритото впоследствие като, че бе изцедило силата му.

Калан започваше да си мисли, че в крайна сметка не тя нямаше време, а Ричард. При тази мисъл по тялото и пробягаха ледени тръпки въпреки топлото следобедно слънце.

Ричард хвърли поглед през рамо към останалите.

— Да се връщаме при каруцата. Искам да си облека нещо топло. Днес е доста студено.

Дванадесета глава

Зед огледа пустата улица. Бе готов да се закълне, че не е сам. След като използва дарбата си, за да потърси какъвто и да е признак на живот, той се увери, че наоколо няма никого. Въпреки това остана на мястото си неподвижен.

Топлият ветрец залепваше робата за кокалестото му тяло и нежно галеше рошавата му бяла коса. От перилото на един балкон на втория етаж на близка къща се ветрееше като знаме опърпана синя рокля. Тя, както и купища вещи в града отдавна бяха останали без собственици.

От двете страни на улицата се издигаха различни по височина сгради, с боядисани в различни цветове — от ръждивочервено до жълто — фасади и кепенци в ярки, контрастни тонове. При повечето къщи вторият етаж стърчеше над приземния с няколко педи, стрехите излизаха още по-напред така, че оставаше да синее само ивица небе, озарено от следобедното слънце, следващо лъкатушещата улица, кацнала на невисок хълм. Вратите бяха залостени, повечето от прозорците — с кепенци. Една отворена зеленикава порта се поклащаше със скърцане на вятъра.

Зед си каза, че вероятно е било игра на светлината, може би някой прозорец е помръднал, изпращайки слънчеви зайчета по отсрещната стена.

Когато се увери, че се е излъгал и наоколо няма никого, пое по улицата, като пак гледаше да върви близо до стените и да се придвижва възможно най-тихо. Откакто бе хвърлил светлинната мрежа, избила огромен брой врагове, градът не бе навестяван от Императорския орден, но това не означаваше, че няма други опасности.

Император Джаганг все още искаше да завладее Ейдиндрил и особено Кулата, но не беше глупав и знаеше, че още няколко такива светлинни мрежи, хвърлени срещу армията му, колкото и огромна да беше тя, биха намалили числеността и значително и биха променили хода на войната. Джаганг се бореше с армиите на Средната земя и Д’Хара вече година и във всички битки досега не бе загубил толкова войници, колкото бяха повалени в този шеметен миг. Не можеше да си позволи да рискува подобно нещо да се случи още веднъж.

След този удар Джаганг сигурно жадуваше да завладее Кулата повече от всякога. Както и да се добере до Зед.

Ако Зед разполагаше с повече светлинни мрежи като онази, която бе изпратил срещу Ордена, досега да ги беше използвал всичките. Въздъхна. Де да имаше още като тях.

Но Джаганг не знаеше, че онази мрежа е била единствената. Докато императорът се боеше, че ще има още като нея, Зед можеше да се надява, че Императорският орден ще стои далеч от Ейдиндрил и Магьосническата кула.

След като Джаганг бе подлъган да нападне Двореца на Изповедниците, сградата претърпя известни поражения, ала Зед бе на мнение, че това е цена, която си струваше да платят; двамата с Ейди за малко да одерат кожата на императора. Щетите бяха поправими. Закле се да ги поправи.

При мисълта колко близо се бе оказал до победата над Джаганг, Зед сви юмруци. Ако не друго, поне нанесе съкрушителен удар на армията му.

И ако не беше оная странна жена, сигурно щяха да приключат с Джаганг. Сети се колко се изненада от съществуването на човек, който не можеше да бъде докоснат от магия, и поклати глава. Беше чел за такива хора, но никога преди не се бе убеждавал със собствените си очи, че те наистина съществуват. Смътни препратки в древни книги загатваха за любопитни абстрактни разсъждения по въпроса, ала да го видиш със собствените си очи беше друго нещо.

Гледката бе разтърсваща. Ейди остана още по-сразена; тя беше сляпа, но с помощта на дарбата си виждаше по-добре от него. Въпросния ден старата чародейка не бе успяла да види онази жена, въпреки че тя стоеше пред нея — и едновременно отсъстваше. За очите на Зед — но не и за дарбата му — тя бе красива млада жена, наследила нещо от чертите на Мрачния Рал, но в същото време съвсем различна и като цяло пленителна. Това, че беше сестра на Ричард по бащина линия, бе очевидно; двамата имаха общи черти, особено очите. Де да бе успял Зед да я спре, да я накара да стои настрана, да я убеди, че върши огромна грешка, като е с Ордена.

При всички положения Зед не хранеше илюзии, че угрозата от Императорския орден ще изчезне със смъртта на Джаганг. Той бе просто един звяр, предвождащ други зверове в налагането на сляпа вяра в Ордена — сляпа вяра, прегърнала смъртта като избавление от онзи тъй наречен скапан живот; сляпа вяра, според която животът нямаше друга стойност, освен като кърваво жертвоприношение на олтара на алтруизма; сляпа вяра, приписала вината за упадъка на собствените си идеи за човечеството на това, че са порочни и грешни и че не се успели да предложат достойна жертва в безкрайното търсене на едно илюзорно по-велико добро, което се отдалечаваше все повече и повече; сляпа вяра в един Орден, вкопчил се във властта, хранейки се от труповете на разрушените от нея пълноценни животи.

Вяра, която изначално отхвърля разума и прегръща ирационалното, не може да устои дълго без принуда и сила — без зверове като Джаганг, които да налагат такава вяра.

Но въпреки жестоката хватка на Джаганг бе грешно да се мисли, че в деня, в който той умре, ще изчезне угрозата от Ордена. Най-опасното в цялата схема бяха идеите, разпространявани от Ордена; проповедниците им щяха да издигнат други зверове.

Единственият смислен начин да се сложи край на насилническото иго на Ордена бе да се покаже сърцевината на злото, заложена в неговите учения, на светлината на истината; и страдащите под неговите доктрини да отхвърлят хомота му. Дотогава щеше да се наложи да отблъскват набезите доколкото могат, с надеждата да ги обуздаят поне до известна степен.

Зед надзърна иззад ъгъла — огледа се, ослуша се, подуши въздуха, за да долови каквато и да е следа от някой, който би дебнал наоколо. Градът бе изоставен, но из улиците му от време на време можеше да се види по някой самотен войник на Императорския орден, слязъл откъм планините.

След унищоженията, причинени от светлинната мрежа, в лагера на Ордена бе настанала паника. Част от войниците се пръснаха из хълмовете. След като армията се прегрупира, мнозина решиха да дезертират, вместо да се върнат в частите си. Десетки хиляди от дезертьорите бяха заловени и екзекутирани, телата им бяха оставени да гният като предупреждение за това какво се случва на онези, които изоставят каузата за величието на Императорския орден, или — както бе официалният израз в Ордена — каузата за по-висше добруване. След тази акция повечето от останалите живи дезертьори бяха размислили и се бяха завърнали в лагера си.

Имаше една малка част, които не бяха заловени, но не се бяха завърнали в Ордена. Известно време след потеглянето на армията на Джаганг те се бяха размотавали из града — или поединично, или на групички, гладни, готови да плячкосват всичко по пътя си. Зед бе изгубил сметката на убитите от него такива самотни ловци.

Имаше основателни причини да смята, че е унищожил всички такива изостанали назад войници. Орденът беше сформиран предимно от мъже от по-големите и централни градове. Тези момчета не бяха навикнали на живот сред природата. Тяхната работа бе да побеждават врага, да убиват и изнасилват, да тормозят и плячкосват. За тяхната прехрана и за всичко, от което имаха нужда, се грижеха многочислени тилови части, които непрекъснато доставяха и разпределяха между войниците постъпващите постоянни потоци хранителни припаси и други консумативи. Въпреки цялата си жестокост войниците се нуждаеха от непрекъснати грижи, оцеляването им зависеше до голяма степен от грижите на тиловаците. В гъстите гори около Ейдиндрил те не се чувстваха на своя територия и не се задържаха дълго.

Зед отдавна не бе срещал такива изостанали войници. Имаше сериозни основания да смята, че които от тях не са измрели от глад, са били убити или пък са тръгнали на юг към Стария свят.

Не биваше обаче да се изключва възможността Джаганг да е изпратил наемни убийци в Ейдиндрил; сред тях може би имаше Сестри на светлината, дори още по-лошо — Сестри на мрака. Поради тази причина Зед рядко напускаше безопасното си убежище в Кулата, а когато го правеше, беше безкрайно предпазлив.

Наред с другото не обичаше да се скита из опустелия, лишен от живот град. Та той бе прекарал в него най-хубавите си години. Помнеше времената, когато в Кулата кипеше активен живот — не както някога в древността, това го знаеше, но все пак вътре се суетяха всякакви хора. Споменът извика усмивка на лицето му.

В следващия миг стана сериозен. Днес градът представляваше мрачна гледка, толкова самотен без изпълващите улиците хора, без клюките, прелитащи от един балкон към друг, без претъпканите като мравуняци пазари. Съвсем доскоро хората се спираха на раздумка пред праговете, покрай тях из тесните улички минаваха амбулантни търговци с количките си, сред тълпата се стрелкаха увлечени в игра малчугани. Видът на пустите улици изтръгна въздишка от гърлото му.

Добре поне че всички тези хора бяха в безопасност, па макар и далеч от домовете си. Въпреки че той и Сестрите на светлината имаха някои фундаментални различия в светогледа, Зед беше спокоен, че Сестрите и техния прелат — Вирна, ще бдят зорко над жителите на Ейдиндрил.

Единствената му тревога беше, че сега, когато най-ценното нещо в Ейдиндрил беше Кулата, а нейното завладяване би струвало много на Джаганг, императорът се бе насочил на изток към останките от войските на Средната земя. Д’Харанската армия бе заела позиции сред тези планини и Зед не се съмняваше в самоотвержеността на войниците и, ала не хранеше илюзии, че имат някакъв шанс пред необятната армия на Императорския орден.

Джаганг беше напуснал града, за да подгони Д’Харанските части. Императорският орден не можеше да спечели войната със завладяването на един пуст град; те трябваше да пречупят всяка съпротива веднъж завинаги, така че да не останат хора, които, водейки щастлив, успешен и мирен живот, да помрачат идеалите на Ордена.

Джаганг бе проникнал дълбоко в Средната земя и бе разполовил Новия свят на две. По пътя след него оставаха войскови части, които окупираха градове и села. Сега основният корпус на Ордена щеше да насочи кървавата си сласт на изток, към самотна Д’Хара. Чрез разделянето на Новия свят Джаганг щеше по-успешно да потъпче всяка съпротива.

Зед знаеше, че падането на Новия свят не се дължи на липса на достатъчно усилия. Той и Калан, наред със стотици други, се бяха трудили денонощно, месеци наред, за да намерят начин да спрат армията на Джаганг.

Зед инстинктивно се хвана за гушата, налегнат от болезнения спомен за лютата битка, за напразните опити да отблъснат многочислената войска, за мъртвите и умиращите, за загубата на близки и приятели. Бе само въпрос на време, докато всичко падне под ботуша на Стария свят.

Ричард и Калан няма да го понесат. При мисълта за тяхната загуба кокалестите пръсти на Зед покриха треперещите му устни. Те останаха единствените му оцелели близки. Сега те бяха всичко за него.

Повален от внезапен пристъп на безнадеждност, Зед се олюля и приседна на един дънер пред обущарница със залостени кепенци. След като Императорският орден най-накрая сломи всяка съпротива, Джаганг ще се върне и ще превземе Ейдиндрил, след което ще обсади Магьосническата кула. Рано или късно всичко ще бъде негово.

Според прогнозите на Зед бъдещето на света бе предопределено да премине под сивата плащаница на живот, диктуван от Императорския орден. Попадне ли веднъж под игото на Ордена, светът трудно ще възвърне самостоятелността си, ще мине доста време, докато отново заживее на свобода. Веднъж предала се на тиранията, свободата може да тлее с векове под нейната власт, докато настъпи моментът да се разгори отново и да озари света.

Зед поседя мъничко, след което си наложи да се изправи. Той бе Първият магьосник. И преди беше попадал в безизходни ситуации, но в крайна сметка винаги бе успявал да надхитри врага. Все още имаше надежда двамата с Ейди да открият нещо в Кулата, което да им помогне, или поне да попаднат на някаква информация в библиотеките, която да им осигури ценно предимство.

Докато са живи, те щяха да се борят за постигането на целта си. Все още бяха способни да се радват.

Той се прокашля. Как само щеше да се радва.

Добре, че Ейди не беше с него, та да го види в това жалко състояние — макар и моментно — на пораженчество. Ейди не би го оставила да хленчи — в никакъв случай.

Той отново се прокашля. Не му липсваше нито опит, нито възможности, за да се справи с изникналите предизвикателства. А дори наоколо да бродеха убийци, все едно дали притежаваха магия или не, щяха да се озоват в някой от многобройните капани, които бе заложил. Доста коварни капани.

Вдигнал брадичка, Зед се усмихна и зави по една тясна уличка, криволичеща покрай дворчета с празни кокошарници, където някога бяха вдигали врява пилета, патки, гъски и гълъби. Погледът му обиколи задните дворове, тънещи в треволяк и растящи на воля цветя, с пресъхнали чешми, с натикани по ъглите дъски и други материали, очакващи завръщането на стопаните си, които да ги превърнат в нещо полезно.

По пътя се отби в няколко зеленчукови градини, чиято реколта гниеше необрана. Откри в изобилие маруля, спанак, дребни тикви, зелени домати и малко грах. Напълни една торба от канава и я метна през рамо, после тръгна да наобиколи и още няколко градини, за да види как се развиват нещата в различните по размери парцели с лук, цвекло, фасул и ряпа. Заключението му беше, че може да се изчака още малко.

Макар зеленчуците, поради липса на постоянни грижи, да не бяха особено едри, все пак пълнеха градините в целия град, така че Зед и Ейди щяха да разчитат на прясна храна още доста време. А защо да не я помоли да консервира нещичко и за зимата. Можеха да се запасят с кореноплодни на по-студените места в Кулата и да се погрижат за по-малотрайните зеленчуци. Така щяха да си осигурят повече храна, отколкото можеха да изядат.

На връщане Зед мярна отвъд оградата между две къщи примамлив храст, окичен със зрели къпини. Взе една кърпа и докато я пълнеше с вкусните черни плодчета, от време на време се оглеждаше, за да не би да го изненада някой неочакван гост, накрая върза кърпата и я постави най-отгоре в торбата, над по-тежките продукти.

Имаше още доста узрели плодове и понеже сърце не му даваше да ги остави да изгният или да бъдат изкълвани от птиците, се зае да напълни и джобовете си. Не се притесняваше, че ще си развали вечерята; до Кулата, кацнала високо на един планински връх, имаше доста ходене пеша, така че една лека закуска нямаше да му се отрази зле. Ейди готвеше гъста яхния с шунка. Нямаше опасност да си развали апетита с някакви си къпини. Тя щеше да се зарадва на зеленчуците, които и носеше, и щеше веднага да ги добави към яхнията. Ейди бе превъзходна готвачка, но той не смееше да и го казва, та да не си навири носа прекалено много.

* * *

Преди да стигне до каменния мост, Зед се спря и огледа внимателно широкия път, който бе оставил зад себе си. Единствено вятърът в дърветата и техните потръпващи листа създаваха звук и движение. Въпреки това магьосникът остана дълго време взрян в пустия път.

Накрая се обърна към моста, под който зееше бездна с почти вертикални стени, спускащи се стотици метри надолу. Далече в ниското се стелеха неподвижни бели облаци. Макар да бе минавал по този мост безброй пъти, все още като че му се завиваше свят, щом стъпеше на него. Но освен ако не си птица, нямаше друг начин да се влезе в Кулата — е, и онзи таен вход, който бе използвал като малък.

Поради стратегическата роля на моста и водещия към него път Зед бе поставил по тях достатъчно капани и примки, за да е сигурен, че никой не може да припари до тях и да оживее. Дори Сестра на мрака нямаше да се справи. Няколко Сестри вече се бяха опитали и бяха заплатили с живота си.

Те със сигурност бяха разбрали, че заложените мрежи са дело на самия Първи магьосник, вероятно са усетили и някои от предупредителните щитове, ала Джаганг явно не им бе оставил възможност за избор и те са били длъжни да опитат, жертвайки живота си за великото добруване на Ордена.

Преди време Вирна бе попаднала за кратко в лапите на пътешественика по сънищата и после бе разказвала с най-големи подробности на Зед за преживяното, с надеждата да открият изход — освен вричането във вярност на Господаря Рал, за да бъде използвана закрилата на връзката с него. Зед пробва какво ли не, но не успя да открие противодействаща магия. По време на Голямата война по-могъщи от него магьосници, притежаващи и двете страни на дарбата, се бяха опитвали да изнамерят защита срещу пътешествениците по сънищата. Влезе ли веднъж пътешественик по сънищата в нечие съзнание, няма спасение от него; човек е длъжен да му се подчинява, независимо от цената — дори ако трябва да изгуби живота си.

Зед подозираше, че за някои хора смъртта е била лелеян изход от агонията, причинявана от пътешественика. Джаганг се бе погрижил да направи самоубийството невъзможно; той се нуждаеше от способностите на Сестрите и другите, родени с дарбата. Не би допуснал всички те да се самоубият, за да избегнат съдбата на негови роби. Но ако той ги изпратеше на сигурна смърт, възлагайки им, да речем, мисията да проникнат в Кулата, за тях най-сетне се отваряше възможност да се освободят от този живот, превърнал се за тях в безкрайна болка.

Пред погледа му величествено се извисяваше Магьосническата кула. Стремителните стени от черен камък, за мнозина страховита гледка, внушаваха на Зед топлото чувство, че си е у дома. Очите му огледаха крепостните валове, където някога, преди много години, се бе разхождал със съпругата си — сякаш преди цяла вечност. Беше му доставяло огромно удоволствие, качен на някоя от кулите върху крепостната стена, да наблюдава скътания долу в ниското прелестен град. Веднъж беше тичал из мостовете и галериите, за да предава заповеди за отбраната на Средната земя от нападението на Д’Хара, по време на управлението на бащата на Мрачния Рал.

Това също сякаш се бе случило преди цяла вечност. Днес Ричард, внукът на онзи Рал, беше Господарят Рал на Д’Хара и бе успял да обедини по-голямата част от Средната земя под управлението на Д’Харанската империя. Зед поклати глава — все още не можеше да повярва на чудото, сътворено от Ричард. Благодарение на внука си днес той, Зед, бе поданик на Д’Харанската империя. Какво чудо невиждано!

Преди да е прехвърлил моста, магьосникът хвърли бърз поглед в бездната. Вниманието му бе привлечено от движение. Стиснал с кокалестите си пръсти каменния парапет, той се надвеси да огледа по-добре. Долу в ниското, но над диплите мъгла, забеляза две едри птици, черни като безлунна нощ, да се реят в каньона между планините. Зед никога не бе виждал подобни птици. Не знаеше какво да мисли.

Щом се обърна към Кулата, му се стори, че мярна още три да летят заедно високо в небето. Реши, че сигурно са гарвани. Гарваните са едри птици. Сигурно не е преценил добре разстоянието и са му се сторили по-големи — най-вероятно от глад. Убеден, че са гарвани, се опита да измери по-точно разстоянието до тях, ала те вече бяха отлетели. Погледна през моста, но и другите две птици бяха изчезнали.

Щом мина под железния портик, усети познатата топла прегръдка на магията на Кулата и го обзе странно чувство на самота. Толкова му липсваше Ерилин, отдавна починалата му жена, а също и дъщеря му, майката на Ричард, и тя покойница от доста време, и, о, добри духове, толкова му липсваше Ричард. Усмихна се при мисълта, че сега Ричард на свой ред е със съпругата си. Все още му бе трудно да повярва, че малкото му момче е станало мъж. Годините, в които се бе занимавал с отглеждането на внука си, бяха прекрасни. Наистина чудесен период от живота му — живееха в Западната земя, далеч от Средната земя, далеч от всяка магия и отговорност, само двамата с неизчерпаемо любопитния малчуган, сред един цял свят от чудеса, които да изследва и да му показва. Наистина прекрасно време.

Щом влезе в Кулата, от двете страни на коридора покорно светнаха лампи, разпознали безотказно появяването на Първия магьосник Зедикус Зу’л Зорандер, който се отправи през просторни зали и фоайета към вътрешността на огромната, издълбана в планината крепост. Докато преминаваше през мрежите, които лично бе поставил, изпробваше здравината им, за да се убеди, че са недокоснати. Въздъхна с облекчение. Не че очакваше някой да прояви глупостта да проникне в Кулата, но все пак нали светът е, пълен с глупаци. Не изгаряше от желание да опаше мястото със смъртоносни мрежи, в допълнение на традиционните щитове, които от векове пазеха вътрешността на Кулата, но не можеше да си позволи да прояви небрежност.

На минаване покрай една дълга маса край стената на просторна актова зала Зед, както му бе останал навик от момче, прокара пръст по гладкия улей, издълбан в ръба на пъстрия шоколадено кафяв мраморен плот. Сепна се и смръщил чело, установи, че в едно от чекмеджетата на масата има нещо, което ще му е много потребно: кълбо черен шнур, оставено там преди много години и служило за връзване на панделки и друга украса върху скобите за лампите по време на фестивала на жътвата.

Не се изненада, когато наистина откри търсеното кълбо на предполагаемото място. Грабна го и го пусна в един от джобовете си, отдавна опразнен от къпините в него. От стойката за лампа над масата взе една пръчка с шест камбанки по нея. Пръчката, една от стотиците, ако не и хиляди, разпръснати из вътрешността на Кулата, някога бе използвана за викане на прислугата. Той въздъхна мислено. Бяха минали десетилетия, откакто в Кулата за последно бяха живели слуги със семействата си. Спомняше си как децата им се гонеха и играеха из коридорите на Кулата. Спомняше си смеховете и детската глъч, които отекваха навсякъде и изпълваха огромните помещения с живот.

Зед си каза, че сигурно някой ден тук отново ще играят и ще се смеят деца. Децата на Ричард и Калан. Широката усмивка изтласка бузите му далеч встрани.

В камъка бяха оставени дупки и прозорци, които пускаха светлината така, че да озарява достатъчно помещения, но имаше и кътчета, където бе по-мрачно. Зед намери едно такова по-слабо осветено място. Опъна парче черен шнур през прага, като го завърза за пантите от двете страни, после закачи звънчето за шнура. Докато проникваше все по-надълбоко в Кулата, от време на време се спираше и повтаряше същата операция на места, където шнурът бе трудно забележим. Наложи се пътьом да вземе още няколко от пръчиците за прислугата, за да си набави звънчета.

Макар че навсякъде имаше магически щитове, не се знаеше какви умения притежаваха някои от Сестрите на мрака. Те биха търсили магия, не звънчета. Няма лошо да е по-предпазлив.

Зед се постара да запомни къде точно е опънал шнуровете, за да предупреди Ейди. Макар да се съмняваше, че има нужда да го прави — тя виждаше достатъчно добре с дарбата си. Зед бе убеден, че със слепите си очи тя вижда по-добре от мнозина зрящи.

Следвайки сладостния аромат на яхния с шунка, Зед се отправи към уютната стаичка, пълна с рафтове с книги, където прекарваха по-голямата част от времето си. На по-ниските греди, изпъстрени с древни символи, Ейди бе увесила да се сушат билки. Пред камината имаше кожено канапе, а инкрустирана със сребро маса и два удобни стола бяха поставени край шестоъгълен прозорец, предлагащ умопомрачителна гледка към Ейдиндрил.

Слънцето захождаше, градът долу бе окъпан в мека светлина. Изглеждаше не по-различен от обикновено, само дето от комините не се виеше издайнически дим.

Зед остави багажа си върху купчините книги, закриващи плота на кръглата махагонова маса край канапето. Приближи се до огъня и с наслада вдъхна лакомо опияняващия аромат на гозбата.

— Ейди! — провикна се. — Мирише невероятно! Поглеждала ли си днес навън? Мярнах някакви странни птици.

Той се усмихна и отново пое от аромата.

— Ейди! Струва ми се, че вече е готово — подвикна той към вратата, водеща към близкото килерче. — Най-малкото, трябва да се опита. Така де, няма да е зле да пробваме. — Зед хвърли поглед през рамо. — Ейди? Чуваш ли ме?

Приближи се към вратата и надзърна в килерчето, но вътре нямаше никого.

— Ейди? — провикна се от стълбището в дъното на малкото помещение. — Долу ли си?

Когато пак не получи отговор, Зед смръщи чело недоволно.

— Ейди? — провикна се пак. — Да му се не види, жено, къде си се дянала?

Обърна се и хвърли поглед на къкрещата в гърнето гозба.

Взе голяма дървена лъжица от шкафа в килера.

Въоръжен с лъжица в ръка, застана пред стълбището и се наведе да огледа по-добре.

— Свърши си спокойно работата, Ейди. Аз съм тук горе, ще… почета.

Зед се ухили и забърза към огнището.

Тринадесета глава

РИЧАРД СКОЧИ ДА ПОСРЕЩНЕ КАРА, която се изкачваше по дефилето към лагера, като буташе пред себе си непознат мъж. В сумрака той не можа да види лицето му. Огледа пресъхналото речно корито, скалистите хълмове и стръмните гористи хребети, но не видя никой друг.

Фридрих и Том бяха на разузнаване — единият на юг, другият — на запад, Кара също бе пообиколила района, за да са сигурни, че мястото е подходящо да пренощуват; лъкатушещият път през планинската местност ги бе изтощил. Кара бе отишла да огледа на север — посоката, в която вървяха и която според Ричард бе най-опасна. Дженсън вдигна поглед от животните, за да види кой е с Морещицата.

Ричард моментално съжали, че се е изправил толкова рязко — веднага му се зави свят. Не можеше да се освободи от потискащото, странно усещане, че не той, а някой друг говори, движи се, реагира. В моментите, когато успяваше да се съсредоточи и да си наложи да концентрира вниманието си, усещането замираше, поне частично, и той започваше да се пита дали всичко не е плод на въображението му.

Калан забеляза, че той се олюля, и го подхвана за ръката.

— Добре ли си?

Той кимна, без да откъсва поглед от Кара и мъжа, като в същото време следеше обстановката в цялата околност. След следобедния им разговор върху книгата Калан още повече се притесни за Ричард. И двамата се тревожеха за онова, което бе прочел, ала за момента Калан мислеше повече за самия него.

Ричард имаше усещането, че се разболява. Явно затова му беше студено, въпреки че всички останали се потяха от жегата. От време на време Калан проверяваше челото му или поставяше опакото на ръката си на бузата му. Докосването и стопляше сърцето му; но тя бе толкова притеснена, че не забелязваше усмивките му. Подозираше, че има, температура. Веднъж дори накара Дженсън да провери челото му, за да каже и тя дали не и се струва по-топъл, отколкото би трябвало. Според сестра му също бе възможно да е вдигнал температура, но не много. Засега Кара се бе задоволила с казаното от Калан, че той се чувства добре, и не бе сметнала за нужно да се уверява сама.

Най-малкото, което му трябваше в момента, бе някой грип. Имаше толкова важни… какво толкова важно имаше? В момента не се сещаше. Съсредоточи се върху опитите да си спомни името на младия мъж или поне къде го бе виждал преди.

Последните лъчи на залязващото слънце хвърляха розови отблясъци върху планинските хребети на изток. По-близките хълмове гаснеха в меко сиво на фона на падащия мрак. С настъпването на вечерта малкият огън боядисваше всичко наоколо в жълтооранжеви тонове. Ричард бе предупредил огънят за готвене да не се разгаря силно, за да не привличат излишно внимание.

— Господарю Рал — почтително започна мъжът, щом влезе в пределите на бивака. Сведе глава колебливо, явно не бе сигурен дали е удачно да се поклони. — За мен е чест да те видя отново.

Бе с две-три години по-млад от Ричард, с къдрава черна коса, която галеше широките му рамене, облечени в еленова кожа. В колана му бе втъкнат дълъг нож, но не носеше меч. Ушите му стърчаха от двете страни на главата му, сякаш се напрягаше да чуе и най-слабия звук. Ричард си помисли, че като малък този човек вероятно е изтърпял доста подигравки по отношение на ушите си, но сега, вече мъж, те му придаваха достолепен и сериозен вид. Какъвто беше здравеняк, едва ли вече позволяваше някой да се майтапи с него.

— Съжалявам…, но май не се сещам…

— О, ама разбира се, Господарю Рал, ясно е, че не би ме запомнил. Аз просто…

— Сабар. — Името изведнъж изникна в главата му. — Сабар. Ти кладеше пещите в леярната на Приска в Алтур Танг.

— Точно така — засия Сабар. — Не мога да повярвам, че ме помниш.

Сабар бе от онези мъже в леярната, които си запазиха работата благодарение на материалите, които Ричард осигури на Приска в момент, когато никой не можеше да доставя нищо. Сабар беше разбрал колко усилия полага Приска, за да продължи леярната му да функционира въпреки наглите, безкрайни, противоречиви заповеди на Ордена. Сабар беше присъствал на откриването на статуята, изваяна от Ричард; бе я видял, преди да бъде унищожена. Беше станал свидетел на избухването на революцията в Алтур’Ранг и се бе борил рамо до рамо с Виктор, Приска и всички останали, които нямаха намерение да пропуснат своя шанс. Сабар се бе борил за собствената си свобода, както и за свободата на приятелите си, на града си.

През онзи ден всичко се промени.

Въпреки че този човек, подобно на мнозина други, бе поданик на Императорския орден, следователно — враг, той искаше да живее живота си свободно, при справедливи закони, а не под диктата на деспоти, унищожаващи всяка надежда за самоусъвършенстване, под смазващия товар на жестоката илюзия за великото добруване.

В следващия миг Ричард забеляза, че всички го гледат с напрегнато очакване — явно решили, че има проблем.

Ричард се усмихна на Кара.

— Спокойно, познавам го.

— И той така твърдеше — отвърна Кара. Постави ръка на рамото на Сабар и го натисна надолу. — Сядай.

— Да, сядай — повтори Ричард, доволен да види, че Морещицата приема нещата относително спокойно. — Разказвай — какво те води насам.

— Изпраща ме Ничи.

Ричард скочи внезапно, Калан веднага застана до него.

— Ничи ли? Ние отиваме да се срещнем с нея.

Сабар кимна и понечи да се надигне, явно не беше сигурен дали не трябва да стане, след като Ричард и Калан са прави. Кара изобщо не беше сядала; тя стоеше зад Сабар като палач зад жертвата си. Кара също беше свидетел на избухването на революцията в Алтур’Ранг и може би си спомняше Сабар, но това нямаше значение. Щом опреше до сигурността на Ричард и Калан, тя нямаше доверие на никого.

Ричард му направи знак да остане седнал.

— Къде е тя? — попита, след като двамата с Калан се върнаха по местата си. — Скоро ли ще дойде?

— Заръча да ти предам, че те е чакала колкото и е било възможно, но са се появили спешни обстоятелства и се налага да върви.

Ричард въздъхна разочаровано.

— И при нас не всичко тръгна по мед и масло. — Калан бе заловена и отведена при Колоните на Сътворението като примамка за залавянето на Ричард. Вместо да му разказва всичко това, Ричард мина направо на въпроса: — Искахме да се отправим директно към Ничи, но се появиха някои пречки. Нямаше как да ги избегнем.

Сабар кимна.

— Притесних се, когато тя дойде и каза, че не си се появил на мястото на срещата, но тя ни увери, че сигурно е изникнало нещо спешно и затова не си дошъл.

Виктор Каскела също доста се разтревожи. Той се надяваше да се върнеш при Ничи. Каза, че имало още градове — с които двамата с Приска поддържат търговски взаимоотношения, — където бунтът щял да избухне всеки миг. Хората там били чули за Алтур’Ранг, за свалянето на Ордена, за подобреното положение на хората. Виктор каза, че познава свободни хора из тези места, борещи се да оцелеят под игото на Ордена, също като нас преди; тези хора жадували за свобода. И имали нужда от помощта на Виктор.

Някои от братята в Братството на Ордена, които избягаха от Алтур’Ранг, заминаха именно натам, за да предотвратят избухването на бунтове. Жестокостта им в наказанията срещу заподозрените в неподчинение доведе до отнемането на живота на мнозина — както на невинни граждани, така и на активисти, верни на каузата за стъпкване на Императорския орден.

За да вземат властта в свои ръце и да подготвят защитата на Ордена, като предотвратят по-нататъшното разпространение на огъня на бунта, Братята са плъзнали из всички главни градове. Те, разбира се, не пропуснаха да информират Джаганг за падането на Алтур’Ранг и за загубата на множество високопоставени особи в битките, както и за смъртта на Брат Нарев и някои хора от най-близкото му обкръжение.

— Джаганг вече знае за смъртта на Брат Нарев — обади се Дженсън, докато подаваше на госта чаша вода.

Сабар прие новината с усмивка. Благодари и за водата и като се обърна към Калан и Ричард, продължи да разказва:

— Според Приска Орденът ще направи всичко възможно бунтът в Алтур’Ранг да не се разпространи и на други места — не биха си позволили успехът му да се повтори и другаде. Приска обаче е на мнение, че вместо да се притесняваме за разпространението на бунта, трябва да се подготвим, да организираме защитата си и да разполагаме с хора в готовност, защото Орденът ще се завърне, решен да избие всичко живо в Алтур’Ранг — до последния човек.

Сабар замлъкна, явно притеснен от предупреждението на Приска.

— Виктор обаче смята, че желязото се кове, докато е горещо. Според него не бива да изпускаме момента да изградим бъдещето си, защото забавим ли се, Орденът ще е събрал сили и ще ни го отнеме. Той казва, че щом огънят на бунта обхваща всичко наред, Орденът няма да успее да го потуши толкова лесно.

Ричард прокара през челото си уморена ръка.

— Виктор е прав. Ако хората в Алтур’Ранг си мислят, че ще останат единствена свободна област насред вражеската територия, Орденът ще ги покоси. Орденът не може да съществува само с извратените си идеали и е наясно с това; ето защо трябва да използват сила, за да подкрепят каузата си. Без здравия юмрук на силата Орденът ще падне.

Джаганг двайсет години строи пътища, за да влее в Императорския орден разпокъсания и разединен Стар свят. Това е само една от причините, на които се дължи успехът му. Мнозина не се вслушаха в пустословията на проповедниците. Но с липсата на пътища и възможности за бърз отклик на всяка проява на неподчинение Джаганг бе с вързани ръце и не можеше да се справи подобаващо с позволилите си да се опълчат срещу Ордена.

По-важното е, че след като елиминираха бунтовниците, той напълни мозъците на невинни деца със сляпа вяра в своите учения, превърна ги във фанатици, готови да умрат за идеалите си, в които вярваха безрезервно — да се пожертват за великото добруване.

И тези млади хора, с извратени от ученията на Ордена мозъци, в момента са се вдигнали на север, за да завладеят Новия свят, и са готови да убият всеки, който не приема алтруистичните им догми.

Но докато Джаганг и многочислената му армия са на север, те оставят пробив в редиците си тук. И тяхната моментна слабост е нашият шанс — трябва да не го изпускаме. И така, докато Джаганг и приближените му отсъстват, пътищата, построени от него, ще ни дадат възможност да разпространим по-бързо идеите на борбата за свобода.

Факелът на свободата бе запален от желанието на хора като теб — жителите на Алтур’Ранг, които вече извоюваха свободата си. Пламъкът на този факел трябва да се издигне нависоко, за да могат да го видят колкото се може повече хора. Ако остане скрит и изолиран, той с лекота ще бъде потушен от Ордена. И може би нито ние, нито децата ни ще имаме втори шанс да поемем контрола над живота си в свои ръце. Трябва да разпространим факела колкото се може по-нашироко.

Сабар се усмихна, изпълнен с безмълвна гордост, че е част от всичките тези паметни събития.

— Сигурен съм, че Виктор би желал на другите, като Приска, да им бъде припомнено всичко това, да чуят от устата на Господаря Рал какво трябва да се направи. Виктор би искал да говори още веднъж с теб, преди да отиде да „издуе меха“, както се изразява. Помоли да ти предам, че очаква сведения за следващите ти ходове и за това как е най-добре „да им поднесем нажеженото желязо“ — пак негови думи.

— Значи Ничи те изпрати да ме откриеш.

— Да. И аз с готовност тръгнах да изпълня заръката и. Виктор също би бил щастлив да узнае, че сте добре, но най-вече да чуе словата на Господаря Рал.

Макар Виктор да очакваше вести и напътствия, Ричард знаеше, че ако не ги получи до определен момент, ще действа и без тях. Революцията не се въртеше около Ричард — ако беше така, едва ли би била толкова успешна. Тя биваше подклаждана от нетърпението на хората да си върнат живота. Но все пак се налагаше Ричард да играе ролята на координатор, за да бъде бунтът възможно най-ефективен и не само да донесе свобода на онези, които се бореха за нея, но и да разклати основите на Ордена в Стария свят. Само успешното сваляне на хомота на Ордена в Стария свят щеше да им гарантира, че Джаганг и приближените му ще отклонят вниманието си от завладяването на Новия свят.

Джаганг възнамеряваше да завладее Новия свят, като го раздели. Ричард трябваше да стори същото, ако искаше да успее. Единствено разделянето на силите на Ордена можеше да им донесе така мечтаната победа.

Ричард беше наясно, че сега, когато Ейдиндрил е евакуиран, Орденът ще насочи яростта си към Д’Хара. Въпреки изкусността на Д’Харанските войници те щяха да бъдат пометени от многочислената армия, която Джаганг щеше да изпрати насреща им. Ако Орденът не бъде отклонен от пътя си или поне разделен, Д’Хара щеше да падне под неговата сянка. Д’Харанската империя, решена да обедини Новия свят срещу тиранията, щеше да погине още преди да е разгърнала пълния си потенциал.

Ричард трябваше да се върне при Виктор и Ничи, за да продължат с общи сили започнатото — да разработят най-ефективната стратегия за победа над Императорския орден.

Но наред с това трябваше да разрешат един друг проблем, а нямаха достатъчно време, пък и не бяха съвсем наясно с естеството му.

— Радвам се, че ни откри, Сабар. Ще те помоля да предадеш на Виктор и Ничи, че бързаме да свършим нещо, което не търпи отлагане, но веднага след това ще се постараем да им помогнем с изготвянето на бойна стратегия.

Сабар го погледна с облекчение.

— Всички толкова ще се радват да го чуят. — Поколеба се, после килна глава на една страна и посочи на север. — Господарю Рал, като идвах насам, воден от указанията на Ничи, минах покрай мястото, където е трябвало да се срещнете, и продължих на юг. — В очите му затрептя притеснение. — Преди няколко дни прекосих една ивица земя, дълга много километри, която бе напълно мъртва.

Ричард вдигна очи. Изведнъж главоболието му като че изчезна.

— Как така мъртва?

Сабар махна с ръка в привечерния мрак.

— Ами почти цялото ми пътуване мина из местност като тази — дървета, треви, тук-там храсти. — Сниши глас. — Но изведнъж попаднах на онази абсолютно гола ивица земя. Изчезна всякаква следа от живот. Наоколо имаше само скали и камънак. Ничи не спомена нищо за подобно място. И да си призная, доста се постреснах.

Ричард погледна надясно, на изток, към проснатите в далечината планини.

— И колко време вървя, докато прекосиш тази ивица?

— Не знам, стори ми се цяла вечност, сякаш отивах направо в утробата на отвъдния свят. — Сабар не устоя на погледа на Ричард. — Или в лапите на някое ново оръжие, сътворено от Ордена, за да ни унищожи.

Уплаших се толкова, че бях готов да се върна. Но после си казах, че откакто се помня, живея в страх от Ордена и че това чувство никак не ми е любимо. Освен това си представих как ще се изправя пред Ничи и ще и кажа, че съм се уплашил и съм се върнал, вместо да открия Господаря Рал, както ми е заръчала. Почувствах се толкова засрамен, че реших да продължа. След няколко километра видях първите признаци на живот. — Той въздъхна. — Изпитах огромно облекчение, след което си помислих какъв съм глупак, та да се уплаша така.

Две. Странните граници ставаха две.

— И аз съм попадал на подобни места, Сабар, и трябва да ти призная, че и мене ме беше страх.

— Значи не е било чак толкова глупаво да ме е страх — ухили се широко Сабар.

— Ни най-малко. Тази мъртва зона широка ли беше? Можеш ли да определиш посоката и?

— Ами вървеше като ивица. — Сабар посочи на изток. — Излизаше от далечните планини, северно от падината. — Той плъзна ръката си хоризонтално, после рязко я смъкна надолу. — Вървеше на югозапад, към сърцето на пустошта.

Към Колоните на Сътворението. Калан се наведе напред и прошепна:

— Значи е горе-долу успоредна на границата, през която минахме и ние по на юг. Защо ли има две граници, толкова близо една до друга? Не ми се вижда логично.

— Нямам представа — отвърна шепнешком Ричард. — Може би онова, което е защитавала границата, е било толкова опасно, че онзи, който я е изградил, е преценил, че една няма да е достатъчна.

Калан потърка длани, но не каза нищо. По изражението на лицето и Ричард разбра как се чувства — особено като се има предвид, че двете граници явно вече не функционираха.

— Както и да е — сепна ги Сабар, — доволен съм, че не се върнах, иначе как щях да погледна в очите Ничи, която ме изпрати да се срещна с Господаря Рал — с моя приятел Ричард.

— И аз се радвам, Сабар — усмихна се Ричард. — Мисля, че мястото, през което си минал, вече не представлява никаква опасност — най-малкото не е толкова опасно, колкото е било преди.

Дженсън не можа да сдържи любопитството си.

— Коя е тази Ничи?

— Ничи е чародейка — обясни и Ричард. — Някога беше Сестра на мрака.

— Била е Сестра на мрака ли? — повдигна вежди Дженсън.

Ричард кимна.

— Работеше за Джаганг, но постепенно осъзна грешката си и мина на наша страна. — Не му се щеше да се връща към тази история. — Сега се бори за нашата кауза. Помощта и се оказа неоценима.

Дженсън се наведе напред, още по-слисана.

— Но как можеш да имаш доверие на такъв човек, който е бил верен на Джаганг? Още по-страшно — на Сестра на мрака? Познавам някои от тези жени, Ричард, знам колко са жестоки. Те изпълняват заповедите на Джаганг, но всъщност истинският им господар е Пазителят на отвъдния свят. Готов ли си да се закълнеш, че няма да те предаде?

Ричард я погледна в очите.

— Спя спокойно, въпреки че ти имаш нож. Дженсън се изправи на мястото си. Усмихна се, но на Ричард му се стори, че е по-скоро, за да прикрие сконфузването си, отколкото от нещо друго.

— Какво друго каза Ничи? — попита Калан, нетърпелива да се върнат към обсъждания въпрос.

— Само това — че трябва да отида на мястото на срещата вместо нея — отвърна Сабар.

Ричард знаеше, че Ничи действа предпазливо. Не би казала на младежа повече от необходимото — в случай че попадне в плен.

— А тя как разбра къде се намирам?

— Обясни ми, че те усеща посредством някаква магия. Магическите и способности не отстъпват по нищо пред красотата и.

Сабар изрече последното с благоговение. Нямаше представа и за половината от способностите на Ничи. Тя бе една от най-могъщите чародейки, съществували някога. Сабар не знаеше, че преди, докато още бе на страната на Ордена, Ничи бе известна като Господарката на смъртта.

Ричард предположи, че Ничи е използвала връзката с Господаря Рал, за да разбере местонахождението му. Тази връзка изискваше да си искрено верен на Господаря Рал, а не да си повторил просто механично някаква клетва; силата и закриляше верноподаниците на Господаря Рал от пътешественика по сънищата. Благодарение на тази връзка чистокръвните Д’Харанци като Кара можеха да узнаят местоположението на своя Господар Рал. Калан бе признала на Ричард, че и действа изнервящо, че Кара винаги знае къде е той. Ничи не беше Д’Харанка, ала като чародейка също бе свързана с Ричард, така че вероятно бе използвала способностите си, за да разбере къде се намира той.

— Ничи сигурно е имала причина да те изпрати при нас, Сабар — каза Ричард, — едва ли е искала само да ми съобщиш, че не може да ме изчака.

— Разбира се — отвърна веднага Сабар и закима енергично, сякаш съжаляваше, че се е наложило Ричард да му напомня. — Когато я попитах какво иска да ти предам, тя отвърна, че ти е написала писмо. — Сабар повдигна коженото капаче на кесията, висяща на колана му. — Каза още, че като е разбрала колко далече се намираш, се е почувствала объркана и е решила, че не може да си позволи да пропътува такова огромно разстояние, за да се видите. Поиска да и обещая, че на всяка цена ще те намеря и ще ти предам писмото. Вътре било обяснено защо не може да те чака повече.

Сабар измъкна писмото с два пръста, сякаш бе отровна змия, а не свитък с червен восъчен печат.

— Ничи ме предупреди, че е опасно — обясни той, като гледаше Ричард в очите. — Каза, че ако някой друг освен теб го отвори, трябва да гледам да застана възможно най-далеч от него, иначе може и аз да умра.

Сабар внимателно постави свитъка в отворената длан на Ричард. Хартията бе приятно топла. Червеният восък засия, сякаш озарен от слънчев лъч, макар че навън се смрачаваше. По гладката повърхност плъпнаха тънки пукнатини, сякаш есенен лед се пропука под тежестта на нечий крак. Восъкът изведнъж изпращя и се разпадна на парченца.

Сабар преглътна.

— Хич не ми се мисли какво щеше да стане, ако друг освен тебе се беше опитал да го отвори.

Дженсън отново се наведе напред.

— Това магия ли беше?

— Сигурно — отвърна Ричард и се зае да развива свитъка.

— Но аз го видях как се разпада — поверително прошепна тя.

— А нещо друго видя ли?

— Не, просто изведнъж се счупи на парчета.

Ричард взе с два пръста едно от парчетата, паднали върху дланта му.

— Вероятно е обвила писмото с магическа мрежа, която да се отключи само с моето докосване. Ако някой друг се бе опитал да проникне през мрежата и да отвори свитъка, заклинанието щеше да се задейства. Моето докосване е елиминирало печата. Ти си видяла резултата от магията — счупения печат, — а не самата магия.

— Я чакай! — Сабар се плесна по челото. — Къде ми е акълът? Трябваше да ти дам и това!

Той трескаво свали ремъците на раницата от раменете си и я сложи в скута си. Бързо развърза кожените каишки и заровичка вътре, после внимателно извади нещо, опаковано в черна ватирана материя. Беше трийсетина сантиметра дълго и не много дебело. Изглеждаше доста тежичко в ръцете му.

Дженсън се наведе още по-напред, очарована от тайнствения вид на старателно опакования предмет.

— Какво е това?

Сабар сви рамене.

— Ничи не ми каза. — По изражението на лицето му личеше, че не се чувства особено добре в ролята на куриер, който не е наясно с по-голямата част от мисията си. — Когато Ничи те погледне и ти каже да направиш нещо, последното, за което си мислиш, е да задаваш въпроси.

Ричард продължи да развива писмото с усмивка на уста. Разбираше прекрасно какво има предвид Сабар.

— Ничи спомена ли кой има право да разопакова пакета?

— Не, Господарю Рал. Каза само да ти го предам и че писмото щяло да обясни всичко.

— Ако беше обвила и пакета с магическа мрежа, щеше да те предупреди — отбеляза Ричард, след което махна с ръка към пакета, оставен край огъня. — Би ли го разопаковала, Кара, докато ние с Калан прочетем писмото.

Докато Кара, седнала с кръстосани крака на земята, се бореше със завързаните на възел кожени каишки, омотани около черния пакет, Ричард повдигна писмото така, че и Калан да може да вижда, и двамата зачетоха наум.

Скъпи Ричард и Калан,

Съжалявам, че не мога да ви кажа веднага всичко, което бих искала да знаете, но се появиха спешни задачи, с които трябва да се заема и които не търпят отлагане. Джаганг започна нещо, което не вярвах, че е възможно. Посредством способностите си на пътешественик по сънищата той е принудил Сестрите на мрака, които са под негова власт, да се опитат да превърнат хора в оръжия, както е ставало по време на Голямата война. Само по себе си това е доста опасно начинание, но Понеже Джаганг не притежава дарбата, познанията му върху този процес са доста повърхностни. Той е като непохватен бик, който се опитва да плете дантела с рогата си. Сестрите използват живота на магьосници като храна за експериментите му. Все още нямам информация докъде са стигнали, но ме е страх да си помисля какво бих могла да открия. По-долу ще ви пиша повече по този въпрос.

Но най-напред за предмета, който ви изпращам. Открих го, докато се опитвах да уловя следата ти и да те проследя до мястото, където си бяхме определили среща. Предполагам, вече си го виждал, понеже установих, че е докосван от някой, който е във връзка с теб.

Това е предупредителен маяк. Той е бил задействан — не от това докосване, а от събитията. Не искам да преувеличавам опасността, която представлява.

Единствено древните магьосници са способни да сътворяват подобни предмети; за тяхната направа са нужни едновременно Адитивна и Субстрактивна магия, при това и двете трябва да са вродени. Дори при това положение те се срещат твърде рядко и трябва да призная, че досега не бях виждала подобен.

Но все пак знаех за съществуването им от книгите в подземията на Двореца на пророците. Тези предупредителни маяци се поддържат в дееспособност благодарение на връзката им с мъртвия магьосник, който ги е създал.

Ричард се отпусна назад и въздъхна притеснено.

— Как е възможно да съществува такава връзка? — попита Калан.

Не бе нужно да чете между редовете, за да разбере, че Ничи го предупреждава възможно най-сериозно.

— Вероятно има някаква връзка с отвъдния свят — прошепна Ричард.

Калан го погледна и в зелените и очи затанцуваха искрици от огъня.

Тя погледна и Кара, която все още се бореше с възлите и разчепкваше една от кожените каишки около предмета, свързан с мъртвия магьосник в отвъдния свят. Калан се върна към писмото и зачете нататък.

Доколкото съм чувала, тези предупредителни маяци притежават могъщи и жизненоважни предпазни щитове, създадени да отблъскват големи опасности. Те вървят по двойки. Първият маяк винаги е от кехлибар. Той служи като предупреждение към онзи, който е пречупил печата. Докосването на високопоставен човек или някой, който е във връзка с високопоставен човек, го разпалва и по този начин той оповестява същността си и започва да действа по предназначение — като предупреждение към замесените. Едва след като бъде предупреден въпросният човек, е възможно унищожаването на маяка. Изпращам ти го, за да съм абсолютно сигурна, че си го видял.

Конкретната същност на втория маяк не ми е особено ясна, ала знам, че той е предназначен за онзи, който е способен да премести печата.

Не познавам структурата на печата, нито знам какво предпазва той. Без съмнение обаче той е бил разчупен.

Източникът на пропукването, но не и специфичната причина, отключила този маяк, е сама по себе си очевидна.

— Ей, я почакайте — провикна се Кара и отстъпи, сякаш от черния пакет бе излязла смъртоносна зараза, — този път вината не е моя. — Тя посочи пакета. — Този път ти ми каза да го направя.

В средата на недоразопакования черен пакет стоеше полупрозрачната статуя, която Кара веднъж вече бе докоснала.

Статуята бе съвсем същата — изобразяваше Калан.

Лявата и ръка бе притисната към хълбока, дясната — повдигната в указателен жест. Жената, изваяна с крехка и фина снага, във формата на пясъчен часовник и сякаш бе направена от прозирен кехлибар, през който се виждаше във вътрешността и.

От горната част на пясъчния часовник се процеждаха песъчинки, които минаваха през тънкото кръстче и падаха в бухналата пола на Майката Изповедник.

Пясъкът продължаваше да се процежда бавно, точно както предишния път, когато Ричард бе видял статуята. Тогава горната половина бе по-пълна от долната. Сега бе обратното.

Лицето на Калан бе пребледняло.

Първия път, когато я видя, Ричард не се нуждаеше от обясненията на Ничи, за да разбере колко е опасна тази статуя. Не позволи на никой от спътниците си да я докосне. Когато за пръв път попаднаха на нея в една скална ниша встрани от пътеката, тя почти се сливаше с фона, изглеждаше матова и непрозрачна, съвсем тъмна, но ясно си личеше, че е Калан. Лежеше на една страна.

Кара никак не бе доволна от находката и не искаше да оставя изображение на Калан, което не се знаеше в чии ръце би могло да попадне. Морещицата мигновено сграбчи статуята, без да се вслуша във внезапния вик на Ричард да я остави на мястото и.

Щом Кара я взе, фигурата започна да се избистря.

Паникьосана, Кара я остави на мястото и.

В този миг дясната ръка се повдигна и посочи на изток.

Тогава започнаха да виждат през статуята и забелязаха, че пясъкът вътре тече.

Предполагаемата опасност от изтичащия пясък ги изправи на нокти. Кара понечи да я вдигне и да я обърне, за да не позволи на пясъка да тече. Ричард, който нямаше представа какво представлява намереният предмет, но се съмняваше, че подобно просто действие ще разреши проблема, не и позволи да я пипне. Натрупа камъни и клони, за да я скрие от случайни погледи. Но явно това не бе помогнало.

Сега вече знаеше, че докосването на Кара няма нищо общо с хода на събитията, освен — може би — че е задействало предупреждението, така че не виждаше причина да променя първоначалното си становище.

— Остави я, Кара.

— Да я оставя ли?

— Сложи я да легне — както се канеше да направиш предишния път; нека видим дали пясъкът ще спре.

Кара го изгледа за момент, след което повали статуята с носа на обувката си.

Пясъкът продължи да тече, сякаш статуята стоеше изправена.

— Как е възможно това? — попита Дженсън, очевидно потресена. — Как може пясъкът да продължи да тече — нали фигурата е в хоризонтално положение!

— Значи го виждаш? — попита Калан. — Виждаш течащия пясък?

Дженсън кимна.

— Определено, и държа да ви кажа, че цялата настръхнах при тая гледка.

Ричард само я погледна, докато тя гледаше полегналата на една страна статуя на Калан. Пясъкът, течащ странично през статуята, би трябвало да е задействан с магия. Дженсън бе колона на Сътворението, дупка в света, по рождение лишена от дарбата наследничка на Мрачния Рал. Не би следвало да вижда магия. И въпреки това я виждаше.

— Не мога да не се съглася с младата дама — намеси се Сабар. — Това е дори по-страховито от онези гигантски черни птици, които видях да кръжат в небето миналата седмица.

Калан се изправи.

— Значи си видял…

Чул предупредителния вик на Том, Ричард скочи на крака и мигновено извади меча си. Характерният метален звън огласи нощния въздух.

Магията не откликна на изваждането на меча.

Четиринадесета глава

В МИГА, В КОЙТО РИЧАРД ПОСЕГНА към ножницата си, Калан се метна встрани, за да не пострада от острието. Характерният метален звън, съпровождащ изваждането на меча, се смеси с предупредителния вик на Том, който все още огласяше околните хълмове и изпрати по тялото и вълна от ужас; Втренчена в пустото черно на нощта, тя инстинктивно посегна към своя меч, но се сети, че го бе прибрала в каруцата, за да не повдига подозренията на случайни хора относно самоличността си — в Стария свят не бе прието жените да носят оръжия.

На светлината на огъня Калан ясно видя лицето на Ричард. Беше го виждала да изважда Меча на истината безброй пъти и в най-различни ситуации — още от първия път, когато Зед му го връчи и му заповяда да го извади, а Ричард предпазливо го измъкна от ножницата, а после още много пъти, докато го бе използвал в битки или при самозащита.

Когато Ричард изваждаше меча си, заедно с оръжието биваше освобождавана и съпровождащата го магия. Това оръжие функционираше само така; магията не бе създадена просто за да защитава притежателя на меча, а — и което беше по-важното — би следвало да представлява естественото продължение на неговите намерения. Мечът на истината не бе някакъв си амулет — той бе оръдието на труда на Търсача на истината.

Същинското оръжие обаче бе самият Търсач, владеещ меча. Магията на меча откликваше на неговите желания.

При всяко освобождаване на меча от ножницата Калан бе виждала как магията започва да танцува застрашително в сивите очи на Ричард.

Сега обаче в тях нямаше и следа от магията на меча; хищният поглед си бе изцяло неговият.

Този факт явно я стъписа, но истински изненадан беше самият Ричард. Той се поколеба за момент, сякаш не знаеше какво да предприеме.

Преди да са успели дори да се запитат за причината, накарала Том да изкрещи, от сенките на близките дървета се откъснаха тъмни фигури, които внезапно нападнаха бивака им. Неочакваната врява и безумството на смразяващите кръвта викове изпълниха нощния въздух, щом непознатите нахлуха в осветените от огъня граници на бивака.

Не приличаха на войници — не носеха униформи — и не нападаха като войници — с извадени оръжия. Калан не забеляза никой от тях да размахва меч или копие, или поне нож.

Въоръжени или не, нападателите бяха доста на брой и надаваха свирепи бойни викове, сякаш не биха се задоволили с нищо друго, освен с кървава сеч. Тя обаче знаеше, че внезапният шок от оглушителния шум бе тактика, предназначена да внуши ужас и да обезоръжи изненадания враг, като по този начин го направи по-лесна плячка. Знаеше го, понеже самата тя бе прибягвала до подобна тактика.

С меч в ръката, Ричард бе в стихията си; съсредоточен, целеустремен, изпълнен с няма решителност — дори без съпровождащата меча му магия.

С появяването на нападателите мечът, задвижен от гнева на Ричард, изсвистя във въздуха; острието попи от светлината на огъня и се обагри в червено. В момента на атаката Калан за секунда си помисли, че без магията на меча са обречени.

Само за един кратък миг в спокойния доскоро бивак настъпи истински ад. Макар нападателите да не бяха облечени като войници, бяха все здравеняци и в движенията им ясно се четяха смъртоносните им намерения.

Един от тях се хвърли напред, разперил широко ръце, за да попречи на Ричард да извади меча си. Върхът на острието изсвистя, задвижен от кървава решителност. Мечът отсече една от вдигнатите ръце на мъжа, след което пръсна черепа му. Въздухът над огъня бе опръскан с фонтан от кръв, натрошени кости и мозък. Върху Ричард се нахвърли друг мъжага, когото Мечът на истината прониза в гърдите. Само за миг двама от нападателите бяха мъртви.

Магията най-сетне като че се събуди и откликна на желанията на Ричард.

Калан не можеше да проумее какво целят тези хора. Атакуваха невъоръжени, но изглеждаха дълбоко мотивирани и настървени. Бързината, с която се движеха, многочислеността, едрите им тела и яростните изражения на лицата бяха достатъчни, за да накарат всеки противник да се разтрепери от страх.

Мракът бълваше все нови и нови нападатели. Кара им препречи пътя, размахала своя Агиел. При допира с него мъжете надаваха нечовешки викове от болка и в редиците им явно настъпи смут. Сабар, с нож в ръка, се въргаляше в смъртна схватка с един от враговете, който го бе нападнал в гръб. Дженсън избегна друг, протегнал се да я хване за косата. Докато се завърташе, за да избегне хватката му, успя да раздере лицето му с ножа си. Виковете му се сляха с пронизителния хор на другарите му.

Калан установи, че към крясъците на нападателите се прибавя и цвиленето на уплашените коне. Агиелът на Кара, врязан в нечий тлъст врат, предизвика изпълнен с болезнен ужас писък. Мъжете нападаха с викове и си крещяха заповеди, които мечът на Ричард рязко прекъсваше. Като че цялото крещене бе съсредоточено около повалянето на четиримата от бивака.

Изведнъж Калан разбра какво става. Целта на нападателите не бе да ги убият, а да ги заловят. За тези хора убийството би било проява на върховна милост в сравнение с онова, което възнамеряваха да им сторят.

Двама здравеняци се спуснаха през огъня с широко разперени ръце, готови да се хвърлят върху Ричард и Калан. Кара се протегна, сграбчи единия за ризата и го дръпна рязко към себе си. Заби Агиела си в корема му и го повали на колене. Другият най-неочаквано бе посрещнат от меча на Ричард, пронизал тялото му със забележителна енергичност. Викът на смъртна болка бе кратък, след което острието намери гърлото му. Кара, застанала над коленичилия мъж, опря Агиела си в гърдите му и го завъртя, при което онзи се строполи, преди да е успял да гъкне.

В това време Ричард вече прескачаше огъня, за да се вреже в ядрото на нападателите. Щом ботушите му тупнаха тежко на земята, мечът му разполови противника на Сабар и по земята се разпиляха кръв и черва.

Мъжът, одраскан от Дженсън, се надигна, но бе посрещнат от ножа и, движен от отчаян ужас. Тя отскочи назад и онзи се строполи в краката и, инстинктивно стискайки се за гърлото, след като ножът на Дженсън бе прерязал трахеята му. Кара докопа един, който тъкмо се канеше да нападне Дженсън в гръб. Морещицата, чието лице бе въплъщение на дивата и ярост, вдигна Агиела си към гърлото му и полетя с мъжа към земята, където онзи умря, давейки се в собствената си кръв.

В следващия миг Калан видя как нападателите, обградили Ричард, започват да вадят ножове. Явно бяха изоставили намерението си да го повалят, разчитайки на численото си превъзходство, и бяха решили да използват оръжията си. Новата заплаха обаче само засили яростта на Ричард. По огъня в очите му личеше, че магията на меча вилнее с пълна сила.

За миг Калан остана втрещена от видяното: Ричард бе дотолкова безжалостно увлечен в самоотбраната си, че актът на убийството се бе превърнал в изящна проява на изкуство — в танц със смъртта. В сравнение с плавните движения на Ричард, нападателите се блъскаха като озверели бикове. Без нито едно излишно движение Ричард се промушваше между тях, все едно бяха неподвижни статуи, мечът му ги посичаше с необуздана жестокост. Всеки замах бе смъртоносен. Всяко пробождане намираше плът или кокал. Всяко завъртане отблъскваше и смазваше поредната атака. Нямаше пропуснати възможности, нито напразни удари, нямаше неулучени цели или леко ранени противници. Завъртеше ли се, за да избегне вражески удар, втурнеше ли са в поредната атака, той винаги попадаше право в целта.

Калан бе бясна, че мечът и не бе с нея. Никой не знаеше колко още нападатели ще изникнат от мрака. Никой не знаеше по-добре от нея какво е да се чувстваш безпомощен сред шайка убийци. Заотстъпва към каруцата.

Дженсън и Сабар бяха повалени едновременно от внезапно изникнал от сенките едър мъжага. Още недокоснали земята, онзи се стовари отгоре им и ги остави без дъх. Огромните му лапи приковаха китките им към земята, при което ножовете им станаха безполезни.

Мечът на Ричард се стрелна със светлинна скорост и се стовари върху великана, поразявайки гръбнака му. Ричард коленичи и се завъртя, за да замахне с меча си към друг нападател, втурнал се яростно към него, за да го изненада, преди да се е изправил. На лицето на мъжа се изписа ужас и изненада, когато вместо да прониже Ричард, самият той се оказа пронизан от меча му, при това до дръжката. Здравенякът, притиснал Дженсън и Сабар, бе разтърсен от мощни конвулсии, те използваха момента и се освободиха от тежестта му. Ричард, който все още бе на коляно, издърпа меча си от тялото на смъртно ранения мъж, чието тяло се строполи до него.

В лагера се втурна поредният нападател, огледа се, за да се ориентира, но Кара го посрещна с Агиел във врата. Докато той се свличаше на земята, Морещицата заби лакътя си в лицето на следващия, който се опитваше да я нападне в гръб, използвайки, че е заета с друго. Мъжът нададе вик и ръцете му се напълниха със собствените му натрошени кости и кръв. Кара се завъртя и го изрита между краката. Той падна възнак, ръцете му покриха гениталиите му, а Кара го изрита с коляно в устата, обърна си и повали трети нападател, забивайки Агнела си в гърдите му.

Следващият се хвърли върху Сабар и го просна по гръб. Сабар не се поколеба да използва ножа си, който пропадна до дръжката в меката плът. Един здравеняк се възползва от моментното затишие и понечи да грабне писмото, оставено без надзор на земята. Калан се хвърли към юмрука, стиснал свитъка, но не го достигна; онзи търти да бяга. Дженсън препречи пътя му. Мъжът се опита да я изтласка, без да спира. Дженсън залитна, но се окопити навреме и ножът и го прониза между раменете.

Дженсън продължи да стиска дръжката и с мощен натиск завъртя острието, при което онзи се изви на дъга и изкрещя от болка, после се чу яростен рев, преминал във влажно гъргорене, накрая всичко утихна. Ножът на Дженсън бе достигнал сърцето му. Мъжът се олюля, препъна се и се строполи върху огъня. Пламъците подхванаха дрехите му. Калан посегна да изтръгне свитъка от ръката му, докато нещастникът се мяташе в агонизираща болка, ала горещината не и позволи да се приближи достатъчно.

Бе твърде късно; писмото, от което двамата с Ричард бяха прочели едва част, пламна и само за броени мигове се превърна в пепел и се завихри във въздуха под тътена на пламъците.

Калан прикри с ръка устата и носа си, усети как и се повдига от вонята на опърлена коса и плът и отскочи назад, далеч от огнените пламъци. Струваше и се, че битката продължава с часове, навсякъде се валяха трупове, но от мрака продължаваха да изникват нови и нови нападатели.

Щом се отдалечи от пламъците и се освести от неуспешната акция за спасяване на писмото, Калан възобнови опитите си да се добере до каруцата и до меча си. На пътя и се изпречи огромен като канара мъжага. При вида на невъоръжената жена на лицето му грейна широка усмивка.

Зад гърба на ухиления бабанка Калан мярна Ричард. Погледите им се срещнаха. Той размахваше меча си с неистова сила, решен да потуши вражеската атака, преди някой от другарите му да е пострадал.

Но не можеше да бъде навсякъде.

Не бе достатъчно близо, за да стигне до нея навреме. Въпреки това не се поколеба да опита. Калан бе сигурна че няма да успее. Бе твърде далеч. Усилията му се оказаха напразни.

Потънала в очите на мъжа, когото обичаше повече от самия живот, тя видя първичната му ярост; знаеше, че Ричард не може да прочете нищо по лицето и — това бе лице на Изповедник, както я бе учила майка и. В следващия миг врагът застана помежду им и прекъсна визуалния контакт.

Калан се съсредоточи върху нападателя. Той вървеше към нея с вдигнати ръце — мечка, подгонила жертвата си. Беше стиснал зъби в няма решителност. Лицето му се изкриви в страховита гримаса, цялото му същество се напрегна от усилието да докопа набелязаната жертва.

Тя знаеше, че врагът е твърде близо и няма време за губене.

Този наглец веднъж бе спасил кожата. Беше успял да надхитри Сабар и Дженсън. Бе заобиколил Ричард и бе избегнал Агиела на Кара, докато тя се занимаваше с друг нападател. Не се беше спуснал в безумна необмислена атака като другарите си; действаше по план и изчакваше най-подходящия момент.

Този човек знаеше, че е много близо до успеха.

Оставаше му само една последна крачка и усилията му щяха да бъдат възнаградени.

Калан чу вика на Ричард, докато погледът и не се откъсваше от блесналите от ярост очи на нападателя.

Онзи се втурна в атака с боен вик. Краката му се отлепиха от земята и той полетя към Калан. Злокобната му усмивка издаваше увереността му.

През полуотворената му уста проблеснаха кучешките му зъби. Всичките му зъби бяха жълтеникави, с изключение на един горен, който тъмнееше, а върху матовата му повърхност ясно се открояваше белег — сякаш се бе одраскал с ножа си, ядейки парче жилаво месо. Небръснатата брада на исполина изглеждаше като четина. Лявото му око бе леко притворено. Връхчето на дясното му ухо липсваше, изрязано във формата на буквата V. По същия начин някои фермери белязваха добитъка си.

В тъмните му очи отскочи нейното отражение, дясната му ръка се вдигна във въздуха.

Калан се запита дали този човек има жена, дали някой мисли за него, тъгува по него, страда от липсата му. Дали има деца и ако има, на какво би научил децата си човек като него. За миг през главата и премина ужасът, че това нечистоплътно чудовище може да се окаже отгоре и, четината му да одраска бузата и, напуканите му устни да се впият в нейните, жълтите му зъби да обходят шията и, цялото му същество да се отдаде на ниските му страсти.

Времето течеше.

Тя вдигна ръка. Мъжът се стовари отгоре и. Дланта и се спря в гърдите му и усети грубото сукно на тъмнокафявата му риза.

Разполагаше с частица от секундата, преди туловището му да я затисне върху голата земя. Ричард не бе успял да направи и крачка напред.

Исполинът сякаш застина във въздуха.

Времето и принадлежеше.

Той и принадлежеше.

Суетнята на битката, виковете, писъците, крясъците; вонята на пот и кръв; блясъкът на стомана, сблъсъкът на тела; ругатните и ревът; страхът, ужасът, спиращото дъха страхопочитание… яростта… вече не съществуваха за нея. Тя бе попаднала в тишината на своя собствен свят.

Могъщата и сила — макар Калан да бе родена с нея и да я усещаше дълбоко в ядрото на съществото си — в много отношения и се струваше неразбираема, невъобразима, далечна. Знаеше, че ще я усеща по този начин, докато не я освободи, след което за пореден път ще се слее с невъобразимо могъща сила, която можеше да се разбере само ако бъде изпитана. Макар да я бе освобождавала безброй пъти и да бе напълно готова за нея, изключителната и жар и буйност винаги я бяха удивлявали.

Готова за мощния поток на силата си, тя измери с хладен поглед противника си.

Докато той летеше към нея, решен да я повали, времето бе на негова страна.

Сега то и принадлежеше изцяло.

Тя усети тъканта на грубата му риза, косматите му гърди под плата.

Изненадата от неочакваната атака, цялата агресия на грубия акт вече ги нямаше. Сега съществуваха само нападателят и Калан, завинаги свързани чрез онова, което предстоеше да се случи. Решавайки да ги нападне, този мъж бе избрал съзнателно съдбата си. Убедеността и в онова, което трябваше да стори, отряза пътя на всички емоции и тя не усещаше нищо — нито радост, нито дори облекчение; нито омраза, нито дори ненавист; нито състрадание, нито дори мъка.

Калан изчисти съществото си от тези чувства, за да освободи място за мощния поток на силата — да и даде тласък.

Онзи нямаше шанс.

Принадлежеше и изцяло.

Убеден, че само след миг ще се превърне в тържествуващия похитител на беззащитната жена, че плячката ще бъде само и единствено негова, мъжът сияеше, обзет от опияняваща, неземна радост.

Калан освободи силата си.

Отключена от нямата и решителност, потисканата и досега вродена сила се трансформира в могъщ поток, готов да промие самата същност на чуждото съзнание.

В тъмните очи на нападателя проблесна искрица на съмнение, че е започнал необратим процес, който той няма как да осмисли. В следващия миг той осъзна, че животът му, такъв, какъвто го е познавал до момента, е свършил. Всичко, за което бе копнял и лелеял, за което бе работил и се бе надявал, бе се молил и бе имал, обичал и мразил… беше свършено.

В очите и нямаше и капка милост и това повече от всичко друго го изпълни с неконтролируем ужас.

Във въздуха отекна гръмотевица без гръм.

В този миг магията и бе едновременно чиста, красива и изискана, но и ужасяваща.

Онази частица от времето, с която разполагаше Калан, преди мъжът да се хвърли отгоре и, още не бе започнала.

По очите му позна, че той няма време дори за една светкавична мисъл. Дори усещанията му бяха изпреварени от вълната мощна магия, която раздра съзнанието му и унищожи завинаги човека, който някога бе представлявал.

Силата и достигна жертвата и разтърси въздуха.

Звездите потрепериха.

По земята се разхвърчаха искри от огъня, подгонени от могъщия обръч на силата и потушени в облак прах. Ударната вълна разлюля дърветата, посипа се дъжд от иг-лички и листа.

Той и принадлежеше.

Летящото му туловище я закачи, но тя успя да отскочи навреме и не пострада сериозно. Здравенякът профуча покрай нея и се заби в земята по лице.

Без да се поколебае нито за миг, той се изправи и застана на колене. Вдигна ръце в умоляващ жест. Очите му плувнаха в сълзи. Устата му, която само миг по-рано бе изкривена в извратено очакване, сега изразяваше неподправена болка.

— Моля ви, Господарке — изхленчи той, — заповядайте ми нещо!

За пръв път в новия му живот Калан го удостои с емоция — с презрение.

Петнадесета глава

НАД ИНАЧЕ ПРИТИХНАЛИЯ БИВАК СЕ ИЗВИСИ нещастното, уплашено блеене на Бети. По земята се валяха трупове. Атаката като че бе приключила. Ричард, без да губи нито секунда, си запроправя път през касапницата, за да се добере до Калан. Дженсън стоеше неподвижно край огъня, Кара оглеждаше телата за някакъв признак на живот.

Калан остави мъжа, когото току-що бе докоснала със силата си, коленичил в прахта, и се отправи към Дженсън. Ричард я пресрещна и с облекчение плъзна ръка около кръста и.

— Добре ли си?

Тя кимна и с бърз поглед прецени ситуацията в бивака, следейки за нови нападатели; наоколо имаше само трупове.

— А ти как си? — попита го.

Ричард явно не чу въпроса и. Ръката му се отдръпна.

— Добри духове! — изпъшка той и се спусна към едно от телата.

Сабар.

Застанала недалеч, цяла разтреперана от ужас, Дженсън все още стискаше ножа си като за самоотбрана; очите и бяха широко ококорени. Калан я прегърна и зашепна, че всичко е свършило, че всичко е наред.

Дженсън се вкопчи в нея.

— Сабар… той искаше да ме… защити…

— Знам, няма нищо — продължи да я успокоява Калан. Забеляза, че Ричард не бърза да сложи Сабар да легне по гръб. Ръката на младежа падна тежко покрай тялото му. Сърцето на Калан замря.

Том влетя в лагера, като едва дишаше. Целият бе омазан в кървава пот. Дженсън изпищя и се хвърли в обятията му. Той я гушна и притисна главата и до рамото си, като в същото време се мъчеше да си поеме дъх.

Бети надаваше тревожни вопли изпод каруцата; напусна скривалището си едва след настоятелните окуражителни подканвания на Дженсън. Скимтящата козичка най-сетне се престраши и се стрелна светкавично към стопанката си, за да се зарови в полите и. Том не изпускаше от очи близките сенки.

Кара хладнокръвно обиколи всички трупове, следейки внимателно за някакъв признак на живот. За повечето нападатели нямаше никакво съмнение, че са мъртви. Тук-там Морещицата се навеждаше, за да подритне нечие неподвижно туловище с крак или да го бодне с Агиела си. Но изобщо не изглеждаше притеснена, така че явно нямаше живи.

Калан съчувствено погали Ричард по гърба, докато той стоеше коленичил край тялото на Сабар.

— Колцина трябва да загинат — попита той с горчивина, — заради престъпната си страст към свободата, заради греховното си желание да живеят собствения си живот?

Калан забеляза, че юмрукът му още стиска Меча на истината. Магията, откликнала тъй неохотно на зова на Ричард, все още танцуваше страховито в очите му.

— Колко още! — извика той.

— Не знам, Ричард — прошепна в отговор тя.

Той намери с поглед здравеняка, докоснат от силата на Калан, който стоеше на колене в прахта, въздигнал ръце в умолителен жест, в очакване на нейните заповеди, без да смее да гъкне.

Веднъж докоснат от Изповедник, човек губеше изцяло самоличността си. Преставаше да съществува в досегашната си същност. Неговото предишно аз биваше заличено завинаги.

На негово място магията на Изповедническата сила поставяше една безпрекословна отдаденост на желанията и нуждите на Изповедника, докоснал въпросния човек. Всичко останало губеше смисъл. Единствената цел в живота на такъв човек бе да изпълни волята на Изповедника, да задоволи желанията и и да отговори на всеки неин въпрос.

За докоснатия от Изповедник не съществуваше престъпление, което не бе готов да признае, щом Господарката му пожелае това. Това бе и единствената цел, с която бяха създадени Изповедниците. В известен смисъл тяхната мисия бе доста сходна с тази на Търсача — разкриването на истината. В обстоятелства на война, както и в редица други житейски ситуации, истината бе най-важното условие за оцеляване.

Коленичилият недалеч мъж се гърчеше в агония, понеже Калан не му бе поставила никаква задача. За него нямаше по-голямо мъчение, не съществуваше по-ужасяваща бездна от нейното мълчание, лишаващо го от възможността да разбере непосредствените и желания. Без нея съществуването му губеше своя смисъл. Беше се случвало хора, докоснати от Изповедническата сила, но не получили заповед за действие, да загиват.

Всичко, което тя пожелаеше — да узнае името му или името на любимата му жена, да убие собствената си майка, — щеше да го направи безкрайно и неизразимо щастлив, защото най-сетне е получил задача, с изпълнението, на която ще и достави удоволствие.

— Да разберем за какво беше всичко това — изръмжа едва чуто Ричард.

Изтощена, Калан погледна падналия на колене мъж. Беше толкова скапана, че едва се крепеше на краката си. По шията и се стичаха струйки пот. Имаше нужда от почивка, ала най-напред трябваше да свърши нещо друго.

Ричард тръгна към коленичилия мъж, чиито очи не се отделяха от Калан, но изведнъж се закова на място. В прахта се валяха останките от статуята, която Сабар бе донесъл. Бе натрошена на стотици парченца, толкова малки, че не личеше от какво са части, само дето бяха запазили прозирния си кехлибарен цвят.

В писмото си Ничи споменаваше, че веднъж изпълнила предупредителната си функция, статуята не е необходима повече — а предупреждението беше, че Калан по някакъв начин е успяла да счупи щит, охраняващ нещо безкрайно опасно.

Калан нямаше представа какво точно, но се боеше, че знае прекрасно как го е повредила.

По-притеснителното обаче беше, че заради нейните действия бе пострадала магията на Ричард.

Докато Калан гледаше натрошените парчета от кехлибарената статуя, я обзе отчаяние.

Ричард я прегърна през кръста.

— Не давай воля на въображението си. Все още не знаем за какво става въпрос. Дори не сме сигурни, че всичко е вярно — може пък да е станала някаква грешка.

Де да можеше да му повярва.

Ричард най-сетне прибра меча в ножницата си.

— Не искаш ли по-напред да си отдъхнеш малко, да поседнеш?

Загрижеността му за нея остави всичко друго на заден план. И така бе от мига, в който я срещна.

Използването на Изповедническата сила водеше до пълно изтощение. В случая Калан се чувстваше не просто уморена, но като че ли леко и се гадеше. Една от причините да бъде избрана за Майка Изповедник беше изключителната и сила, която и позволяваше да се възстановява за часове, докато на посестримите и Изповедници им бяха нужни ден или дори два. При мисълта, че всички останали Изповедници, които тя тъй искрено обичаше, отдавна бяха мъртви, Калан се почувства още по-зле.

За да се възстанови напълно, щеше да и е нужен един здрав нощен сън. Засега обаче имаше важни проблеми за разрешаване, един от които засягаше Ричард.

— Няма нужда, добре съм — отвърна тя. — Ще почивам после. Да го попитаме каквото искаш да разбереш.

Ричард огледа бивака, в който се валяха човешки крайници, вътрешности и други органи. Земята бе напоена с кръв. От отвратителната воня, подсилена от тлеещото върху огъня тяло, на Калан още повече и прилоша. Тя извърна глава от коленичилия мъж и се отпусна в обятията на Ричард. Едва се държеше на краката си.

— След което ми се ще незабавно да напуснем това място — рече. — Трябва да се махнем оттук. Може да дойдат още — Калан се притесняваше, че ако се наложи Ричард пак да използва меча си, магията може да не му се притече на помощ. — Трябва да си намерим сигурно място за пренощуване.

Ричард кимна в знак на съгласие. Огледа околността, без да я пуска от прегръдката си. Въпреки всичко, а може би точно заради случилото се, Калан се чувстваше прекрасно в обятията му. Чу как Фридрих влетя в бивака, като едва си поемаше дъх. Закова се на място, изумен и отвратен от хаоса, който го посрещна.

— Том, Фридрих! — провикна се Ричард. — Имате ли някаква представа дали можем да очакваме още нападатели?

— Не мисля — отвърна Том. — Според мен всички атакуваха наведнъж. Видях ги да излизат от една клисура. Тъкмо бях хукнал обратно, за да ви предупредя, когато четирима ме настигнаха и се нахвърлиха отгоре ми, а останалите се юрнаха в атака.

— Аз не видях никого, Господарю Рал — добави задъхано Фридрих. — Втурнах се към лагера веднага щом чух гюрултията.

Ричард постави ръка върху рамото на мъжа, за да го успокои.

— Помогни на Том да оседлае конете. Не искам да прекарваме нощта тук.

Щом двамата хукнаха да изпълнят заповедта, Ричард се обърна към Дженсън.

— Би ли застлала каруцата с няколко постелки? Искам Калан да си легне, докато намерим ново място за пренощуване.

Дженсън потупа Бети по гърба и козичката послушно тръгна след нея.

— Разбира се, Ричард.

Тя забърза към каруцата, следвана от топуркащата в краката и Бети.

Докато останалите се суетяха около прибирането на багажа, Ричард се зае с изкопаването на плитък гроб. Нямаше време за погребална клада. Самотният гроб бе най-доброто, което можеха да сторят при тези обстоятелства, пък и духът на Сабар вече бе отлетял, така че нямаше защо да бързат с тялото му.

Калан се замисли. След писмото на Ничи, знаейки смисъла на предупредителния маяк, имаше още повече основания да се съмнява, че наистина съществуваха духове и тям подобни. Светът на мъртвите бе свързан със света на живите чрез магия. Самият воал бе магически и се твърдеше, че съществува в хора като Ричард. Вече знаеха, че без магията връзките също ще се разпаднат и че — при положение, че другите светове не могат да съществуват независимо от света на живите, а само в непосредствена връзка с него — ако връзките се разпаднат напълно, останалите светове също ще престанат да съществуват; също както представата за деня не би съществувала, ако го нямаше слънцето.

За Калан бе ясно, че магията се изплъзва от хватката на света, при това от няколко години насам.

И тя знаеше причината. Духовете, били те добри или лоши, както и съществуването на всичко, основаващо се на магията, съвсем скоро можеха да бъдат изгубени. Което означаваше, че смъртта ще стане окончателна във всеки смисъл на тази дума. Не бе изключено дори да не съществува възможност двама влюбени да се намерят в отвъдния свят и да продължат съвместния си живот или пък човек да попадне при добрите духове. Добрите духове и дори самият отвъден свят, щяха да престанат да съществуват.

Щом Ричард изкопа гроба, Том му помогна да положи тялото на Сабар в него. Том кротко се помоли на добрите духове да бдят над своя син, след което двамата с Ричард зариха тялото с пръст.

— Господарю Рал — подхвана Том с тих глас, след като приключиха, — докато част от нападателите се втурнаха срещу бивака, друга част се заеха да изколят конете ни и едва след това се включиха в атаката.

— Всички коне ли са мъртви?

— Оцеляха само моите. Те са доста едрички. Явно онези са се притеснили да не се окажат под копитата им. Неколцина от нападателите останаха да се разправят с мен, така че другите явно са решили, че съм им в кърпа вързан. Казали са си, че по-късно ще имат време да се погрижат и за конете ми — щом приключат с вас четиримата. — Той вдигна рамене. — Или пък са имали намерение да ви заловят, да ви завържат и да ви качат в каруцата.

Ричард прие думите на Том с кимане. Обърса челото си с ръка. Калан си каза, че той изглежда по-ужасно, отколкото се чувства самата тя. Главоболието му явно се бе възобновило и го мъчеше жестоко.

Том огледа бивака и валящите се трупове.

— Какво ще правим с другите тела?

— Ще ги оставим на соколите — без никакво колебание отвърна Ричард.

Том явно нямаше нищо против.

— Ще отида да помогна на Фридрих да запрегне каруцата. Гледката на мъртвите им събратя може да разстрои конете.

Щом Том се отдалечи, Ричард се провикна към Кара.

— Преброй труповете. Искам да знам общата им бройка.

— Какво стана, когато извади меча си, Ричард? — попита тихо Калан, щом Том се отдалечи достатъчно, а Кара се бе вглъбила в поставената и задача.

Той не я попита какво има предвид, нито се опита да разсее тревогата и.

— Нещо не е наред с магията му. Щом извадих меча, магията не откликна на зова ми. Онези превземаха лагера ни и нямах нито секунда за губене. Щом посрещнах първия нападател, магията ми изведнъж се възпламени. Сигурно е свързано с главоболията — може би те пречат на способността ми да установя контакт с магията на меча.

— При последните ти главоболия нямаше проблем с магията на меча.

— Казах ти, не давай воля на въображението си. Проблемът се появи, откакто главоболията се върнаха. Може би причината е в тях.

Калан не бе сигурна, че има смелостта да му повярва и че самият той е убеден в думите си. Но вероятно бе прав. Проблемът с магията на меча се беше появил съвсем наскоро — след възобновяването на главоболията му.

— Нещата се влошават, нали?

Той кимна.

— Хайде да видим какво можем да изтръгнем от него.

Калан въздъхна уморено и се залови с неприятната задача. Не биваше да изпускат възможността да научат каквото могат.

Калан се обърна към коленичилия мъж.

Шестнадесета глава

ЩОМ КАЛАН СЕ ПРИБЛИЖИ, насълзените очи на мъжа се впиха в нея с жадно нетърпение. Дългото очакване — сам, без нейните желания — го бе привело в състояние на пълно отчаяние.

— Идваш с нас — започна хладно Калан. — Ще говориш пред каруцата, за да те държим под око. Ще се подчиняваш на волята на всичките ми приятели, наред с моята. Искрено ще отговаряш на всичките ни въпроси.

Онзи се хвърли по корем на земята и зацелува стъпалата и, благодарейки за получените разпореждания. Както се влачеше в пръстта с белязаното си ухо, и заприлича не на човек, а на свиня.

Стиснала юмруци, тя изкрещя, извън себе си от ярост.

— Престани! — Не желаеше това мръсно, изпълнено с жестокост животно да я докосва.

Той мигновено отскочи назад, изумен от яростния и тон, ужасен, че поведението му не и се е понравило. Сви се неподвижен в краката и, ококорил очи, изпълнен със страх да не би да направи още нещо, което няма да е по вкуса и.

— Не носиш униформа — започна Ричард. — Ти и останалите не сте ли войници?

— Войници сме, но не от редовната армия — ентусиазирано занарежда мъжът, щастлив да откликне на желанието на Калан. — Ние сме специален отряд на разпореждане на Императорския орден.

— Специален, казваш. И какво по-точно ви е специалното?

Леко озадачен, мъжът погледна към Калан. Тя не му направи никакъв знак. Вече му бе казала, че трябва да изпълнява заповедите на всичките и приятели. Мъжът, най-сетне уверил се в намеренията и, продължи припряно:

— Ние сме специален отряд бойци… към армията… и нашата цел е да залавяме врагове на Ордена… преминаваме тестове за оценка на способностите ни… на верността ни… и за да е сигурно, че ще изпълним успешно мисиите си…

— По-бавно — прекъсна го Ричард. — Говориш прекалено бързо.

Мъжът хвърли бърз поглед към Калан, очите му плувнаха в сълзи, понеже реши, че тя също е недоволна от отговора му.

— Продължавай — насърчи го тя.

— Ние не носим униформи и не разкриваме мисиите си — продължи той, очевидно доволен, че разказът му удовлетворява желанията на Калан. — Обикновено действаме в градовете, като търсим метежници. Смесваме се с хората, оставяме ги да мислят, че сме едни от тях. Когато заподозрем, че се готви заговор срещу Ордена, се внедряваме сред населението, докато стигнем до имената на активистите, после ги залавяме и започваме да ги разпитваме.

Ричард изгледа мъжа продължително, лицето му остана напълно безизразно. Той самият бе попадал в лапите на Ордена и бе „разпитван“. Калан можеше само да гадае какво му се върти в главата в този момент.

— Залавяте само онези, които сте сигурни, че заговорничат — попита Ричард, — или е достатъчно само да заподозрете някого и се нахвърляте върху него и приятелите му?

— Ако има подозрения, че заговорничат, например ако водят затворен живот, откъснат от останалите граждани, ги предаваме за разпит, за да бъде установено какво крият. — Мъжът облиза устни, нетърпелив да разкрие в детайли всичките им методи на действие. — Разговаряме с техни колеги, съседи, научаваме имена на хора, с които са във връзка, на приятели, понякога дори на близки и роднини. Обикновено отвеждаме поне няколко от последните, за да бъдат разпитани и те. По време на разпитите всички признават престъпленията си спрямо Ордена, така че се оказва, че подозренията ни са били основателни.

Калан си помисли, че Ричард ще извади меча си и ще обезглави мъжа на секундата. Ричард знаеше прекрасно как постъпва Орденът с тези свои пленници и колко безнадеждно бе тяхното положение.

Самопризнанията, изтръгнати чрез физическо насилие, често включваха имената на всякакви подозрителни хора, независимо за какво и къде, така че професията на мъчителя всъщност се оказваше доста ангажирана. Хората в Стария свят живееха в постоянен страх, че ще бъдат отведени на някое от многобройните места за разпит.

Набелязваните жертви често нямаха нищо общо със заговорите срещу Ордена; повечето хора бяха прекалено ангажирани с оцеляването си, с изхранването на семействата си, за да имат време и желание да забъркват метежи срещу Императорския орден. Но доста от тях си позволяваха да мечтаят за по-добър живот, споделяха какво биха искали да правят, как да се развиват, да творят, надяваха се, че един ден ще имат имоти, че децата им ще живеят по-добре от тях. След като дългът на човечеството бе да се жертва за добруването на ближния си, а не да гледа собственото си благоденствие, за Императорския орден това не бе просто неподчинение, а откровена подигравка. В Стария свят нищетата бе широко разпространена добродетел, висш дълг.

Имаше и хора, които не мечтаеха за по-добър живот, а всячески се опитваха да се харесат на Ордена, като за целта бяха готови да предадат и най-близкия си човек, стига той да е казал нещо не на място, да се е запасил неправомерно с храна или бели пари за черни дни или пък да е изразил гласно надеждата си за по-добър живот. Изобличаването на такива „предатели“, от друга страна, отклоняваше вниманието на Ордена от съответния информатор. Информаторството се бе превърнало в гаранция за неприкосновеност.

Вместо да извади меча си, Ричард смени темата:

— Колко души бяхте тази вечер?

— Двайсет и осем, заедно с мен — незабавно отвърна мъжът.

— Вкупом ли предприехте атаката?

Онзи кимна, нетърпелив да сподели целия им план, за да спечели одобрението на Калан.

— Искахме да сме сигурни, че вие и… — Очите му намериха Калан и той осъзна несъвместимостта на двете му цели — самопризнанието и доставянето на удоволствие на Майката Изповедник.

Мъжът избухна в сълзи, сключил умолително ръце.

— Прости ми, Господарке! Моля те, прости ми! Колкото в неговия тон имаше плам и жар, толкова нейният бе хладен и дистанциран.

— Отговори на въпроса.

Той престана да хленчи, за да изпълни желанието и. Сълзите му обаче продължиха да се стичат по бузите му.

— Движехме се в плътна група, за да атакуваме едновременно и да сме сигурни, че ще заловим Господаря Рал и… вас, Майко Изповедник. Обикновено когато трябва да заловим голяма група хора, се разделяме, като половината остават назад, за да следят дали някой няма да се опита да избяга, но този път предупредих хората си, че е важно да заловим и двама ви, а имахме информация, че се движите винаги заедно, така че решихме да използваме шанса си. Не исках да рискувам да отвърнете на нападението, така че разпоредих масирана атака, като предварително прерязахме гърлата на конете, за да ви отрежем всеки път за бягство. — Лицето му светна. — Не съм и предполагал, че може да претърпим неуспех.

— Кой ви изпрати? — попита Калан.

Онзи се изсули леко напред, както си беше коленичил, и внимателно протегна ръка да я пипне за обувката. Калан не помръдна, ала леденият и поглед му показа, че докосването му и е крайно неприятно. Ръката му се отдръпна.

— Николас — рече той.

Калан повдигна вежди. Беше очаквала да и отговори, че поръчителят им е Джаганг.

Не изключваше възможността пътешественикът по сънищата да ги наблюдава през очите на този човек. Джаганг и преди им беше изпращал убийци, като предварително се бе настанявал в съзнанието им. По този начин той направляваше и контролираше съответния човек и дори Кара не успяваше да се справи с него. Още по-малко би могла Калан.

— Лъжеш ме. Изпраща те Джаганг.

Мъжът се разхленчи жаловито.

— Не, Господарке! Никога не съм имал пряк контакт с Негово сиятелство. Армията ни е огромна. Аз съм на подчинение на висшестоящите в моето подразделение. Не мисля, че хората, които дават заповеди на моите началници, нито пък началниците на техните началници са достойни за вниманието на Негово сиятелство. Сега той е далеч на север, където посвещава в идеите на Ордена диваците и непросветените; дори не знае за нашето съществуване.

Ние сме ниско разреден отряд, създаден да залавя враговете на Ордена, било то за да ги разпитва или да ги обрича на вечно мълчание. Всички ние идваме от тази част на империята и бяхме извикани именно поради това. Аз не съм достоен за вниманието на Негово сиятелство.

— Но Джаганг те е посещавал — в сънищата ти. Посещавал е съзнанието ти.

— Господарке? — Мъжът изглеждаше ужасен, задето се налагаше да зададе въпрос, вместо да даде отговор. — Не ви разбирам.

Калан го изгледа слисана.

— Джаганг е влизал в съзнанието ти. Говорил ти е.

Искрено объркан, мъжът поклати глава.

— Не, Господарке. Никога не съм виждал Негова светлост. Никога не съм го сънувал — не знам нищо за него, освен че Алтур’Ранг има честта да е негов роден град. Искате ли да го убия, Господарке? Моля ви, ако това е вашето желание, позволете ми да го убия.

Този човек нямаше никаква представа колко абсурдна е самата идея за подобно нещо; но в желанието си да и достави удоволствие, ако тя му заповядаше, той с готовност би откликнал. Калан му обърна гръб, Ричард не откъсваше поглед от него.

Тя се наведе към Ричард и зашепна, така че онзи да не чуе думите и.

— Не знам дали навестените от пътешественика по сънищата осъзнават неговото присъствие, но ми се струва, че би трябвало. Поне онези, с които съм се срещала досега, усещаха Джаганг в съзнанието си.

— Възможно ли е пътешественикът по сънищата да се промъкне в нечие съзнание само за да ни наблюдава, без да допусне да бъде усетен от самия човек?

— Сигурно е възможно — отвърна тя. — Но помисли за милионите жители на Стария свят — едва ли ще знае в чия глава да се настани, за да има по-добра видимост. Та той е най-обикновен човек, нищо, че е пътешественик по сънищата.

— Притежаваш ли дарбата? — обърна се Ричард към мъжа.

— Не.

— Ничи ми е споменавала — продължи Ричард, — че Джаганг обикновено не си дава труда да се занимава с хора без дарбата. За него било трудно да обладае техните съзнания, така че насочвал усилията си към родените с дарбата, които упражнявали контрол над останалите. Предполагам, че в момента е достатъчно зает с всичките Сестри, които залови. Трябва да ги държи изкъсо и да направлява действията им — включително онова, за което споменаваше Ничи в писмото си: че напътства Сестрите в усилията им да превърнат определени хора в оръжия. Освен това играе ролята на главнокомандващ, който организира стратегията на армията си. Занимава се с доста неща, така че е нормално да се интересува само от съзнанията на родените с дарбата.

— Но има и изключения. Ако се наложи, ако реши, че е важно или просто изяви желание, може да влезе и в съзнанието на човек без дарбата — прошепна Калан. — Най-разумно би било да убием тази гадина още сега.

Докато разговаряха, Ричард не изпускаше мъжа от очи. Калан знаеше, че Ричард ще се съгласи с нея, освен ако не смята, че може да изтръгнат още нещо от жертвата си.

— Достатъчно е да му дам знак и мигновено ще се строполи мъртъв.

Ричард я стрелна с очи, после се обърна към мъжа и сниши глас:

— Каза, че те е изпратил някой си Николас. Кой е този Николас?

— Николас е страховит магьосник на служба в Ордена.

— Значи си го виждал. И той лично ти е заповядал какво да правиш?

— Не. Ние сме твърде маловажни, за да се занимава с нас човек от неговия ранг. Той изпрати заповеди, които ни бяха препредадени.

— Как разбрахте къде се намираме?

— В заповедите бе упоменат районът. Бе отбелязано, че се придвижвате на север по източната периферия на пустинята; трябваше да се опитаме да ви намерим и да ви заловим.

— Николас как е разбрал къде сме?

Онзи примигна, сякаш преравяше съзнанието си, за да е сигурен, че не разполага с отговор.

— Не знам. Това не ни бе казано. Заповядано ни беше само да претърсим района и ако ви открием, да ви отведем живи — и двамата. Командирът, който ми предаде заповедите, каза много да внимавам да не се провалим, понеже Вселителя много щял да се разгневи.

— Кой щял да се разгневи?… Вселителя ли каза?

— Николас Вселителя. Така го наричат. Някои му викат само Вселителя.

Смръщила чело, Калан се обърна към мъжа:

— Как?

Видял недоволното и лице, онзи се разтрепери.

— Вселителя, Господарке.

— И какво по-точно е това Вселител?

Мъжът се разхленчи и захлипа, сви ръце в умолителен жест, копнеещ за нейната прошка.

— Не знам, Господарке. Нямам представа. Попитахте ме кой ни изпраща — ето кой. Хората го наричат Вселителя.

— Къде е той? — попита Ричард.

— Не знам — избълбука онзи през сълзи. — Получих заповедите от командира си. Той ми каза, че един Брат от Ордена ги е предал на неговия командир.

Ричард си пое дълбоко дъх и разтърка тила си.

— Какво друго знаеш за този Николас — освен, че е магьосник и че му викат Вселителя?

— Знам само, че трябва да се страхувам от него — не само аз, командирите ми също.

— Защо? Какво се случва, ако някой не му се хареса? — попита Калан.

— Бива набучен на кол.

При отвратителната воня на кръв и опърлена плът, плюс нещата, които чуваше, Калан не би могла да се почувства по-зле. Не беше сигурна, че ще издържи още дълго на това място, още повече ако този човек продължава да и говори такива работи.

Тя нежно дръпна Ричард за ръката.

— Моля те, това едва ли ще ни даде особено полезна информация. Какво ще кажеш да се махаме оттук? Ако се сетим още нещо, винаги можем да го попитаме.

— Тръгвай пред каруцата — заповяда му Ричард. — Не искам да се пречкаш пред очите и.

Онзи наведе глава и се втурна към указаното място.

— Не ми се вярва Джаганг да е в съзнанието му — вметна Калан. — Но ако греша?

— Засега мисля, че е по-добре да го оставим жив. Нека върви пред каруцата, така че Том да го държи под око. Ако грешим — Том е доста бърз с ножа. — Ричард въздъхна. — Вече научих нещо важно.

— Какво?

Той плъзна ръка по гърба и.

— Да тръгваме, ще ти кажа.

Калан мярна каруцата, която ги чакаше в далечината. Том проследи с очи как мъжът изтича пред едрата двойка впрегатни коне и застина в очакване на заповеди. Дженсън и Кара вече се бяха качили в каруцата. Фридрих скочи на капрата до Том.

— Колко са? — подвикна Ричард към Кара, щом приближиха.

— С четиримата, за които се е погрижил Том, плюс този тук, стават двайсет и осем.

— Значи бройката излиза — с облекчение отбеляза Ричард.

Калан усети как ръката му се отлепя от гърба и. Ричард се олюля и застина на място. Тя също се сепна, за да види какво го е накарало да спре. Той се свлече на колене. Тя го последва, като същевременно го подхвана за опора. Той присви очи в болезнена гримаса. Притисна корема си с ръка и се преви о две.

Кара скочи от каруцата и се завтече към тях.

Въпреки изтощението си Калан изведнъж се почувства абсолютно съсредоточена и във форма.

— Трябва да се доберем до Плъзгата — каза тя колкото на Кара, толкова и на Ричард. — Трябва да се срещнем със Зед и да получим отговори. Както и помощ. Зед ще може да помогне.

Ричард дишаше учестено, но агонизиращата болка се бе вкопчила в гърлото му и той не можеше да промълви нито дума. Калан се почувства безпомощна — нямаше никаква представа как би могла да му помогне.

— Господарю Рал — коленичи Кара край него, — учили са те да контролираш болката. Трябва да го направиш — веднага. — Тя го сграбчи за косата и повдигна главата му така, че да го погледне в очите. — Мисли! — заповяда му. — Спомни си. Постави болката на мястото и. Направи го!

Ричард я стисна за ръката, сякаш благодарен за думите и.

— Не мога — успя да промълви най-сетне, въпреки че явно едва се крепеше от болка. — Няма да успея да стигна до Плъзгата.

— Трябва — настоя Калан. — Това е най-бързият начин.

— Ами ако вляза вътре… вдишам живачената и плът… и магията ми изневери?

Калан беше като обезумяла.

— Но това е единственият начин да стигнем там бързо. — Побоя се да каже „навреме“.

— Ако нещо се обърка, ще умра. — Запъхтян, Ричард се опитваше да си поеме дъх въпреки болката. — Ако магията ми откаже, вдишването на Плъзгата би означавало смърт. Мечът ми не ме слуша. — Той преглътна, закашля се, не му достигаше въздух. — Ако главоболията се дължат на дарбата и това причинява колебанията в магията ми, влизането в Плъзгата ще доведе до мигновената ми смърт — още след първото вдишване.

Кръвта във вените и се вледени от ужас. Зед бе единствената надежда на Ричард. Калан смяташе да действат именно така. Без помощ главоболията, причинени от дарбата, щяха да го убият.

Калан обаче се опасяваше, че знае защо магията на меча му отслабва — причината не беше в главоболията. Може би ставаше въпрос за същото, довело и до разчупването на печата. Предупредителният маяк свидетелстваше, че причината е самата тя. Ако бе вярно, значи не друг, а тя бе виновна както за това, така и за още много други неща.

Ако, от друга страна, това наистина бе вярно, значи Ричард е прав за Плъзгата — влизането в нея би означавало смърт. В такъв случай той не само не би могъл да влезе в нея, но и не би имал силата да я извика.

— Ричард Рал, ако ще хвърляш кал върху най-ценните ми идеи, по-добре предложи нещо сам.

Той се гърчеше в стоманената хватка на нечовешка болка. Когато се закашля, Калан го видя да изхвърля кръв.

— Ричард!

Притеснен, Том се втурна към тях. Щом видя кръвта, стичаща се по брадичката на Ричард, той побледня.

— Помогни да го качим в каруцата — викна му Калан, като се стараеше гласът да не издава ужаса и.

Кара пъхна рамото си под мишницата му. Том го прегърна през кръста и помогна на двете жени да го вдигнат на крака.

— Ничи — промълви Ричард.

— Моля?

— Нали искаше да предложа нещо. Ничи. — Той изохка и отчаяно се опита да си поеме дъх. Закашля се и пак изхрачи кръв. Потече на струйка по брадичката му.

Ничи беше чародейка, не магьосник. На Ричард му трябваше магьосник. Дори да трябваше да прекосят целия свят, бяха длъжни да опитат.

— Но Зед би могъл по-добре…

— Зед е твърде далеч — прошепна той. — Трябва да стигнем до Ничи. Тя владее и двете страни на Дарбата.

Калан не се бе замисляла за това. Вероятно Ничи наистина би могла да помогне.

Преди да стигнат до каруцата, Ричард изгуби съзнание. Том го вдигна откъм главата, Кара и Калан го хванаха за краката и така изминаха останалата част от пътя.

Том, без да се нуждае от помощта на двете, вдигна Ричард към каруцата. Дженсън трескаво разгъна още една постелка. Положиха го възможно най-внимателно. Калан все едно се гледаше отстрани как се движи, говори, разсъждава. Не си позволи да изпадне в паника.

Калан и Дженсън се надвесиха да погледнат как е той, но Морещицата ги избута. Опря ухо до устата му и се заслуша. Пръстите и провериха дали има пулс на врата. Другата и ръка обгърна тила му — без съмнение тя бе готова да му вдъхне дъха на живота, ако се наложи. Морещиците ги биваше в тези работи — знаеха как да запазят искрицата на живота, с цел да удължат агонията на жертвата си. Кара бе използвала тези си познания и за да върне човек към живот.

— Диша — установи тя и се изправи. Успокои Калан, като я хвана за ръката. — Вече диша по-лесно.

Калан и благодари с кимване, но не посмя да използва гласа си. Приближи се до Ричард, докато Кара избърсваше кръвта от устата и брадичката му. Калан се почувства безпомощна. Не знаеше какво да предприеме.

— Ще пътуваме цяла нощ — подвикна Том през рамо, докато се качваше на капрата.

Калан си наложи да се съсредоточи. Трябваше да стигнат до Ничи.

— Не — рече след малко. — Алтур’Ранг е много далече. Наблизо няма пътища; цяло безумие ще е да пътуваме напосоки в тъмното. Ако действаме безразсъдно и се хвърлим презглава в неизвестното, може да убием конете — или най-малкото да си счупят някой крак, което е не по-малко сериозно. Изгубим ли конете, няма да можем да носим Ричард през целия път и е изключено да стигнем навреме. Най-разумно ще е да се придвижваме възможно най-бързо, но и да си даваме почивка, за да можем да се защитим при евентуална нова атака. Трябва да действаме разумно, иначе изобщо няма да успеем.

Дженсън стисна ръката на Ричард в дланите си.

— Главоболията, битката с всичките онези мъже — може би, ако си отпочине добре, ще се оправи.

Калан се вкопчи за тази мисъл като удавник за сламка, макар да не смяташе, че нещата са толкова прости. Настани се в каруцата и погледна мъжа, който не откъсваше очи от нея, в очакване на заповедите и.

— Има ли още такива като вас? Има ли и други отряди, получили заповед да ни заловят? Този Николас изпратил ли е и други?

— Не мисля, Господарке. Поне не ми е известно.

Калан се обърна към Том.

— Ако имаш и най-малки подозрения, че се кани да ни създава проблеми — убий го.

Том просто кимна. Калан седна и попипа челото на Ричард. Беше студено и влажно.

— Да тръгваме да намерим място, което се охранява по-лесно. Дженсън е права — той наистина се нуждае от почивка; друсането в каруцата едва ли ще му я осигури. Всички трябва да отдъхнем, за да тръгнем призори.

— Нужен ни е кон — намеси се Кара. — Каруцата е много бавна. Намерим ли кон, ще се спусна като стрела, ще намеря Ничи и ще се върна с нея. Така няма да се налага да изминаваме целия път с каруцата.

— Добра идея — Калан погледна към Том. — Да вървим — най-напред трябва да намерим къде да пренощуваме.

Том кимна и освободи спирачката. По негов сигнал конете напрегнаха телата си и каруцата заскрибуца, придвижвайки се напред.

Бети скимтеше тихичко и бе отпуснала съчувствено главица на рамото на Ричард. Дженсън я погали по главата.

Калан забеляза по бузите на Дженсън да се стичат сълзи.

— Съжалявам за Ръсти.

Бети вдигна глава и изблея сърцераздирателно. Дженсън кимна.

— Ричард ще се оправи — каза тя, задавена в сълзи, и стисна ръката на Калан. — Сигурна съм.

Седемнадесета глава

МАЙ МУ СЕ СЧУ НЕЩО.

Аха да налапа пълната лъжица яхния, и се сепна. Застина неподвижен, заслуша се.

Винаги бе възприемал Кулата като живо същество — със собствено дишане. От време на време дори сякаш лекичко въздишаше. Още като момче Зед бе чувал спорадични прещраквания, които не успяваше да си обясни по никакъв начин. Подозираше, че вероятно се дължат на почти незабележимо наместване и изпукване на каменните блокове. В основите на Кулата имаше каменни блокове колкото малки дворци.

Веднъж, Зед да е бил десетина-дванайсетгодишен, из цялата Кула отекна мощен пукот, сякаш туловището и бе ударено с гигантски чук. Той изтича от библиотеката, където учеше, и видя наизлезли от стаите си хора, които се тълпяха по коридорите и се оглеждаха, споделяйки шепнешком притесненията си един с друг. По-късно бащата на Зед му бе казал какво се установило — един от тези огромни блокове, положени в основата на масивната сграда, бил изпукал ненадейно и макар това да не застрашавало по никакъв начин сигурността на съоръжението, пукотът бил чут навсякъде в Кулата. Макар такива неща да не се случваха често, и друг път бе чувал безобидни, па макар и стряскащи звуци.

Не биваше да се забравят и животните. В определени крила на Кулата прилепите си летяха абсолютно необезпокоявани. Някои кули се извисяваха на невъобразими височини, като вътре нямаше нищо друго освен виеща се в бездната каменна стълба, която отвеждаше към самотна стаичка на върха или платформа за наблюдение. В прашните светлинни лъчи, пронизващи мрачните пространства, летяха рояци хвъркати твари. Прилепите обичаха кули.

В някои части на Кулата се срещаха и плъхове. Те се стрелкаха насам-натам и цвърчаха, като от време на време стряскаха по някой минувач. Мишки също имаше, чуваше се как глозгат разни неща. Не на последно място бяха котките, потомци на някогашни ловци на мишки или домашни любимци, но впоследствие напълно подивели, изхранващи се изцяло с плъхове и мишки. Котките дебнеха и птиците, които прелитаха из откритите пространства, за да докопат някоя буболечка или да си построят гнездо във високите ниши.

От време на време се чуваха сърцераздирателните писъци на прилеп, мишка, птица или котка, попаднали на забранено място. Щитовете имаха за цел да държат хората настрана от опасните или забранени места, но освен това предотвратяваха достъпа до голяма част от вещите, складирани и съхранявани в Кулата. Щитовете се задействаха от присъствието на живо същество — не правеха разлика между хора и други същества.

В противен случай някое домашно куче например би могло да попадне в такава забранена зона и да се сдобие с някаква магическа вещ, която гордо да отнесе на господаря си, като по този начин, без да иска, го изложи на опасност. Магьосниците, поставили щитовете, бяха предвидили възможността безскрупулни хора съзнателно да обучат животни да проникват в забранените зони и да отмъкват различни предмети. Тъй като не можеше да се предвиди какви точно животни биха могли да бъдат обучени за подобни задачи, щитовете отблъскваха всякакви живи същества. Прилеп, попаднал в мрежата на такъв щит, биваше превръщан в пепел.

През някои щитове в Кулата не можеше да премине дори Зед, понеже за тях се изискваше да притежаваш и двете страни на магията, а той владееше само Адитивната.

Някои щитове представляваха магически бариери, които възпрепятстваха преминаването в чисто физически план, било то като ограничаваха движението, или пък като внушаваха у нарушителя толкова неприятно усещане, че нищо не можеше да го накара да продължи напред. Тези щитове целяха да предотвратят достъпа на хора без дарбата или деца, но те не влияеха на родените с дарбата, така че не убиваха.

И така, някои щитове действаха само на хора, лишени от дарбата.

На други места достъпът бе ограничен за хора, които притежаваха не само съответните качества, но и нужната власт. Без да отговаряш на определени изисквания, поставени от заклинания, предвидени да охраняват дадения район — примерно под формата на метални плаки, които трябва да бъдат докоснати от определен магьосник, — щитовете убиваха всеки, дръзнал да навлезе в периметъра им. Щитовете убиваха животни толкова безотказно и категорично, колкото и всеки друг натрапник.

Тези опасни щитове предупреждаваха чрез топлина, светлина или гъделичкане, за да предотвратят неволното приближаване — в крайна сметка при размерите на това място никак не бе трудно да се загубиш. Тези предупреждения въздействаха и на животните, но нерядко се случваше някоя ужасена преследвана мишка да се втурне в паника към щита, а след нея да пострада и лакомата котка.

Зед остана заслушан и неподвижен още известно време, но тишината бе необезпокоявана. Ако изобщо бе чул нещо, сигурно е било от самата Кула или просто някое животно е приближило до такъв щит и е изпищяло, или пък вятърът е изсвирил в някоя от стотиците цепнатини. Каквото и да бе, вече бе притихнало. Дървената лъжица с яхния най-сетне пристигна по местоназначение.

— М-м-м… — възкликна Зед, без да има на кого. — Вкусно!

За свое огромно разочарование, при първото опитване гозбата се бе оказала още сурова. Вместо да ускори процеса с някаква магийка и евентуално да ядоса Ейди, задето се е набъркал в готвенето и, Зед се бе опънал на кушетката да попрочете нещо.

Четенето нямаше край. Книгите биха могли да им предоставят безценна информация, която да се окаже полезна по начин, който не биха могли да предвидят. От време на време, докато четеше, проверяваше как се развива положението с гозбата, но по собствена преценка бе доста търпелив.

Сега я опита и най-сетне му се стори готова. Парченцата шунка бяха толкова крехки, че направо се топяха, щом езикът ги допреше до небцето. Гърнето бълбукаше апетитно и ухаеше неустоимо на лук и масълце, морковчета и ряпа, малко чесънче и ароматен букет от подправки, всичко това гарнирано обилно с парченца шунка, по краищата на които проблясваше хрупкава мазнинка.

За свое огромно разочарование, Зед отбеляза, че Ейди не е направила сухари, а такава манджа вървеше най-добре със сухар. Непременно трябваше да има сухар. Зед реши, че една паница от ястието ще залъже глада му, докато Ейди се върне и препече малко сухари. Задължително трябваше да има сухари. Как без сухари.

Нямаше представа къде се е запиляла Ейди. Той бе прекарал почти целия ден в града, та предположи, че тя се е захласнала в някоя от библиотеките, за да преравя книгите в търсене на нещо, което би им било от полза. Тя му помагаше много в намирането на полезни книги от библиотеките. Ейди беше от Никобарезе и търсеше книги на родния си език. Книги имаше навсякъде из Кулата, така че по никакъв начин не можеше да се предположи къде е отишла.

Освен това имаше огромни складове, чиито етажерки бяха претъпкани с кости. В други стаи имаше редици високи шкафове, всеки от които със стотици чекмеджета. Там Зед бе виждал скелети на същества, каквито не бе срещал в живота. Ейди разбираше от кости. По-голямата част от живота си тя бе прекарала в уединение край някогашната граница. Хората, които живееха в околността, се страхуваха от нея. Наричаха я царицата на костите, понеже събираше кости. Цялата и къща беше в кости. Някои от тях я предпазваха от съществата, които излизаха от границата.

Зед въздъхна. За книги или за кости — не можеше да каже къде е. Освен това в Кулата имаше толкова други неща, които биха възбудили интереса на една чародейка. Може просто да е решила да се поразходи или да излезе да погледа звездите и да помисли.

Бе много по-лесно да остане да я чака при яхнията, вместо да хукне да я търси. Може би трябваше да и върже на врата някое от онези звънчета.

Зед взе да си сипва от гозбата в дървена паница и си затананика весела мелодия. Както обичаше да казва, няма файда да се чака на празен стомах; човек само си разваля настроението. Къде по-добре е да хапнеш нещичко и да си повдигнеш духа, вместо да чакаш сърдит и нещастен. В такова състояние Зед никак не ставаше за компания.

Докато загребваше осмата лъжица яхния, чу звук.

Ръката му застина над гърнето.

Сякаш му се причу издрънчаването на звънче.

Не беше човек, който лесно си развихря въображението или пък е безпричинно неспокоен, но сега по тялото му премина ледена тръпка, сякаш дух от отвъдния свят бе протегнал към него уродливата си ръка. Замръзна на място, както бе приведен над гърнето, полуизвърнат към коридора, заслушан.

Можеше да е котка. Може би не е вързал въженцето достатъчно високо и някоя котка го е закачила с опашката си и е разклатила звънчето. Или пък се е разлудувала и се е вдигнала на задните си лапи. Сигурно е била котка.

Или пък някоя птичка е избрала въженцето за свой нощен дом. Едва ли жив човек можеше да премине през щитовете, за да се спъне във въженцето. Зед беше поставил и допълнителни щитове. Сигурно е било животно — котка или птичка.

Но ако наистина никой не би могъл да мине през щитовете — обичайните и допълнителните, — защо изобщо си бе направил труда да опъва въженцата със звънчетата?

Въпреки разумните обяснения косъмчетата по тила му аха да щръкнат. Нещо в иззвъняването на звънчето не му хареса; нещо в самия звук му подсказа, че не е животно. Звукът бе твърде силен, твърде категоричен и спря прекалено внезапно. Вече беше съвсем сигурен, че е иззвъняло звънче. Не си го въобразяваше. Опита се да пресъздаде звука в главата си, за да облече в материя онзи, който се е спънал във въженцето.

Зед тихичко остави паницата край каменното огнище. Изправи се и наостри слух към коридора, откъм който се бе чул звукът. Мисълта му трескаво обиколи въображаемата карта на всички коридори, където бе поставил звънчета.

Трябваше да е сигурен.

Излезе през вратата към коридора и опрял гръб в мазилката, се запромъква към първото разклонение вдясно, като се оглеждаше не само напред, но и назад. Отпред нямаше никакво движение. Спря се и се наведе да надзърне набързо в десния коридор. Всичко бе спокойно и той зави нататък.

Мина бързо покрай затворени врати, пред едно пано с лозя, чиято изработка винаги го бе озадачавала, покрай отворената арка на стая, в дъното на която имаше прозорец към шахтата между две кули, възкачени на, висок крепостен вал, след което дойдоха още три разклонения, докато стигна до началното стълбище. Зави надясно и се заизкачва по витата стълба, която отвеждаше вляво над коридора, по който току-що бе дошъл. От там щеше да има видимост над лабиринта от коридори, из които бе опънал въженцата със звънчета.

Зед обиколи мислената карта на сложната мрежа от отсечки, коридори, стаи и задънени проходи, които за дългите години, прекарани тук, беше опознал на пръсти. Като Първи магьосник имаше достъп до всички кътчета на Кулата, с изключение на местата, изискващи владеенето на Субстрактивната магия. Вярно, че имаше определени крила, където бе възможно да се пообърка, но това определено не беше сред тях.

Освен, ако някой не го следваше по петите, щеше да му се наложи или да се върне, или да мине през периметър, защитен с изкусна магия и най-обикновено въженце. Ако нечаканият гост не забележеше въженцето, щеше да звънне още някое звънче. И тогава Зед щеше да е напълно сигурен.

Може пък да е била Ейди. Може да не е забелязала тъмното въженце, опънато през прага. Или пък да се е подразнила, че е поставил звънчета, и да е звъннала нарочно, за да го стресне.

Не, Ейди не би постъпила така. По-скоро би размахала заканително пръст и би му изчела едно конско, обяснявайки му защо според нея тия звънчета не са ефикасни, но не би се шегувала с нещо, което знае, че е поставено като предупреждение за опасност. Може да е докоснала някое звънче без да иска, но не и нарочно.

Иззвъня още едно звънче. Зед се извърна към звука и замръзна на място.

Звукът идваше от неочаквана посока — бе поставил звънче и от далечната страна на една оранжерия. Беше твърде далече от първото място, за да може някой да стигне за толкова кратко време. Човек трябваше да се изкачи по стълбата на една кула, да мине по моста към един вал, да влезе в тесен проход в тъмното, да мине покрай няколко разклонения и през цял лабиринт от коридорчета, за да стигне до второто звънче.

Освен, ако посетителите не бяха повече от един.

Звънчето удари внезапно и издрънча, сякаш хвърлено върху камък. Явно някой се е спънал във въженцето и звънчето е изтрополило по пода.

Зед промени плана си. Обърна се и изтича по тесния коридор вляво, изкачи първото стълбище, като вземаше по три стъпала наведнъж. Горе на площадката зави по дясното разклонение, стигна до втора вита стълба с каменни стъпала и се заизкачва толкова бързо, колкото му позволяваха силите. Подхлъзна се и си одра пищяла в едно от тесните каменни стъпала. Поспря само за миг да си поеме дъх. Използва времето, за да се консултира още веднъж с мислената карта на Кулата, след което хукна отново.

Най-горе профуча през късо коридорче, облицовано с ламперия, и спря върху лакирания кленов под. Натисна с рамо една дъбова врата със заоблена арка. Посрещна го звездното небе. Втурна се по тесния вал, вдишвайки на големи глътки хладния нощен въздух. Спря на два пъти, за да надзърне през пролуките в назъбения парапет, опасващ кулата. Не видя никого. Това бе добър знак — предполагаше къде са, щом не се движеха по външния път.

Продължи тичешком, с развяна роба, по люлеещия се мост между кулите, прекоси цялото крило, в което се бяха обадили звънчетата; искаше да мине отгоре и да застане в гръб на онези, които бяха дръпнали въженцата. Ако и да бяха задвижили звънчетата от двете противоположни страни на оранжерията, все трябваше да са влезли от едно и също място — поне в това бе сигурен. Искаше да им мине в гръб и да им пресече пътя, преди да са се разпръснали из трудно контролируем лабиринт от коридори в някое съседно крило. Изгубеха ли се някъде там, щеше да му отнеме доста усилия, докато ги прогони.

Бързината на мисълта не отстъпваше на движенията на краката му, мъчеше се да изброи в главата си всички щитове, да си представи как е възможно някой да е минал покрай защитите, за да проникне в конкретното крило, където иззвъняха звънчетата. Някои от щитовете бяха практически непробиваеми. Прехвърли в главата си хиляди коридори и фоайета в Кулата, за да си представи всички възможни пътища. Бе нещо като сложен многопластов пъзел и колкото и да внимаваше, бе твърде вероятно да е пропуснал нещо. Явно бе пропуснал нещо.

Имаше стаи и цели зони, в които не можеше да се влезе заради мощните щитове, но повечето от тях можеха да бъдат заобиколени. Дори да имаше коридори, обградени с щитове и от двете страни, за да се попречи влизането в стаите от двете страни на коридора, човек можеше да намери начин да проникне до съдържащото се в него. Трябваше да действа преднамерено; макар стаите да пазеха опасни магически предмети, които изискваха строго наблюдение, до тях все трябваше да се стига по някакъв начин, а следователно да се прониква и до още по-скрити помещения, които на свой ред бяха охранявани. Цялата Кула бе устроена така — триизмерен лабиринт с почти безкрайни възможности за достъп.

За невнимателния посетител Кулата представляваше осеяно с капани поле. Имаше зони, оградени със защитни бариери и други приспособления, предвидени да предпазват неволно озовалия се там. Нарушителите нямаше как да знаят, че по-нататък ги чакат щитове и че ще попаднат в капан. Тези щитове бяха замислени по този начин, за да убиват нарушители, проникнали толкова надълбоко; там нарочно не бяха оставени предупредителни знаци.

Зед не изключваше възможността някой да е преодолял всички щитове и да ей е проправил път към вътрешността на Кулата, задействайки звънчетата, но колкото и да се стараеше, не можеше да реконструира изминатия от неочаквания гост път. Който и да бе този човек, независимо от късмета му, скоро щеше да попадне в лабиринт от коридори и ако щитовете не го убият дотогава, Зед щеше да се справи безпроблемно с него.

Погледът на Зед се плъзна покрай кули, валове, мостове и звездното небе към прозорчетата, изпъстрили губещите се във висините стени и далечния Ейдиндрил, потънал в мрак и бездиханен. Как бе успял някой да премине по каменния мост и да влезе в Кулата?

Сигурно е Сестра на мрака. Може би някоя Сестра се е досетила да използва Субстрактивна магия, за да обезвреди щита. Но дори и така да е, щитовете в самата Кула бяха по-различни. Повечето бяха поставени от древни магьосници, притежаващи и двете страни на дарбата. Една Сестра на мрака не би следвало да се справи с подобни щитове — те бяха създадени да отблъскват набезите на вражеските магьосници от онази епоха. Те бяха по-мощни от силата на коя да е Сестра на мрака днес.

А къде се дяна Ейди, да му се не види? Досега трябваше да се е върнала. Защо не отиде да я потърси! Тя също трябваше да знае, че в Кулата са проникнали чужди хора. Може би вече знаеше. Може би вече са я заловили.

Зед се обърна и хукна обратно по вала. Стигнал до укреплението, сграбчи перилото и се завъртя около ъгъла. Спусна се по тъмните стъпала, все едно слизаше по планински хълм.

Дарбата му посочи, че наоколо няма чуждо присъствие. Това означаваше, че е успял да се промъкне зад гърба им. Бяха в капан.

На долната площадка на стълбището той отвори врата и влетя в коридора.

Блъсна се в мъж, който го очакваше неподвижен.

Зед толкова се бе засилил, че подмести онзи. Двамата се изтърколиха на кълбо върху гладкия жълтозелен мраморен под и се заборичкаха.

Изненадата на Зед бе неописуема. Според дарбата му там изобщо не би трябвало да има човек. Но дарбата му явно грешеше. Шокът от срещата с човек, при положение, че коридорът би трябвало да е абсолютно празен, го разтърси по-силно от последвалата устремна схватка.

Докато се въргаляха, Зед разхвърля магически мрежи, за да оплете противника си. Онзи на свой ред го сграбчи с огромните си месести лапи.

В отчаянието си, въпреки прекия контакт с противника, Зед изсмука топлината от околния въздух, за да я превърне в мощна светкавица, с която да повали мъжа. Ослепителната мълния остави на стената зад него зловеща черна пукнатина.

Зед твърде късно осъзна, че смъртоносната сила бе преминала през мъжа абсолютно безпрепятствено и без да му причини нищо. Във фоайето засвистяха каменни отломки, заподскачаха по стени и таван и се затъркаляха по пода.

Мъжът се стовари върху Зед и му изкара целия въздух. После закрещя за помощ, като в същото време се бореше яростно със Зед върху хлъзгавия под. Зед оказа слаба съпротива, за да вдъхне увереност на онзи, след което рязко заби коляно в гръдния му кош. Мъжът изкрещя колкото от болка, толкова и от изненада и се дръпна назад, за да си поеме дъх.

Изцеден от всичката си топлина, въздухът бе станал леден като в зимна нощ. Задъхани от борбата, двамата бълваха облачета дим. Онзи отново извика за помощ, с надеждата да привлече вниманието на другарите си.

Зед бе готов да се обзаложи, че никой нормален човек не би нападнал магьосник, разчитайки единствено на мускулите си. В случая обаче противникът му явно нямаше защо да се бои от магията. Дори да не бе предполагал, сега вече със сигурност знаеше, че е така. При все това, въпреки че бе поне два пъти по-едър и три пъти по-млад от Зед, като в същото време очевидно бе имунизиран срещу магия, магьосникът си каза, че онзи се бие някак… вяло.

Но макар и свенлив, бе упорит. Отново се хвърли в атака. Какво като е толкова срамежлив, ако в края на краищата успее да счупи врата на Зед.

Щом онзи се изправи на крака и се хвърли напред, Зед сви ръцете си в лактите, разпери пръсти и хвърли още една мълния, но този път не срещу мъжа, комуто магията не действаше ни най-малко. Предпочете да изпрати няколко мълнии в пода. Те се забиха в камъка с необуздана мощ и го пръснаха на хиляди парченца, във въздуха изригнаха високи фонтани от назъбени отломки и дим.

Един камък с големината на човешки юмрук се заби в рамото на мъжа с огромна скорост. След шумния сблъсък се чу пукане на кости. От силата на удара мъжът се завъртя и се блъсна в близката стена. Зед вече знаеше, че противникът му е неподатлив на директно въздействие с магия, затова реши да изпълни залата с оглушителни магически вихри, които да изпотрошат всичко и да превърнат цялото помещение в купчина пепел и летящи отломки.

Мъжът се освести от сблъсъка със стената и отново се хвърли в атака. Посрещна го дъжд от смъртоносни отломки, летящи застрашително срещу него. Острите камъни го разпориха мигновено и по стената зад него плисна кръв. В следващия миг той се строполи на пода и не мръдна.

От гъстия облак дим, изпълващ залата, изхвърчаха още двамина и устремено се понесоха към Зед. Допитал се до дарбата си, той установи, че както и при първия мъж, тя пак не регистрира присъствие.

Зед насочи към пода още една мълния и към новопоявилите се блъвна мощна струя камъни, но те се оказаха по-бързи и се добраха до него, преди да са пострадали. Зед се строполи по гръб, двамата отгоре му. Сграбчиха го за ръцете.

Зед се замята отчаяно, опитвайки се да насочи силата си срещу тавана. Въздухът над главите на двамата се завихри, залата се разтресе, готова да се срине във всеки един миг и да помете двамата нападатели.

В лицето на Зед се заби месеста ръка, стиснала мърляв бял парцал. Той ахна и в следващия миг усети как в ноздрите му нахлува силна миризма, от която гърлото му инстинктивно понечи да се свие — уви, твърде късно.

Ръката с парцала покриваше цялото му лице и той не виждаше нищо. Зави му се свят.

Притисна го мека, тиха чернота, която той отчаяно се опита да отблъсне, но скоро загуби съзнание.

Осемнадесета глава

ЗЕД СЕ СЪБУДИ СЪС ЗАМАЯНА ГЛАВА, коремът му се бунтуваше, всеки миг щеше да повърне. Никога, през целия си дълъг живот, не се бе чувствал по-ужасно. Досега не бе и предполагал, че е възможно човек да изпитва толкова силни позиви за повръщане, но всъщност да не може да изкара нищо. Нямаше сили да си вдигне главата. Ако можеше да умре в същия този миг, би било истинско облекчение.

Понечи да вдигне ръце пред очите си, за да избегне неприятната дразнеща светлина, но установи, че китките му са завързани на гърба.

— Май се разбужда — чу се нечий мазен глас.

Въпреки че се чувстваше наистина ужасно, Зед се опита да използва дарбата си, за да разбере колко души има в помещението. Поради някаква причина дарбата му, която обикновено откликваше с бързината на мисълта му и бе нещо толкова естествено, колкото виждането с очите или чуването с ушите му, този път се отзова тромаво и лениво, сякаш бе потопена в меласа. Предположи, че се дължи на зловонното вещество, с което бяха напоили парцала, за да го приведат в състояние на безсъзнание. Все пак някак си успя да усети само един човек.

В дрехите му се вкопчиха нечии мощни ръце, които грубо го вдигнаха на крака. Зед даде воля на усещанията си и реши да повърне. За негова огромна изненада не успя. Тъмната нощ се олюля в замъгления му поглед. Различи силуетите на дървета на фона на небето, звездите и внушителното черно туловище на Кулата.

Внезапно във въздуха изригна огнен език. Неочакваната светлинна атака го накара да затвори очи. Пламъкът затрепери лениво, реейки се над отворената длан на жена с четинеста сребриста коса. Зед различи още хора, спотаени в сенките; значи дарбата му грешеше. Значи те, подобно на мъжа, който го бе нападнал, също бяха невидими за магията.

Жената застана пред него и го прониза с поглед. На лицето и бе изписана ликуваща ненавист.

— Виж ти, виж — изсъска надменно тя. — Великият магьосник се пробужда.

Зед не каза нищо. Онази явно се забавляваше. Зловещата гримаса и гърбавият нос, осветени странично от пламъка в дланта и, се придвижиха към Зед.

— Пипнахме те.

Зед, който бе изчакал търпеливо да се поокопити, се обърна към себе си, за да призове дарбата от дълбините на своето същество, а чрез нея да сгъсти въздуха в мощна мълния, която да стовари върху жената, после да предизвика вихрушка от камъни и отломки, за да я затрупа. Освободи силата си и зачака мощният взрив да разтърси нощта.

Не се случи нищо.

Без да губи време да анализира неочаквания проблем, той бе принуден да изостави емоционалните си пориви, за да се съсредоточи върху запалването на магьоснически огън, с който да унищожи противничката си.

Не се случи нищо.

Не само че не се случи нищо, но самият му опит все едно бе камъче, което пада в бездънен тъмен кладенец. Очакването му се разби в една ужасяваща пустота, която намери вътре в себе си.

Зед установи, че дори от това да зависеше животът му, пак не би успял да запали огън като нейния. Чувстваше се напълно безпомощен, сякаш единственото, за което му бяха останали сили, бе да се задържи в съзнание. Да, явно състоянието му се дължеше на гнусното вещество, с което го бяха упоили.

След като така или иначе не можеше да стори нищо друго, Зед направи единственото, което му оставаше — заплю я в лицето.

Тя му отговори със светкавичен шамар, вследствие на което тялото му отхвръкна от ръцете на онзи, който го държеше. Лишен от възможността да използва ръцете си, за да се подпре на тях, Зед тупна на земята неочаквано тежко. Остана така известно време, ушите му бучаха от внезапния удар, очакваше някой да дойде и да го довърши.

Вместо това го вдигнаха на крака. Един мъж го сграбчи за косата и вдигна лицето му така, че да погледне жената пред себе си. Беше намръщена, което явно бе обичайната и гримаса.

Тя на свой ред го заплю.

Зед се усмихна.

— Ето каква била работата — една глезла си играе, на каквото повикало, такова се обадило.

Преряза го внезапна болка в корема, от която той неволно изрева. Ако онези бабанки не го държаха под мишниците, със сигурност щеше да се превие одве и да се строполи на земята. Не знаеше със сигурност как го е направила — вероятно с кълбо сгъстен въздух, направляван от дарбата и. Предположи, че е било кълбо, защото ако при тази сила беше използвала остър ръб, със сигурност щеше да го пререже на две. Зед беше убеден, че ще му остане морав белег.

Мина цяла вечност на отчаяна борба, докато най-накрая успя да си поеме дъх.

Мъжете, които според дарбата му изобщо не бяха тук, го изправиха.

— Разочарован съм, че попаднах в плен на чародейка, чието въображение стига едва дотук — подразни я Зед.

Намръщената жена се усмихна.

— Не се притеснявай, магьоснико Зорандер, Негово сиятелство отдавна си мечтае за пършивата ти кожа. Ще поиграеш с него, на каквото повикало, такова се обадило, пък да видим дали няма да ти се стори безкрайно изобретателен. Мога да те уверя, че когато става въпрос за изобретателност в изтезанията, Негово сиятелство няма равен. Сигурна съм, че няма да те разочарова.

— Тогава какво чакаме? Нямам търпение да побеседвам с Негово сиятелство.

Пазвантите пак повдигнаха главата му, за да може жената да плъзне острия си маникюр по бузата и шията му — не чак толкова силно, че да му потече кръв, но достатъчно, за да го убеди в собствената си безкомпромисна жестокост. Надвеси се към него. Едната и вежда се повдигна така, че тръпки го побиха.

— Предполагам имаш големи планове за това как ще протече срещата ви, какво ще кажеш и как ще се държиш. — Тя протегна ръка и сграбчи нещо, увито около врата му. Зед усети, че са му сложили нещо като яка или нашийник, която тъй болезнено се впи в тила му, че явно бе метална.

— Сети се какво е това — подразни го жената. — Да чуем предположението ти.

— Голяма си досадница — въздъхна Зед. — Но едва ли съм първият, който ти го казва.

Нетърпелива да му съобщи неприятната новина, тя не обърна внимание на заядливото подмятане. Усмивката разтегли устните и още повече.

— Това е Рада’Хан.

Зед доста се притесни, но се постара тревогата да не проличи в тона му.

— Нима. — Направи пауза и се прозя отегчено. — Е, не съм и очаквал ограничена женска като теб да измисли нещо оригинално.

Тя го изрита с коляно в слабините. Зед се преви от болка, не съумя да сдържи стона си. Не бе очаквал толкова груб удар.

Двамата здравеняци веднага го вдигнаха, за да няма възможност да се съвземе. Рязкото раздвижване го хвърли в нечовешка агония. Стисна зъби, очите му се насълзиха, коленете му аха да се подгънат, ала двамата го държаха изправен.

На лицето на жената се изписа досада.

— Видя ли, магьоснико Зорандер? Изобщо не е здравословно да го раздаваш духовит.

Зед беше съгласен с нея, но не и го каза.

Вече се готвеше да отключи проклетата яка и да я махне от шията си. И преди бе попадал „в плен“ — на самия Прелат — и му бяха поставяли Рада’Хан на врата, сякаш бе момче, родено с дарбата, което се нуждаеше от обучение. Сестрите на светлината използваха подобни яки, за да не позволят на дарбата да навреди на малчуганите, преди да са се научили да я използват и контролират. Ричард беше заловен и му беше поставена такава яка веднага след като дарбата му се събуди в него.

Рада’Хан се използваше още за контролиране на млади магьосници и за предизвикване на болка по усмотрение на Сестрите. Зед разбираше защо Прелатът бе настоявала Ричард да им помогне — защото бе разбрала, че той е роден с двете страни на дарбата и защото се страхуваше от тъмните сили, които преследваха. Въпреки това Зед никога нямаше да и прости, че се бе отнесла така с внука му. Един магьосник би трябвало да бъде обучаван от друг магьосник, а не от заблудено ято гъски като Сестрите на светлината.

Прелатът обаче не си бе правила илюзии, че ще успее да обучи Ричард за магьосник. Тя беше поставила яката около врата му, за да изобличи предателите в ятото — Сестрите на мрака.

За разлика от Ричард обаче, Зед знаеше как да се освободи от тази отвратителна яка. Всъщност не му бе за първи път — беше го направил и когато Прелатът се бе опитала да използва Рада’Хан, за да го принуди да им съдейства.

Зед насочи тънка струйка сила към ключалката — не открито, така че мъчителката му да забележи, но достатъчно умело, за да напипа магическия поток и да разбере къде трябва да съсредоточи дарбата си, за да отключи невидимата заключалка.

В подходящ момент, когато краката му са здраво стъпили на земята и престане да му се вие свят, той щеше да разбие катинара. В следващия миг, преди онази да е разбрала какво става, щеше да освободи магьоснически огън и да я изпепели.

Тя пак го дръпна за яката.

— Работата е там, скъпи мой магьоснико, че човек с твоите прословути способности би знаел как да се освободи от подобно нещо.

— Нима? Значи съм прочут? — Зед се ухили. — Колко приятно!

Презрението докара на лицето и гримаса на тотално отвращение. Тя го придърпа по-близо до разкривената си физиономия. Без да обръща внимание на думите му, продължи:

— И понеже Негово сиятелство би бил ужасно недоволен, ако се освободиш от яката, съм взела мерки това да не се случи. Заварила съм я със субстрактивна магия.

Виж, това вече беше проблем.

Жената кимна на двамата, които го държаха. Зед се огледа и за пръв път забеляза, че очите им са насълзени. Остана безкрайно удивен от факта, че мъжете плачат.

Но така или иначе те изпълняваха заповедите и, така че най-безцеремонно го вдигнаха и го натовариха в една каруца, сякаш бе наръч дърва.

Зед се приземи до някакъв човек.

— Радвам се бъдеш жив, старче — изгъргори тих дрезгав глас.

Ейди. Лицето и беше подпухнало и кървеше. Изглеждаше пребита почти до смърт. Нейните китки също бяха вързани на гърба. Освен това в очите и блестяха сълзи.

При мисълта, че са и причинили болка, го сви сърцето.

— Какво ти сториха, Ейди?

Тя се усмихна.

— Боя се, че не бъдат изпълнили всичките си планове. На мъждивата светлина на някакъв фенер Зед успя да види, че Ейди също е с яка около врата.

— Яхнията ти бе превъзходна.

— Моля те, старче — изсумтя тя, — недей говориш за храна точно в този момент.

Зед внимателно се огледа и забеляза, че наоколо има още мъже, които чакаха търпеливо заповеди. Преди му се бяха падали в гръб, така че не ги бе забелязал. Дарбата му не го беше предупредила за присъствието им.

— Май доста сме го загазили — прошепна той колкото на нея, толкова и на себе си.

— Нима? — дрезгаво попита Ейди. — Как бъде разбрал?

Зед знаеше, че тя се опитва да го развесели, но на устните му не се появи дори вяла усмивка.

— Съжалявам, Зед.

Той кимна, доколкото му позволяваше позата — легнал настрани, с вързани отзад ръце.

— Мислех се за голям умник с всичките онези капани, дето ги заложих. За жалост те не действат на хора, неподатливи на магията.

— Не бъдеш знаел това — опита се да го успокои Ейди.

Обзе го горчиво съжаление.

— Би трябвало да го имам предвид, след като пролетта срещнахме такъв човек в Двореца на Изповедниците. Би трябвало да предвидя опасността. — Той заби поглед в мрака. — Държах се като истински глупак и не помогнах ни най-малко на каузата ни.

— Но откъде бъдат дошли всичките тези? — Ейди бе на път да се паникьоса. — Цял живот не бъда срещнала нито един такъв човек, а ето че сега бъдат цяла шайка.

Зед не беше свикнал да вижда Ейди толкова дезориентирана. Тя усещаше, че около нея има хора, само по звуците, които издаваха. Зед поне можеше да ги види с очите си, след като дарбата му отказваше да ги регистрира.

Мъжете стояха с наведени глави и очакваха разпореждания. Не изглеждаха доволни от случващото се. Всички бяха млади, двайсетинагодишни. Някои плачеха. Беше странно да видиш такива мъжаги да реват. Зед почти съжали, че уби един от тях. Почти.

— Вие тримата — изръмжа жената и запали още един фенер с огненото кълбо, което потрепваше в дланта и, — влизайте и започвайте претърсването.

Белите очи на Ейди се извърнаха към Зед, лицето и бе помръкнало.

— Сестра на мрака — прошепна тя.

Кулата беше тяхна.

Деветнадесета глава

— И ОТКЪДЕ СИ СИГУРНА, ЧЕ Е БИЛА СЕСТРА НА МРАКА? — разсеяно попита Вирна и потопи писалката си в мастилницата.

Постави инициалите си под молбата да бъде изпратена Сестра, която да отиде до един град на юг, за да се запознае с плановете на местна чародейка за охрана на района. Бумащината, характерна за кабинета на Прелата, явно я бе последвала и застигнала далече в полето. Дворецът на пророците бе унищожен, самият Пророк бе избягал и Прелатът хукна по дирите му, част от Сестрите бяха обрекли душите си на Пазителя на отвъдния свят, като по този начин бяха помогнали на господаря си да се приближи с още една крачка към заробването на всички им в мрачната бездна на вечността, в същото време доста от Сестрите — както Сестри на мрака, така и Сестри на светлината — бяха попаднали в жестоките лапи на врага и се подчиняваха на неговата воля, границата, разделяща Стария и Новия свят вече не съществуваше, в целия свят цареше хаос, единственият човек — Ричард Рал, — за който пророчеството твърдеше, че има шанс да победи Императорския орден, се губеше неизвестно къде и вършеше неясно какво, а въпреки всичко това бумащината успяваше да оцелее и продължаваше да я преследва.

Асистентите на Вирна разглеждаха доста от молбите и кореспонденцията, понеже тя никак не обичаше да си губи времето с такива досадни работи, но въпреки това Вирна се чувстваше длъжна да бъде в крак със ситуацията. Освен това, въпреки цялата досада, заниманието с всичките тези документи и писма отвличаше вниманието и и тя не мислеше за глупости.

— В крайна сметка — додаде Вирна, — защо да не е била Сестра на светлината. Джаганг използва и тях, при това не по-малко успешно. Не можеш да бъдеш сигурна, че е била Сестра на мрака. Той цяла зима, а даже и през пролетта, изпращаше Сестри да придружават съгледвачите му.

Морещицата опря кокалчетата си в походното бюро на Вирна и се надвеси напред.

— Казвам ти, Прелате, че беше Сестра на мрака. Вирна прецени, че е безсмислено да спори, понеже беше все едно.

— Щом така смяташ, Рикка.

Вирна сложи листа върху друга молба, в която се изявяваше желание някоя от Сестрите на светлината да изнесе лекция пред децата, изпратени на обучение при Сестрите, и да им обясни защо Създателят е срещу Императорския орден и на страната на Сестрите. Вирна се усмихна, като си представи как би се разярил Зед на самата идея Сестра да излага вижданията си по такъв проблем.

— Бях сигурна, че ще реагираш така — каза Рикка и отлепи кокалчетата си от плота.

— Ами ако няма друго… — измрънка Вирна, без да вдига поглед от следващия доклад, написан от Сестрите на светлината, изпратени на юг, в който я уведомяваха за състоянието на планинските проходи и използваните начини за преграждането им и възпрепятстването на преминаването през тях.

— Стой тук — изръмжа Рикка и изхвърча от палатката.

— Никъде не смятам да ходя — въздъхна Вирна, но русата фурия вече бе изчезнала.

Навън настана глъчка. Рикка хвърляше огън и жупел пред някого. Тази Морещица бе непоправима. Вероятно това бе причината — въпреки всичко — Вирна да я харесва.

Ала след смъртта на Уорън Вирна не вършеше нищо с особен ентусиазъм. Изпълняваше съвестно задълженията си, но сърцето и бе обзето от едно-единствено чувство — отчаяние. Мъжа, когото обичаше и за когото се бе омъжила, най-великолепния мъж на света… го нямаше.

Оттук насетне всичко беше без значение.

Вирна полагаше усилия да си гледа работата, да върши каквото е нужно, понеже хората разчитаха на нея, но истината беше, че се товареше с толкова много работа, за да си ангажира мисълта с нещо, да мисли за друго, за каквото и да било, само не за Уорън.

Не че имаше особен ефект, но тя продължаваше да го прави.

Знаеше, че хората разчитат на нея, но не можеше да се насили да се вживее истински в проблемите.

Уорън го нямаше. Животът и загуби най-голямата си ценност. Това беше краят, повече едва ли щеше да и пука особено за каквото и да било.

Вирна вяло измъкна дневника си от колана. Не знаеше какво я накара да го направи, може би фактът, че отдавна не бе поглеждала за съобщение от истинския Прелат. Откакто Калан обвини Ан за голяма част от случилото се, включително за избухването на войната; тя също изживяваше своите кризи и не се вълнуваше особено. Според Вирна Калан грешеше за повечето неща, но в същото време разбираше какво кара Майката Изповедник да смята Ан отговорна за хаоса в живота им; Вирна също се бе чувствала така известно време.

Вирна запрелиства книжката и мярна съобщение.

Рикка се върна в палатката. Тропна една тежка чанта на бюрото на Вирна — направо върху докладите.

— Ето! — ядно изсъска Морещицата.

Едва тогава Вирна забеляза, че Рикка е облечена доста странно. Зяпна. Рикка не носеше типичната впита в тялото червена униформа на Морещица, която само от време на време биваше заменяна с кафява. Вирна никога не бе виждала Рикка облечена в друго, освен в униформените кожени дрехи.

Сега Рикка носеше рокля.

Вирна отдавна не беше оставала по-изненадана.

При това не беше просто рокля, а розова рокля, каквато никоя свястна жена на възрастта на Рикка — някъде на прага на трийсетте — не би сложила за нищо на света. Деколтето беше дълбоко изрязано и щедро разкриваше плътта и. Двете голи полукълба на гърдите бяха повдигнати така, че а-ха да изскочат от ръба на плата. Чудно, че при разпаленото дишане на Рикка зърната и изобщо успяваха да се задържат в деколтето.

— И ти ли! — сопна се Морещицата.

Вирна най-сетне засече блесналите сини очи на Рикка.

— Какво и аз ли?

— И ти ли не можеш да откъснеш поглед от гърдите ми?

Вирна усети как лицето и пламва. Намери си извинение за червенината, като размаха пръст пред Рикка.

— Как можеш да се облечеш така във войнишки лагер! Сред всичките тези войници! Приличаш на курва!

Въпреки че кожените униформи на Морещиците покриваха целите им тела, чак до шията, стегнатият кожен плат не оставяше кой знае какво на въображението. Откритата женска плът обаче бе съвсем друго и въздействаше доста шокиращо.

Едва тогава Вирна забеляза, че традиционната плитка на Рикка я няма. Дългата и руса коса се полюшваше свободна като конска грива. Вирна никога не бе виждала Морещица да се появи на публично място без плитката си, която до голяма степен бе белег на професията и.

Дори дълбокото деколте не предизвика у Вирна такова удивление, каквото спуснатата коса. Всъщност това, а не друго, придаваше на жената развратен вид. Свободно разпуснатата и коса изглеждаше някак кощунствено, въпреки че Вирна никога не бе считала за оправдано наличието на професионални мъчителки.

Тогава Вирна си спомни, че бе помолила една от Морещиците — Кара — да накаже убиеца на Уорън — един младеж, всъщност направо момче — по най-безжалостен начин. Вирна бе стояла цяла нощ и бе слушала предсмъртните писъци на младия мъж. Страданията му бяха нечовешки, но въпреки това тя не остана удовлетворена.

Понякога Вирна се питаше дали в следващия живот Пазителят и е подготвил нещо, което да компенсира стореното от нея. Все и беше тая; каквато и да бе цената, която един ден щеше да плати, си струваше.

Освен това, каза си тя, ако трябваше да получи наказание, задето е поискала справедливо възмездие за убиеца, значи цялата идея за справедливост щеше да се окаже по същество грешна, понеже щеше да излезе, че е все едно дали живееш по законите на доброто или на злото. Всъщност за справедливостта, която бе въздала над онова низко долно животно без морал, което съществуваше в света на живите във формата на човека, убил Уорън, тя би трябвало да бъде възнаградена сред смъртта си, като бъде поставена за вечни времена в светлината на Създателя, заедно с добрия дух на Уорън — в противен случай не би имало справедливост.

Генерал Мейферт влетя в палатката със стиснати в юмруци ръце и застана до Рикка. Видял Вирна да седи зад походното си бюро, той приглади назад русата си коса и видимо се поуспокои.

Той бе накарал дърводелците да и сковат това бюро от останките от стари мебели, които бяха намерили в една изоставена ферма. Разбира се, то нямаше нищо общо с писалищата в Двореца на пророците, но и бе подарено с повече чувство и загриженост, отколкото най-великолепното писалище със златен обков, което бе виждала в живота си. Генерал Мейферт се гордееше, че Вирна използва толкова активно неговия подарък.

Хвърли бърз поглед на роклята и косата на Рикка.

— За какво става въпрос?

— Как да ти кажа — измънка Вирна, — не съм съвсем сигурна. Нещо с една от Сестрите на Джаганг, изпратена на разузнавателна мисия край един от проходите.

Рикка скръсти ръце върху почти голата си гръд.

— Не просто Сестра, а Сестра на мрака.

— Джаганг цяла зима праща Сестри да оглеждат проходите — продължаваше да не разбира младият генерал. — Прелатът заложи капани и достави щитове. — Все пак нещо го разтревожи.

— Да не искате да кажете, че въпросната Сестра е минала през прохода?

— Искам да кажа, че лично и видях сметката — изсъска Рикка.

Вирна смръщи чело.

— Какви ги говориш? Нали докато се опитвахме да се справим с няколко Сестри на мрака, изгубихме шест Морещици. След като открихте главите на две твои посестрими, набити на кол, Майката Изповедник лично се разпореди да не рискувате живота си, като се хвърляте в безполезни мисии.

Най-сетне Рикка се усмихна. Усмивката и изглеждаше някак самодоволна, особено като се има предвид, че грееше на устните на Морещица, чиято цел в живота бе да кара хората да сънуват кошмари.

— Това да ти се вижда безполезно?

Рикка бръкна в чантата и извади човешка глава. Сграбчи я за косата и я развя в лицето на Вирна. Обърна се и я показа и на генерала, после я сложи на бюрото. По докладите покапа кръв.

— Както ви казах — Сестра на мрака.

Въпреки че лицето бе сгърчено в агония, Вирна го разпозна. Рикка беше права — наистина беше Сестра на мрака. Въпросът беше как е познала, че е Сестра на мрака, а не на светлината?

Пред палатката на Вирна трополяха конски копита. Войници поздравяваха завърнали се от дежурство патрули. В далечината се чуваха разговори, някой раздаваше заповеди на висок глас. Ковашки чукове удряха звънко по нагорещен метал, придавайки му необходимата форма, така че да послужи за поправка на оръжия и оборудване. В близката оградена ливада лудуваха коне. Пред палатката минаваха мъже, чиито оръжия и дрехи подрънкваха. Пращяха огньове, разпалени за готвене или раздухани с мехове, за да придобият нужната на ковачите температура.

— Докоснала си я с Агиела си! — възкликна тихо Вирна. — Но Агиелът ти не би трябвало да действа на подвластните на пътешественика на сънищата.

Усмивката на Рикка стана лукава. Тя разпери ръце.

— Агиел ли? Да виждаш някъде Агиел?

Вирна знаеше, че Морещиците не се разделят с Агиела си и никога не губят контрола над него. Стрелна с бърз поглед деколтето на Рикка и през главата и мина светкавична мисъл.

— Достатъчно — намеси се генерал Мейферт с категоричен тон. — Искам да знам какво става тук, при това веднага.

— Патрулирах около прохода Добин, когато попаднах на съгледвачи от Императорския орден.

Генералът кимна и въздъхна притеснено.

— От време на време се случва да се появят от тази посока. Но как си могла да попаднеш на такъв вражески патрул? Защо не са били обезвредени от Сестрите?

Рикка сви рамене.

— Въпросните нарушители бяха оттатък прохода. В района на изоставената ферма. — Потупа с пръст бюрото на Вирна. — Откъдето се сдобихте с дърво за това.

Вирна присви недоволно устни. Рикка нямаше работа оттатък прохода. Но Морещиците не признаваха ничии заповеди, освен тези на Господаря Рал. Рикка бе изпълнявала заповедите на Калан, понеже Майката Изповедник действаше от името на Ричард. Вирна подозираше, че обяснението е още по-просто; имаше съмнения, че Морещиците слушаха Майката Изповедник, понеже тя бе съпруга на Господаря Рал и ако не се отнасят към нея подобаващо, рискуваха да възбудят гнева му. И доколкото Морещиците не виждаха в тези заповеди нищо нередно, бяха готови да ги удовлетворяват. Не се знаеше обаче кога ще им щукне нещо друго.

— Сестрата беше съвсем сама — продължи Рикка — и явно имаше силно главоболие.

— Джаганг — прекъсна я Вирна. — Джаганг или и е заповядвал нещо, или я е наказвал. Или просто я е поучавал. Случва се да го прави. Не е особено приятно.

Рикка погали по косата женската глава, оставена на бюрото на Вирна; книжата изглеждаха направо плачевно.

— Горкичката — подигравателно рече тя. — Тя си седеше сред борчетата, загледана в нищото и притиснала слепоочията си с длани, а хората и бяха във фермата и се забавляваха с две млади жени. Онези пищяха, ревяха и се мятаха, но мъжете не се отказваха.

Вирна сведе глава и въздъхна тежко. Някои хора бяха отказали да се изселят въпреки угрозата на Императорския орден.

Понякога, когато хората отказваха да признаят, че злото съществува, се озоваваха в ситуация, в която върху им се изсипваше всичко онова, в чието съществуване им се щеше да не вярват.

Доволната усмивка на Рикка се върна на лицето и.

— Наминах към фермата и се погрижих за смелите бойци от Императорския орден. Бяха толкова вглъбени в работата си, че изобщо не усетиха как се промъкнах зад гърба им. Жените бяха изпаднали в такава паника, че продължиха да пищят, въпреки че ги спасявах. Сестрата не бе обърнала внимание на крясъците им и преди това, така че изобщо не се впечатли.

Едната жена беше руса, горе-долу колкото мене висока, така че ми хрумна нещо. Облякох роклята и, разплетох плитката си, за да заприличам на нея. Момичето облече дрехите на един от мъжете, после заедно с приятелката и хукнаха към планината, далеч от мястото, където седеше Сестрата, без изобщо да се обръщат. Не се наложи да им повтарям какво да правят. Аз седнах на един стол пред плевнята.

Не след дълго, както и предполагах, се появи Сестрата. Видя ме да седя, увесила глава, все едно плача. Помисли, че другата жена и войниците са още вътре. Рече, че било крайно време тъпите копелета да приключат с мен и приятелката ми. Негово сиятелство искал да му докладва, при това незабавно — бил готов да тръгва.

— Така ли каза — сигурна ли си? — скочи на крака Вирна.

— Абсолютно.

— И после? — не се стърпя генерал Мейферт.

— Ами Сестрата се отправи към страничната врата на плевнята. Щом мина покрай мен, се изправих зад гърба и и и прерязах гърлото с един от ножовете на войниците.

Генерал Мейферт се надвеси над Рикка.

— Прерязала си и гърлото? Не си използвала Агиела си?

Тя го погледна така, че не бе нужно да му казва с думи, че не е внимавал.

— Както спомена Прелатът, Агиелът не е особено ефективен при хора под контрола на пътешественика по сънищата. Така че използвах нож. Със или без пътешественика по сънищата, острието свърши чудесна работа.

Рикка отново вдигна главата, оставена пред Вирна. Един от листовете се бе залепил за кръвта.

— Забих ножа в гръкляна и и го завъртях около шията. Понечи да се съпротивлява, та се наложи да я попритисна. Изведнъж, в един кратък миг, светът като че помръкна — казвам ви, стана черно като в катран, все едно попаднах право в сърцето на Пазителя. Помислих си, че отвъдният свят се е отворил и ни е погълнал.

Вирна отмести поглед от главата на Сестрата, която познаваше от ужасно дълго време и в чиято отдаденост към Създателя, към светлината на живота, бе вярвала безусловно. Вместо това се оказа, че онази е била отдадена на смъртта.

— Пазителят е дошъл да прибере една от своите поданички — тихо обясни Вирна.

— Така де, едва ли се случва същото, когато умре Сестра на светлината — каза Рикка и Вирна долови в тона и известен сарказъм. — Нали ти казах — беше Сестра на мрака.

— Вярно, каза ми — пророни Вирна.

Генерал Мейферт потупа Морещицата по рамото.

— Благодаря, Рикка. Ще побързам да разпространя новината. Щом Джаганг се кани да тръгва насам, значи скоро ще е тук. Трябва да сме сигурни, че проходите са напълно готови да посрещнат войските му.

— Проходите ще издържат — увери ги Вирна и въздъхна едва чуто. — Поне за известно време.

За да завладее Д’Хара, Императорският орден трябваше да мине през планините. Възможните начини за преминаването им не бяха много. Вирна и Сестрите бяха поставили щитове и бариери около наличните проходи. Където бе възможно, си бяха послужили с магия, за да преградят тесните пътеки с камари камънак. Другаде бяха използвали дарбата си, за да сринат пътища, виещи се над умопомрачителни бездни, така че нямаше друг начин да се мине, освен да тръгнеш да се катериш по сипея. Където тези два варианта бяха невъзможни за изпълнение, мъжете се бяха трудили неуморно цяла зима, за да преградят проходите с непреодолими каменни стени. Най-отгоре на стените бяха построили укрепления, откъдето при нужда щяха да обстрелват със смъртоносните си стрели нашествениците. В допълнение Сестрите бяха заложили навсякъде смъртоносни капани, минаването през които би причинило на дръзналия да се приближи нечовешки мъки. Зад всичките тези бариери щеше да чака фронт юначни защитници.

Джаганг разполагаше със Сестри на мрака, които щяха да се опитат да обезвредят бариерите, било то от камък или магия, но по отношение на Адитивната магия никой не можеше да се сравнява с Вирна. Освен това тя бе свързала магията си с тази на другите Сестри и всички заедно бяха издигнали уникални магически препятствия.

Въпреки това Джаганг щеше да се опита да премине отсам. Каквото и да правеха, Вирна, Сестрите и и цялата Д’Харанска армия нямаше да могат да удържат за дълго многобройните орди на Джаганг. Ако трябваше да заповяда на хората си да минат през проходи, запълнени с телата на техните избити другари, той не би се поколебал да го стори. Нямаше да трепне, ако ще труповете да покриваха стотици и дори хиляди квадратни метра площ.

— Скоро пак ще намина, Вирна — рече генералът. — Трябва да свикаме офицерския състав и някои от Сестрите, за да подготвим всичко.

— Разбира се — съгласи се Вирна.

Генерал Мейферт и Рикка се запътиха към изхода.

— Рикка! — спря я Вирна и посочи бюрото си. — Би ли взела горката разчленена Сестра със себе си, ако обичаш.

Рикка въздъхна, при което гърдите и едва не изскочиха от деколтето. Направи страдалческа физиономия, след което грабна главата и излезе от палатката.

Вирна си седна на мястото и се хвана за главата. Всичко започваше отначало. Бяха преживели една дълга и спокойна, па макар и ужасно студена зима. Джаганг бе разположил зимния си лагер оттатък планината, на достатъчно разстояние, за да не се притеснява от изненадващи нападения. Както и предишното лято, когато умря Уорън, сега, когато времето се пооправи, Императорският орден се канеше да поеме на път. Всичко започваше отначало. Убийствата, ужасът, битките, бягствата, гладът, изтощението.

Но нима имаха друг избор, освен да бъдат убити. В много отношения животът бе станал по-ужасен от смъртта.

Вирна изведнъж си спомни за дневника. Извади го от джоба, скрит в колана и, и придърпа лампата не само за да и е по-лесно да чете, но и за да се почувства по-уютно. Къде ли бяха Ричард и Калан, дали бяха добре, какво ли ставаше с Ейди и Зед, оставени сами да охраняват Магьосническата кула. За разлика от останалите, поне Ейди и Зед бяха в безопасност и на спокойствие — поне засега. Рано или късно Д’Хара щеше да падне и тогава Джаганг щеше да се върне в Ейдиндрил.

Вирна тропна черната книжка на бюрото, приглади полите на дрехата под краката си и премести стола си по-навътре. Прокара пръсти по познатата кожена обвивка на магическия предмет, чиято възраст надхвърляше три хиляди години. Тези дневници бяха създадени от онези тайнствени магьосници, построили преди няколко хилядолетия и Двореца на пророците. Книжките съществуваха по двойки; написаното в едната книжка от двойката се появяваше едновременно и в другата. По този начин Сестрите можеха да комуникират на огромни разстояния и да разменят важна информация за събития, което иначе би отнело седмици и дори месеци.

Ан, истинският Прелат, държеше втората книжка от двойката.

Преди време самата Вирна бе изпратена от Ан на близо двайсетгодишно пътешествие, чиято цел беше намирането на Ричард. Както се оказа, Ан през цялото време е знаела къде е той. Ето защо Вирна разбираше гнева на Калан, според която Ан се бе намесила грубо в съдбата на Ричард, както и в нейната собствена. Впоследствие обаче Вирна бе започнала да осъзнава, че Ан я е изпратила на изключително важна мисия, довела до глобални промени и даваща надежда за бъдещето.

Вирна отгърна книжката и я поднесе към светлината, за да различава по-добре буквите.

„Вирна, пишеше Ан, мисля, че разбрах къде се крие Пророкът.“

Вирна се облегна назад удивена. След сриването на Двореца Пророкът Натан бе избягал и оттогава се скиташе свободен, като по този начин представляваше огромна опасност.

През последните няколко години другите Сестри на светлината бяха убедени, че Пророкът и Ан са мъртви. Прелатът, която се бе отправила заедно с Натан на важна мисия, беше инсценирала смъртта им и беше определила за свой приемник Вирна. Малцина освен Вирна, Зед, Ричард и Калан знаеха истината. Но по време на мисията Натан бе успял да се освободи от яката и да избяга от Ан. Никой не знаеше какво може да се очаква от Натан.

Вирна продължи да чете.

„Съвсем скоро ще пипна Натан. След толкова време направо не ми ре вярва, че съм тъй близо. Ще те държа в течение.

Как си, Вирна? Как се чувстваш? Как са Сестрите и какво е положението с армията? Пиши, когато имаш възможност. Ще проверявам дневника си всяка вечер. Ужасно ми липсваш.“

Вирна се облегна назад. Това беше всичко. Но и то стигаше. Новината, че Ан скоро ще залови Натан, я изпълваше с облекчение.

Не че имаше новина, която би могла да повдигне настроението и духа на Вирна. Джаганг се канеше да нападне Д’Хара, Ан най-сетне щеше да пипне Натан, но Ричард се губеше нейде на юг, отвъд тяхната власт. Ан се бе трудила петстотин години, за да подреди нещата така, че Ричард да ги поведе в борбата за бъдещето на човечеството, а сега, в навечерието на евентуалната последна битка, той не беше с тях.

Вирна извади молива от гръбчето на дневника и се наведе да напише отговор на Ан.

„Скъпа моя Ан, опасявам се, че нещата тук скоро ще придобият неприятен обрат. Обсадата на проходите към Д’Хара ще започне всеки момент.“

Двадесета глава

В просторните коридори на Народния дворец — седалището на властта в Д’Хара — се носеше приглушен екот на стъпки върху каменния под. Ан се намести върху бялата мраморна пейка, където седеше, притисната между три жени от едната страна и възрастна двойка от другата, всички те увлечени да обсъждат кой от минаващите по коридора как е облечен, какво били правили техни познати в Двореца или какво най-много им се иска да видят. Ан си каза, че тези клюки са достатъчно безобидни и вероятно имат за цел да отклоняват вниманието на хората от грижите около войната. Все пак и бе трудно да повярва, че в този късен час хората са излезли да клюкарстват, вместо да си спят на топличко в леглата.

Ан бе свела глава и се правеше, че си рови в чантата, като в същото време не изпускаше от очи патрулиращите войници, които минаваха недалеч от тях. Не знаеше дали предпазливостта и е оправдана, но нямаше намерение да установи, че не е била достатъчно внимателна, когато стане твърде късно.

— Отдалече ли идвате? — попита я седящата до нея жена.

Ан вдигна глава, за да се увери, че съседката и по място говори на нея.

— Ами да, бих казала, че изминах доста път.

Жената, чиито кестеняви къдрици вече бяха започнали да проблясват в сребристо, се усмихна.

— Аз самата не живея чак толкова далече, обаче много ми харесва да нощувам в Двореца от време на време — ей така, за повдигане на духа.

Ан огледа мраморните подове наоколо, лъскавите червени каменни колони под арките, декорирани с резбовани лози, които поддържаха балконите на горните етажи. Вдигна очи към таванските прозорци, през които денем влизаше светлина, надзърна към внушителните статуи, издигнати на пиедестали около фонтан, върху който бяха стъпили коне в естествен ръст, галопиращи безспир под искрящия дъждец от пръски.

— Да, мисля, че разбирам защо — промърмори Ан. Мястото ни най-малко не повдигаше духа и. По-скоро се чувстваше нервна като котка в кучкарник със залостена врата. Усещаше се необичайно лишена от силата си.

Народният дворец не бе просто обикновен дворец. Той представляваше цял град, обединен под безкрайна поредица от покриви над огромно плато. В този величествен комплекс от сгради живееха хиляди хора, още няколко хиляди го посещаваха ежедневно. Самият Дворец беше разделен на нива — на някои от тях имаше различни магазини и хората продаваха стоките си, на други работеха служителите и чиновниците, трети бяха жилищни крила. Много от зоните бяха забранени за посещение.

В подстъпите към Двореца се организираха нелегални пазари, където хората се събираха да купуват, продават или разменят стоки. През дългите часове, докато се изкачваше по вътрешността на платото, за да стигне до самия Дворец, Ан мина и покрай доста магазини. Дворецът бе търговски център, привличащ хора от цяла Д’Хара.

Нещо повече — това беше семейната резиденция на династията Рал. Поради тази причина величието на Двореца далеч надхвърляше възприятията на повечето от хората, които го наричаха свой дом или го посещаваха. Сам по себе си Народният дворец представляваше заклинание — не беше омагьосано място като Двореца на пророците, където Ан бе прекарала по-голямата част от живота си. Тук самият Дворец представляваше заклинание.

Всичко в него бе резултат от внимателно и прецизно планиране. В укрепените външни стени се съдържаше самата магия, а основните крила със зали съставляваха ключови центрове, докато коридорите бяха граничните линии — същността на самата магия, силата.

Подобно на заклинание, начертано в пръстта с най-обикновена пръчка, коридорите трябваше да бъдат построени в последователността, наложена от конкретната магия, която заклинанието би следвало да възбуди. Строежът по такава схема трябва да е бил ужасно скъп, понеже налагаше да бъдат пренебрегнати обичайните строителни изисквания и общоприетите методи на зидарството. Ала това беше единственият начин заклинанието да бъде задействано, затова всичко бе изпълнено според плана.

Това заклинание беше уникално. То гарантираше, че всеки член на династията Рал, попаднал тук, е в пълна безопасност. Освен това вдъхваше на всеки представител на рода Рал допълнителна сила, а силата на всеки друг, прекрачил прага му, намаляваше. Ан никога не беше попадала на място, от което Ханът и — същността на живота и вътрешната и дарба — да се усеща толкова тромав и ленив. Съмняваше се дали ако остане по-дълго тук, Ханът и ще има силата да запали дори свещ.

Ан зяпна, забелязала друг елемент на заклинанието.

Погледна към коридорите — част от линиите на заклинанието, — които бяха пълни с хора.

Заклинанията, начертани с кръв, винаги са били помощни и резултатни. Но щом кръвта се просмуче в земята, разложена и размита, силата на заклинанието също ще изтлее. Това заклинание обаче, линиите на самото заклинание — коридорите — бяха изпълнени с прясната, жизнена кръв на всички хора, които се движеха из тях. Ан стоеше в захлас пред гениалната идея.

— Значи търсиш да наемеш стая.

Беше забравила жената до себе си, която продължаваше да я зяпа, разтеглила в усмивка начервените си устни. Ан с мъка успя да си затвори устата.

— Ами, още не съм се погрижила да си намеря място за спане — измрънка тя.

Жената продължаваше да се усмихва, но това като че и струваше все повече и повече усилия.

— Ясно ти е, че не можеш просто да се свиеш на някоя пейка, нали? Стражите ще те изгонят. Или трябва да си наемеш стая, или да спиш под открито небе.

Най-после Ан разбра накъде бие събеседничката и. За тези хора, повечето спретнати в най-новите си дрехи за посещението в Двореца, Ан сигурно изглеждаше като последна просякиня. След всичките клюки за това кой как е облечен, съседката и явно е останала доста разочарована, че до нея седи такава дрипла.

— Казаха ми цената за нощувка — увери я Ан, — но още не знам къде ще преспя. След дългото пътуване имах намерение да се настаня веднага и да се постегна, но бях толкова уморена, че реших да поседна, та да ми отпочинат краката. Би ли ме упътила към стаите под наем?

Усмивката на онази като че поомекна.

— Тъкмо съм тръгнала към моята стая, Ще те заведа. Не е далеч.

— Много мило от твоя страна — отвърна Ан и забелязала, че стражите се връщат, се надигна да върви.

Жената също се изправи и пожела на двете си дружки от пейката приятна вечер.

Умората на Ан се дължеше на факта, че се бе оказала в капана на следобедното отдаване към Господаря Рал. Едно звънче на площада иззвъня и всички се събраха на плочките и коленичиха. Стражите следяха зорко никой да не изпусне мероприятието. Ан се почувства като мишка, преследвана от ястреби, така че се присъедини към тълпата, която се понесе към площадчето.

Прекара близо два часа на колене върху твърдия под, с глава, опряна в земята като всички останали, повтаряйки отдаването в хор с другите печални гласове.

Господарят Рал ни ръководи. Господарят Рал ни учи. Господарят Рал е нашата защита. В твоята светлина ние процъфтяваме. Твоята милост ни закриля. Твоята мъдрост е нашето спасение. Живеем, за да ти служим. Животът ни ти принадлежи.

Всички присъстващи в Двореца бяха длъжни два пъти дневно да се събират за отдаване. Ан се чудеше как издържат на подобно мъчение.

После си спомни за връзката между Господаря Рал и народа му, която пречеше на пътешественика по сънищата да влезе в съзнанието им, така че разбра откъде намират сили да издържат. Самата тя за кратко се бе оказала в плен на император Джаганг. Той бе убил една Сестра пред очите и, за да бъде по-убедителен.

На фона на жестокостта и изтезанията беше съвсем обяснимо, че хората са готови да се подложат на някакво си отдаване.

От нейна гледна точка обаче подобен израз на привързаност към Господаря Рал, т.е. към Ричард, едва ли бе нужен. Тя му бе посветила живота си петстотин години преди той изобщо да се роди.

Според пророчеството Ричард беше единственият им шанс да избегнат глобалната катастрофа. Ан надзърна предпазливо по коридора. Сега оставаше да намери самия Пророк.

— Насам — поведе я жената, като я дръпна за ръкава.

Направи и знак да я последва надясно по един коридор. Ан намести шала си така, че да покрива вързопа, който носеше, после притисна торбата към себе си и пое в указаната посока. Запита се какво ли говорят за нея хората, насядали по пейките и мраморните парапети около фонтаните.

Върху каменния под бяха щамповани орнаменти в тъмнокафяво, ръждивочервено и бледожълто, които трябваше да изглеждат триизмерни. Ан не за пръв път виждаше тези специфични фигури, характерни за Стария свят, но този път големината им бе наистина впечатляваща. Беше истинско произведение на изкуството, а все пак ставаше въпрос за най-обикновен под. Всичко тук бе изпипано до съвършенство.

От двете страни на коридора имаше редици магазини. В някои от тях явно се продаваха вещи, които хората, тръгнали на път, обикновено търсеха. Имаше най-разнообразни щандове с храни и напитки, където се продаваше всичко — от баници с месо и сладкиши до бира и топло мляко. Имаше магазини за бельо и нощници. За панделки. Дори в този късен час имаше отворени магазинчета, където алъш-веришът вървеше с пълна сила. На такова място се работеше и нощем и винаги имаше кой да влезе в един или друг магазин. Фризьорските и козметичните салони обаче, които обещаваха да извършат чудеса с косата, лицето или маникюра ви, щяха да отворят едва на сутринта. Ан се съмняваше в ефекта на тези чудеса върху нея.

Жената се прокашля и без да откъсва очи от редиците магазини, попита:

— Та откъде идеш?

— О, от много далеч. От юг. — Ан забеляза особеното внимание, с което онази следи отговора и. — Сестра ми живее тук — продължи, давайки още малко храна за въображението на събеседничката си. — Дошла съм и на гости. Тя съветва Господаря Рал по важни въпроси.

Онази повдигна вежди.

— Така ли! Значи съветва самия Господар Рал! Каква чест за вашето семейство.

— Аха — провлачи Ан. — Всички се гордеем с нея.

— И за какво го съветва?

— За какво ли? А, да, ами за войната.

Онази зяпна.

— Жена? Да съветва Господаря Рал по военни въпроси!

— Ами да — настоя Ан. Надвеси се напред и прошепна:

— Тя е чародейка. Вижда в бъдещето, нали разбираш. Наскоро получих писмо от нея, в което ми каза, че ме видяла да и идвам на гости в Двореца. Не е ли удивително?

Жената смръщи чело.

— Как да кажа, звучи доста впечатляващо, като се има предвид, че наистина си тук.

— Освен това ми каза, че ще попадна на много отзивчива жена.

Усмивката се върна на лицето и но както и преди изглеждаше някак насила.

— Явно сестра ти е наистина надарена.

— О, безспорно — продължи Ан. — Предсказанията и за бъдещето винаги са ужасно точни.

— Така ли? В такъв случай каза ли ти още нещо за посещението в Двореца? Нещо по-конкретно?

— Да, разбира се. Каза ми, че като дойда тук, ще срещна един мъж.

Погледът на събеседничката и огледа коридора.

— Та тук мъже колкото щеш. Не ми се вижда много конкретно. Може би ти е казала и още нещо… Така де, след като е толкова талантлива и съветва Господаря Рал.

Ан вдигна пръст пред устните си и се замисли, сякаш се мъчеше да си припомни нещо.

— Ами, като се замисля, наистина ми каза. Чакай да си спомня какво беше… — Ан свойски хвана жената за ръката.

— Тя непрекъснато ми казва разни неща за бъдещето ми. Писмата и са пълни с толкова подробности за това, което ми предстои, че понякога ми се струва, че не успявам да изпълня всички предсказания. Дори от време на време забравям какво ми е предсказала.

— О, помъчи се да си спомниш! — насърчи я жената, жадна за клюки. — Направо е удивително.

Ан се загледа в тавана, без да отлепя пръст от устните си, сякаш бе потънала в размисъл, при което за пръв път забеляза, че таванът е боядисан като небе — с облаци и всичко останало. Ефектът бе доста впечатляващ.

— Ето как беше… — отрони най-накрая Ан, след като се увери, че жената я слуша с цялото си внимание — … каза ми, че мъжът, когото ще срещна, ще е стар. — Отново стисна слушателката си за ръката. — Но бил много забележителен. Не някакъв си сбръчкан старец, а висок — много висок, — с гъста бяла коса, която се спуска над широките му рамене. Според сестра ми щял да бъде гладко избръснат, да се отличава със сурова красота и пронизителни тъмносини очи.

— Тъмносини очи… виж ти, виж… — повтори онази. — Май наистина ще да е много хубав.

— Каза още, че като погледнел някоя жена с тези свои ястребови очи, на нея и се подгъвали коленете.

— Колко конкретно! — възкликна онази. — Колко жалко, че не ти е казала името на този красавец.

— Напротив, каза ми го. Какъв съветник на Господаря Рал ще е, ако не може да каже такова елементарно нещо.

— Значи ти е казала и името му! О, тя явно наистина е изключителна в професията си.

— Нали това ти казвам.

Ан продължи мълчаливо по коридора, като оглеждаше минувачите, които щъкаха напред-назад, надзъртаха във все още отворените магазини или седяха по гайките и си разменяха клюки.

— И какво? — подсети я жената. — Какво име ти спомена сестра ти? Как се казва този забележителен джентълмен?

Ан смръщи чело и пак заби поглед в тавана.

— Беше нещо с Н. Нигел, Норис, нещо такова. Не, чакай, друго беше. — Ан щракна с пръсти. — Името, което ми посочи, беше Натан.

— Натан — повтори онази с такъв ентусиазъм, сякаш, ако отговорът се бе забавил още един миг, беше готова да го изтръгне сама от устата на Ан.

— Точно така — Натан. Да познаваш някой в Двореца с такова име? Натан? Един такъв висок, с дълга бяла коса, широкоплещест, с тъмносини очи?

Жената се замисли и заби очи в тавана. Този път Ан бе нетърпеливата да чуе отговора и.

Една ръка стисна Ан за рамото и я дръпна рязко да спре. Ан и събеседничката и се обърнаха.

Зад тях стоеше висока жена с дълга руса плитка и наситеносини очи, лицето и имаше мрачно изражение, червената и кожена униформа бе плътно прилепнала към тялото и.

Спътничката на Ан пребледня като ванилов пудинг. Устата и зяпна. Ан се постара да запази самообладание.

— Очаквахме те — рече жената в червено.

Зад нея напречно на коридора се бе подредил в плътна редица отряд здравеняци с изрядни кожени ризници и идеално излъскани мечове, ножове и копия.

— Вижте, може би е станала някаква грешка, аз…

— Аз никога не греша.

Ан бе доста по-ниска от русата жена. Главата и едва стигаше до извезания над корема и полумесец и звезда.

— Убедена съм, че е така. За какво става въпрос? — попита Ан, изоставила свенливия, невинен тон.

— Магьосник Рал ни изпрати да ви заведем при него.

— Магьосник Рал ли?

— Именно. Магьосник Натан Рал.

Ан чу как жената до нея ахна и я подхвана за ръката, за да не припадне.

— Добре ли си, скъпа?

Онази гледаше ококорено жената в червена униформа, която я наблюдаваше строго.

— Да. Трябва да вървя. Закъснявам. Трябва да тръгвам. Може ли?

— Няма да е зле — отвърна русокосата.

Жената се поклони набързо и измърмори едно „приятна вечер“, след което забърза по коридора, като от време на време хвърляше притеснен поглед през рамо.

Ан се извърна към намръщената блондинка.

— Радвам се, че ме открихте. Да вървим при Натан. Извинете, исках да кажа, при магьосник Рал.

— Магьосник Рал няма да ви приеме.

— Имате предвид, че няма да ме приеме тази вечер.

Ан се стараеше да е максимално учтива, макар да изгаряше от желание да напердаши пакостливия старец или поне да му извие врата — при това колкото се може по-скоро.

— Казвам се Найда.

— Приятно ми е да…

— Знаете ли коя съм? — прекъсна тя Ан по средата на изречението. — Морещица. Отправям ви това предупреждение от учтивост. Правя го за пръв и последен път, така че ме чуйте добре. Дошла сте тук с враждебни намерения спрямо магьосник Рал. Поради което сте моя затворничка. Ако използвате силата си срещу Морещица, аз или някоя от посестримите ми ще я използва като оръжие срещу самата вас. При това изключително неприятно оръжие.

— Е, тук магията ми и бездруго не е особено ефективна — отвърна Ан. — Всъщност не струва пукнат грош. Така че, както виждате, съм напълно безобидна.

— Хич не ме интересува как чувствате магията си. Ако се опитате да запалите с нея дори най-обикновена свещ, силата ви ще ми принадлежи.

— Ясно.

— Не ми ли вярвате? — надвеси се Найда към нея. — Само се опитайте да ме нападнете. Доста отдавна не съм залавяла магия на чародейка. Сигурно ще е… забавно.

— Благодаря за предложението, но се чувствам уморена — нали разбирате, пътуване, всичко останало. Така че точно в момента изобщо не смятам да нападам когото и да било. Да го оставим за друг път.

Найда се усмихна. В усмивката и Ан видя обяснение на страха, който хората изпитваха от Морещиците.

— Добре тогава, значи друг път.

— Е, а междувременно какво възнамерявате да правите с мен, Найда? Да ме настаните в някоя от прекрасните стаи за гости?

Найда не и отговори, само направи знак с глава. Двама от войниците по-нататък по коридора притичаха на мига. Надвесиха се над Ан като огромни дъбове и я подхванаха под мишниците.

— Да вървим — рече Найда и ги поведе.

Мъжете я последваха покорно, като понесоха Ан със себе си. Краката и докосваха пода веднъж на три-четири крачки. Минувачите се отдръпваха да сторят път на Морещицата. Повечето бързаха да се прилепят до стените, за да са възможно най-далеч от опасността. Някои се шмугваха в отворените магазини и надничаха през витрините. Всички зяпаха дундестата жена в тъмна рокля, влачена от двама стражи в изрядни кожени униформи и лъскави ризници. Отзад ги следваха останалите гвардейци от отряда и оръжията им подрънкваха ритмично.

Свърнаха по страничен коридор между колони, които поддържаха издаден напред балкон. Един гвардеец избърза напред, за да отключи вратата. Преди Ан да се усети, всички се източиха през малката вратичка, като вино през канелка.

От другата страна на вратата ги посрещна тесен и мрачен коридор — нямаше нищо общо с мраморните фоайета, които виждаха повечето гости на Двореца. Не след дълго заслизаха по тясна стълба. Дървените стъпала заскърцаха под краката им. Неколцина от мъжете запалиха фенери, за да осветят пътя пред Найда. В мрачната бездна под тях отекваше хорът на стъпките им.

Щом слязоха на долната площадка, Найда ги поведе през лабиринт от мръсни каменни коридорчета. Явно не се използваха много често, бяха влажни и воняха на плесен. Скоро се озоваха пред поредното стълбище и заслизаха наново, потъвайки в дълбоките недра на Народния дворец. Ан се запита колко ли души са били отведени по тези стълби и никога повече не са видели слънцето. Бащата на Ричард, Мрачният Рал, както и неговият баща Панис бяха почитатели на изтезанията. За хора като тях животът нямаше особена стойност.

Ричард промени всичко това.

Но в момента Ричард не бе в Двореца. За разлика от Натан.

Ан познаваше Натан отдавна — от близо хиляда години. През по-голямата част от това време тя, в качеството си на Прелат, го бе държала под ключ. Пророците не биваше да бъдат оставяни на свобода. Но той все пак бе успял да избяга. Още по-лошо — бе успял да си извоюва позиция в Двореца — в потомственото жилище на династията Рал. Той бе предшественик на Ричард. Беше от рода Рал. И беше магьосник.

Изведнъж Ан осъзна глупостта на целия си план. Беше си помислила, че няма да и е трудно да хване Пророка неподготвен. Да го изненада и да щракне яката около врата му. Беше убедена, че ще намери начин да го залови отново.

Преди това и се бе сторило логично и възможно.

Слизаха дълго и когато най-накрая се озоваха долу, Найда зави надясно и пое по тясна пътека, от едната и страна висока каменна стена, която се губеше в мрака над главата и, а от другата — железен парапет. Ан надзърна през парапета, но светлината на фенера не бе достатъчна, за да пробие черния мрак долу. Не искаше дори да си мисли колко ли е дълбоко — не че имаше намерение да влиза в схватка с похитителите си, но започваше да се притеснява, че могат да я метнат в бездната и да приключат с нея.

Но все пак бяха пратеници на Натан. А той, колкото и да бе избухлив и раздразнителен, едва ли би заповядал подобно нещо. В следващия момент Ан си припомни, че го бе държала в плен много векове, при това под най-строга охрана, и въпреки това често се бе налагало да взема крайни мерки, за да удържи положението. За пореден път хвърли поглед през парапета.

— Натан очаква ли ни? — попита тя, като се постара гласът и да звучи безгрижно. — Наистина трябва да говоря с него. Трябва да обсъдим някои делови въпроси.

Найда я стрелна с мрачен поглед през рамо.

— Натан няма какво да обсъжда с теб.

Найда ги поведе към един притеснително сумрачен тунел, издълбан в камъка. Поведението на Морещицата придаваше допълнителни злокобни нюанси на и бездруго страховитото пътуване.

Най-сетне отпреде им проблесна светлинка. Тесният тунел се разгърна в нещо като малко площадче, където се събираха няколко коридора. По-нататък леко вдясно се спускаше стръмна вита стълба. Щом стигнаха до там и заслизаха, Ан стисна здраво перилото, за да не би да се подхлъзне и да се изтърколи надолу, въпреки че ръката на единия страж я стискаше здраво за дясното рамо, така че едва ли би могла да падне, камо ли да избяга.

На долната площадка Найда, Ан и гвардейците спряха под нисък таван с гредоред. На пода бяха оставени няколко стойки с мъждукащи факли, които придаваха на цялата обстановка тайнствен вид. Миришеше на запалена смола, дим, втасала пот и урина. Едва ли толкова дълбоко в недрата на Двореца някога бе прониквал свеж въздух. От един полуосветен коридор вдясно се чу дрезгава кашлица. Тя напрегна очи и различи врати от двете страни покрай стената. Вратите бяха с малки зарешетени прозорчета, в решетките се бяха впили мръсни пръсти. Освен кашлянето от килиите не се чуваше нито звук.

Вляво имаше желязна врата, пред която стоеше на пост огромен мъжага. Изглеждаше като издялан от същия камък, от който бяха иззидани стените. При други обстоятелства Ан сигурно би се впечатлила от красотата му.

— Найда — рече пазачът вместо поздрав. Поклони се енергично, погледна напред и запита с гробовен глас: — Какво ми водиш?

— Имате нов затворник, капитан Лърнър. — Найда сграбчи Ан за рамото и я блъсна напред, сякаш се хвалеше с добрата си плячка след успешен лов. — Опасен затворник.

Капитанът огледа професионално Ан, после насочи вниманието си обратно към Найда. — Значи в охраняваните килии.

Найда кимна.

— Магьосник Рал много ще се разочарова, ако тя избяга. Според него създавала доста проблеми.

Ан понечи да се намеси в разговора и да им обясни, че са в дълбоко заблуждение по отношение на нея, ала успя да се въздържи.

— В такъв случай по-добре ела с мен, за да провериш лично дали е надеждно заключена зад щитовете — отсече капитанът.

Найда посочи с глава. Двама от хората и се спуснаха и взеха факлите от стойките им. След дълго ровене във връзката от десетина ключа капитанът най-сетне намери правилния. Ключалката щракна пронизително и звукът отекна в близките ниски коридори. Ан си помисли, че е като камбанен звън, оповестяващ на осъдените началото на края.

Капитанът се напъна и отключи тежката врата, после натисна с рамо и бавно я отвори. Дългият коридор, който се откри от другата страна, бе осветен с две-три мъждиви факли, така че едва се виждаха прозорчетата на килиите. Разнесоха се дюдюкания и вой, сякаш затворниците бяха животни, отправящи жестоки ругатни към попадналите в техния свят външни хора. Протягаха се ръце, които деряха въздуха с надеждата да докопат жива плът.

Двамата мъже с факли се придвижиха плътно зад Найда, огънят озаряваше червената и униформа, така че прилепените до решетките лица да могат да я видят. Агиелът и, увесен на фина верижка на китката, скочи в юмрука и. Тя огледа вратите от двете страни на коридора. Мърлявите ръце се дръпнаха обратно. Гласовете притихнаха. Ан чу как мъжете се затътрят към вътрешността на килиите си.

Като се увери, че никой няма да си позволи да се държи непристойно, Найда продължи напред. Едрите лапи на двамата стражи подхванаха Ан и я блъснаха да върви. Капитан Лърнър ги следваше с връзката ключове в ръка. Ан закри с шала устата и носа си, за да се предпази от ужасната смрад.

Капитанът бръкна в една ниша и извади малка лампа, запали я от свещ и пристъпи към друга врата, за да я отключи. В следващия коридор имаше повече врати, разположени по-нагъсто. През един отвор встрани се подаваше отпусната ръка, покрита с гноясали рани.

Коридорът зад следващата врата бе още по-нисък и точно толкова широк, колкото да побере раменете на Ан. Опита се да успокои разтуптяното си сърце и пое по покрития с необработени камъни вит коридор. Найда и мъжете трябваше да се приведат, за да могат да минат.

— Пристигнахме — обяви капитанът и спря.

Вдигна лампата си и надникна през малка дупка във вратата. Намери правилния ключ от втория път и отключи вратата. Подаде малката лампа на Найда и повдигна резето с две ръце. Напъна с цялата си тежест, изпухтя, докато накрая вратата изскърца и се отвори. Капитанът се плъзна в отвора и изчезна вътре.

Найда му подаде лампата и го последва. Ръката и се протегна през процепа и сграбчи Ан за яката, за да я дръпне грубо след себе си.

Капитанът отвори втора врата в далечния ъгъл на стаичката. Ан усети, че това е помещението, охранявано от щит. Втората врата също изскърца. Вътре имаше килия, издълбана направо в скалата. Единственият изход бе през вратата и външната стая с щита, а накрая трябваше да се преодолее и външната врата.

Династията Рал умееше да строи сигурни тъмници.

Найда дръпна Ан за лакътя и я засили към вътрешната килия. Въпреки ниския си ръст Ан трябваше да се наведе, за да мине през високия праг на вратата. Единствената мебелировка вътре бе издълбана направо в скалата отсреща пейка, която служеше едновременно за сядане и лягане. В единия край на пейката имаше кана с вода. В другия се виждаше сгънато кафяво одеяло. В ъгъла бе оставено гърне. Макар да не беше чисто, поне бе празно.

Найда остави лампата на пейката.

— Натан каза да ти я оставя.

Очевидно това бе лукс, с който другите гости не биваха удостоявани.

Найда прекрачи през прага, но чу името си и се обърна.

— Бихте ли предали на Натан нещо от мое име? Моля ви. Кажете му, че бих искала да го видя. Много е важно.

Найда се усмихна вътрешно.

— Той ме предупреди, че ще кажеш това. Натан е Пророк, така че сигурно не му е трудно да предвиди подобно нещо.

— А ще му предадете ли молбата ми?

Студените сини очи на Найда сякаш се впиха в душата на Ан.

— Натан каза да ти предам, че има да управлява цял Дворец и не може да дотичва дотук всеки път, когато изплачеш за него.

Това бяха думите, които тя бе заръчвалата предадат на Натан безброй пъти, когато някоя Сестра и бе казвала, че Пророкът настоява да се срещне с Прелата.

„Предай на Натан, че имам да управлявам цял Дворец и не мога да дотичвам до долу всеки път, когато изплаче за мене. Ако е получил пророчество, нека го запише и когато имам време, ще го погледна.“

Ан никога по-рано не си бе давала сметка за жестокостта на тези думи.

Найда тресна вратата зад гърба си. Ан се озова сама в затвор, от който знаеше, че няма начин да избяга.

Добре поне че бе към края на дните си и нямаше да прекара като затворничка почти целия си живот, както бе станало с Натан, държан в плен през по-голямата част от живота му.

Ан се спусна към прозорчето.

— Найда!

Морещицата се обърна от прага на втората врата, оттатък щита, който Ан не можеше да премине.

— Да?

— Предай на Натан… кажи му, че съжалявам.

Найда се изсмя.

— О, според мен Натан знае, че съжаляваш.

Ан подаде ръката си през решетката и се протегна към Морещицата.

— Моля те, Найда. Кажи му… кажи му, че го обичам.

Найда я изгледа продължително, след което затръшна вратата.

Двадесет и първа глава

КАЛАН ВДИГНА ГЛАВА. Нежно постави ръка на гърдите на Ричард и наостри уши към звука, който бе чула в тъмнината. Усети тежкото му дишане, но въпреки това изпита облекчение — поне беше жив. Докато той е жив, тя ще има стимул да търси решение на проблема. Няма да го изостави. Ще намерят Ничи. Все някак си ще се доберат до нея.

Бърз поглед към лунния сърп и показа, че е спала по-малко от час. Облаците, които изглеждаха сребристи на лунната светлина, бяха започнали да се събират от север. Забеляза в далечината и осветените от луната чернопери соколи, които все така ги следваха неотлъчно.

Мразеше тези птици. Соколите ги преследваха, откакто Кара докосна статуята на Калан, която според информацията на Ничи представляваше предупредителен маяк. Тъмните им криле никога не се отдалечаваха, бяха като сянката на смъртта — винаги ги следяха, вечно ги дебнеха.

Калан прекрасно помнеше как песъчинките в пясъчния часовник се процеждаха една по една. Времето и изтичаше. Нямаше представа какво ще се случи, когато пясъкът, представляващ времето, най-сетне изтече до зрънце — но си го представяше съвсем ясно.

Мястото, където бяха устроили бивака си — край непристъпна скала, заградени с параван от борове и драки, — не бе толкова добре защитено и укрепено, колкото би им се искало, ала Кара ги предупреди, че ако не спрат веднага, Ричард няма да изкара нощта.

Това прошепнато предупреждение накара сърцето на Калан да забие лудо, челото и се обля в студена пот, цялото и същество изпадна в паника.

Беше наясно, че друсането на каруцата, която едва се тътреше по откритата гола местност в тъмното, бе затруднило допълнително дишането на Ричард. Няма и два часа след като тръгнаха, чули предупреждението на Кара, те бяха принудени да спрат. Малко след това с облекчение установиха, че Ричард диша по-спокойно и леко.

Трябваше да излязат на път — хем да е по-удобно за Ричард, хем да се придвижват по-експедитивно. Може би след като той си починеше през нощта, щяха да успеят да наваксат малко време.

Калан непрекъснато си повтаряше и убеждаваше сама себе си, че ще пристигнат навреме, че не всичко е изгубено, че целта на пътуването им не е просто една празна надежда, забулваща истинското състояние на нещата.

Последния път, когато Калан се бе чувствала тъй безпомощна, когато бе усещала, че животът на Ричард и се изплъзва, поне имаше една сигурна стъпка към спасението му. По онова време не бе и предполагала, че предприемането на тази стъпка ще отключи лавина от събития, които постепенно ще доведат до сриването на магията.

Тя беше човекът, взел решението да предприеме тази стъпка; пак тя бе отговорна за всичко, което предстоеше да се случи. Ако тогава знаеше това, което и бе известно сега, пак би взела същото решение — да спаси живота на Ричард, — но това ни най-малко не снемаше от нея отговорността за последствията.

Тя бе Майката Изповедник и като такава бе отговорна за безопасността и живота на хората, владеещи магия, на магическите твари изобщо. Вместо да ги защитава обаче, тя можеше да се окаже причината за тяхната кончина.

Калан чу предупредителния сигнал на Кара и скочи на крака с изваден меч. Беше сигналът, на който ги бе научил Ричард.

Калан вдигна капачето на фенера, за да си осигури повече светлина. Мярна Том, чиято ръка бе върху ножа със сребърна дръжка на колана му, да се изправя от близкия камък, където се бе настанил, за да наблюдава едновременно и бивака, и мъжа, когото Калан бе докоснала със силата си. Онзи продължаваше да лежи в краката на Том, както му бе заповядала Калан.

— Какво става? — попита Дженсън, докато разтъркваше очи, за да прогони съня.

— Още не знам със сигурност. Кара сигнализира, значи може би не е сама.

Кара изплува от сенките и както бяха предположили, буташе пред себе си някого. Калан смръщи чело, опитвайки се да си спомни откъде и е познат мъжът. Присви очи, веднага след което се сети, че това е странникът, когото бяха срещнали преди една-две седмици — Оуен.

— Направих всичко възможно, за да ви настигна по-рано — извика той, видял Калан. — Кълна се.

Кара го бе стиснала за дрехата и почти го влачеше, после го дръпна да спре пред Калан.

— Не те разбирам.

Оуен забеляза застаналата зад Калан Дженсън и млъкна със зяпнала уста, но почти веднага се окопити и продължи:

— Исках да ви настигна по-рано, кълна се — рече той почти през сълзи. — Минах през бивака ви. — Затрепери и се сгуши в дрехата си. — Видях… видях останките… Скъпи Създателю, откъде се е взела у вас цялата тази жестокост!

Калан очакваше Оуен всеки момент да повърне. Беше покрил устата си с ръка и клатеше глава със затворени очи.

— Ако имаш предвид онези типове — отвърна Калан, — те се опитаха да ни нападнат и убият. Не сме ги изритали от люлеещите се столове пред огнищата, за да ги докараме в тази пустош и да ги изтрепем. Те ни нападнаха; ние се защитавахме.

— Но, скъпи Създателю, как е възможно… — Оуен стоеше пред нея, без да може да спре да трепери. Пак затвори очи. — Това не е истина. Това не е истина. Това не е истина — започна да си повтаря той, сякаш това бе някакво заклинание, което щеше да го предпази от злото.

Кара грубо го дръпна назад и го сложи да седне на един камък. Затворил молитвено очи, той продължаваше да си повтаря „това не е истина“, а Кара зае позиция отляво на Калан.

— Кажи ни какво правиш тук — изръмжа сурово Морещицата. Макар да не уточни какво би станало, ако не го направи, то някак си се подразбираше.

— И по-бързичко — додаде Калан. — Имаме си достатъчно грижи, та да се занимаваме и с теб.

Оуен отвори очи.

— Отидох в лагера ви, за да ви кажа, но… всичките онези трупове…

— Знаем какво се случи. По-добре ни кажи какво те води насам. — Калан започваше да губи търпение. — Няма да повтарям въпроса си.

— Господарят Рал… — простена Оуен и в очите му заблестяха сълзи.

— Какво Господарят Рал? — изсъска през зъби Калан.

— Господарят Рал е отровен — успя да довърши онзи и избухна в плач.

По краката на Калан пробягаха ледени тръпки.

— И откъде знаеш това?

Оуен стоеше, притиснал ръце към гърдите си, сякаш за да се стопли.

— Знам, защото аз го отрових — проплака той.

Нима бе възможно? Нима причината за неразположението на Ричард не бе чезнещата му сила, а някаква отрова? Нима през цялото време са грешали? Нима този човек е отровил Ричард наистина?

Калан усети как мечът се изплъзва от ръката и, тръгна бавно към Оуен.

Той не помръдна от мястото си — като елен, хипнотизиран от готвещия се за скок лъв.

Нещо в този човек през цялото време бе държало Калан нащрек. Ричард също бе усетил нещо смущаващо, нещо не съвсем наред.

Значи този странник бе отровил Ричард.

Ричард беше на косъм от смъртта. Гърчеше се от болка. И причината за всичко беше този мъж. Калан искаше да знае защо, при това без увъртане и недомлъвки.

Само след миг стоеше до него. Не можеше да му позволи да избяга. Не можеше да му позволи да я излъже.

Щеше да изтръгне от него самопризнания.

Ръката и се вдигна. Силата и се бе възстановила — усещаше я в себе си, в недрата на съществото си, беше готова.

Този човек се бе опитал да убие Ричард. Възнамеряваше да разбере дали има начин да спаси любимия си. И Оуен щеше да и каже.

Беше решена да го похити.

Той нямаше никакъв шанс. Беше обречен.

Оуен стоеше като вцепенен, гледаше я как върви към него, сините му очи се ококориха, по бузите му покапаха сълзи. Калан усети как леденото кълбо на силата и напира да се развие, да се затъркаля. Докато вдигаше ръка към човека, причинил болка на Ричард, тя мислеше само за мига, в който той ще и принадлежи.

Оуен бе обречен.

Кара рязко скочи на пътя и.

Морещицата прекъсна визуалния и контакт с мъжа. Калан се опита да я изтласка встрани, но не успя да я помръдне. Кара я стисна за раменете и я изтика назад.

— Недей, Майко Изповедник, почакай.

Макар Калан да не виждаше Оуен, съществото и се бе съсредоточило изцяло върху него.

— Махни се от пътя ми.

— Не! Спри!

— Махни се от пътя ми, Кара, иначе…

Тя разтърси Калан така, че за малко да и счупи врата.

— Чуй ме!

Калан се задъха от ярост.

— Какво!

— Изслушай го. Дошъл е, за да ни каже нещо. Щом го направи, ако искаш, използвай силата си или ме остави да изтръгвам крясъци от дълбините на душата му, докато луната покрие ушите му, но нека най-напред чуем какво има да ни каже.

— Съвсем скоро ще разбера какво има, да ми казва, при това ще знам истината. Докосна ли го, ще си признае абсолютно всичко.

— Ами ако в резултат на това Господарят Рал умре?

Животът на Господаря Рал виси на косъм. Нека не го забравяме.

— Именно. Защо според теб искам да го докосна? Кара придърпа Калан към себе си, за да прошепне в ухото и.

— А какво ще кажеш, ако поради някаква неизвестна нам причина силата ти го убие? Нали не си забравила какво стана, когато действахме напосоки, без да знаем достатъчно? Нали помниш онзи Марлин Пикард, дето беше дошъл да убие Ричард? Звучеше прекалено лесно, както и сега.

Не ти ли минава през ума, че някой може да иска точно това — да докоснеш този човек; че е някакъв номер, че Оуен е изпратен като примамка. Ами ако някой има причина да те подмами да направиш именно това, което си решила? Тогава какво ще стане? Няма да е просто поредната грешка, която с лекота бихме могли да поправим. Ако Господарят Рал умре, не можем да го възкресим.

В свирепите сини очи на Кара блестяха сълзи. Силните и пръсти се впиха в рамото на Калан.

— Няма да ни навреди, ако първо го изслушаш, а после го докоснеш. Ако след като каже, каквото има да ни казва, все още държиш да го докоснеш — твоя работа. Но нека първо го изслушаме. Като твоя сестра по Агиел те моля, Майко Изповедник, и в името на живота на Господаря Рал — нека изчакаме.

Това, което накара Калан да се замисли, преди да направи, каквото бе решила, беше фактът, че Кара отказва да използва сила. Нямаше друг човек, който по-силно от Кара да бе склонен да използва физическа сила, за да защити Господаря Рал.

На мъждивата светлина от фенера Калан се вгледа в разпаленото лице на Кара. Въпреки казаното от Морещицата не беше сигурна, че може да си позволи да рискува, да изчака.

— Ами ако се окаже удар на сляпо? — обади се Дженсън изотзад.

Калан хвърли поглед през рамо към сестрата на Ричард, забеляза тревогата в погледа и.

Преди Калан бе сгрешила, като не беше действала достатъчно бързо, в резултат на което Ричард попадна в плен и бе отведен далеч от нея. Тогава залогът бе свободата му. Сега ставаше въпрос за живота му.

Знаеше, че макар в определени случаи колебанието да се бе оказвало грешка, нямаше гаранция, че незабавните действия винаги са безотказни.

Погледна Кара в очите.

— Добре. Да го изслушаме. — Изтри една сълза от бузата на Морещицата — сълза, родена от тревогата за Ричард, от ужаса, че може да го изгубят. — Благодаря ти — прошепна накрая.

Кара кимна и я пусна. Обърна се и като скръсти ръце, впери в Оуен яростен поглед.

— Не ме карай да съжалявам, че я спрях.

Оуен огледа всички втренчени в него лица — Фридрих, Том, Дженсън, Кара, Калан и дори мъжът, когото Калан бе докоснала и който лежеше свит на кълбо недалеч.

— Първо искам да знам как си успял да отровиш Ричард? — попита Калан.

Оуен облиза устни, беше го страх да и каже, макар да бе ясно защо се е върнал. Най-сетне погледът му клюмна към земята.

— Когато видях облака дим зад каруцата и установих, че съм близо, изсипах водата, която ми бе останала, за да изглежда, че съм без вода. После, когато Господарят Рал ме намери, го помолих за глътка. Той ми подаде меха си, за да пия и преди да му го върна, сложих вътре отровата. Зарадвах се, че дойдохте и вие. Намерението ми бе да отровя и двама ви — Господаря Рал и Майката Изповедник, но вие си имахте вода и не пихте от неговия мях, когато той ви покани. Но все едно. И това бе достатъчно.

Калан не разбираше нищо от самопризнанието му.

— Значи си искал да ни убиеш и двамата, но си успял да отровиш само Ричард.

— Да го убия ли…? — Той остана потресен от подобно предположение. Поклати глава. — Не, нищо подобно. Опитах се да ви настигна по-рано, Майко Изповедник, но онези мъже ме изпревариха и ви нападнаха. Исках да дам на Господаря Рал противоотрова.

— Ясно. Искал си да го спасиш, след като си го отровил, но когато си дошъл в лагера ни, не си ни открил.

Очите му отново плувнаха в сълзи.

— Беше ужасно. Всичките онези тела, кръвта… Никога не съм виждал по-жестоко клане. — Той покри устата си с ръка.

— Ако не се бяхме защитавали — прекъсна го Калан, — щеше да видиш нашите трупове.

Оуен като че не я чу.

— Вас ви нямаше, бяхте си тръгнали. Нямах представа накъде сте поели. Беше почти невъзможно да открия следите от каруцата в тъмното, но се наложи да опитам. Тичах, за да ви настигна. Страхувах се соколите да не ме нападнат, но знаех, че трябва да ви настигна още тази нощ. Не можех да чакам. Страхувах се, но трябваше да дойда при вас.

Целият му разказ и се стори напълно налудничав.

— Приличаш ми на човек, който подклажда пожар, вдига врява, а после помага в потушаването му. И очаква да бъде признат за герой.

Оуен я изгледа слисан и поклати глава.

— Няма нищо такова. Кълна се, изобщо не съм имал това предвид. Не исках да го правя. Уверявам ви. Не исках.

— Тогава защо го отрови!

По бузата му се изтърколи сълза, ръцете му мачкаха инстинктивно дрехата на гърдите му.

— Трябва веднага да му дадем противоотровата, Майко Изповедник, иначе ще умре. Вече и бездруго е твърде късно. — Той сключи молитвено ръце и заби поглед в небето. — Скъпи Създателю, нека не е твърде късно, моля те. — Протегна ръка към Калан, сякаш за да се помоли и на нея, да я увери в искреността си, но като видя изражението на лицето и, се дръпна. — Времето изтича, Майко Изповедник. Направих всичко възможно, за да ви настигна по-рано, кълна се. Ако не му дадете лекарството незабавно, край с него. Всичко ще отиде на вятъра, всичко ще е било напразно!

Калан не знаеше дали може да се довери на предложението му. Не можеше да си обясни защо някой би отровил човек, а после би искал да го спасява.

— Къде е противоотровата? — попита.

— У мен е. — Оуен трескаво извади от вътрешния джоб на сакото си малко шишенце. — Ето я. Заповядайте, Майко Изповедник. — Подаде и четвъртитото шише. — Трябва да я изпие веднага. Моля ви, побързайте, иначе ще умре.

— Ако това не го довърши — рече Калан.

— Ако исках да го довърша, можех да го направя, когато изсипах отровата в меха му. Можех да сипя повече отрова или изобщо да не ви кажа за противоотровата. Аз не съм убиец, кълна се — това е основната причина да съм тук.

Оуен говореше почти несвързано. Калан не бе убедена, че може да му има доверие. От това дали ще направи правилния избор зависеше животът на Ричард.

— Според мен трябва да дадем на Ричард противоотровата, която носи Оуен — прошепна Дженсън.

— Удар на сляпо? — попита Калан.

— Нали сама каза, че понякога човек няма друг избор, освен да действа незабавно и това пак да е най-доброто, което може да се направи в дадения момент, да е подплатено с целия му опит и познания. Докато пътувахме в каруцата, чух Кара да споделя с теб, че не е убедена, че Ричард ще изкара нощта. Оуен ни предлага противоотрова.

Според мен това е един от онези случаи, в които трябва да се действа.

— Ако имам право на глас — намеси се Том, — бих предложил да действаме. Не мисля, че ни остава друг избор. Ако обаче виждате и друг шанс за спасяването на Господаря Рал, сега е моментът да го използваме.

Калан не виждаше друг шанс, освен да намерят Ничи, но това постепенно се превръщаше в празна надежда.

— Аз също съм съгласен, Майко Изповедник — прошепна и Фридрих. — Мисля, че трябва да знаете, че ако решите да му дадете противоотровата, всички заставаме зад решението ви и смятаме, че това е най-доброто, което можем да сторим.

Ако противоотровата убиеше Ричард, нямаше да я обвиняват. Това означаваха думите му.

Дженсън пристъпи към Оуен, Бети не се отделяше от полата и.

— Ако лъжеш, че това е противоотрова, ще отговаряш пред мен, Кара и Майката Изповедник — ако дотогава изобщо остане нещо от тебе. Разбра ли ме съвсем ясно?

Оуен се дръпна назад, извърна глава, за да не я гледа, и закима енергично; беше очевидно, че не може да погледне нито към нея, нито към Бети. Калан си помисли, че Оуен се страхува повече от Дженсън, отколкото от всички останали.

Кара се надвеси към Калан и рече:

— Струва ми се, че наистина има противоотрова. Защо иначе би се изложил на опасност и би рискувал да попадне в ръцете ни, ако лъже? Защо изобщо би се върнал при нас, ако само е искал да отрови Господаря Рал? Вече бе успял да сипе отровата във водата му и да си тръгне. Според мен трябва да му дадем противоотровата, Майко Изповедник, при това веднага.

— Но защо изобщо го е отровил? — прошепна в отговор Калан. — Ако възнамеряваш да дадеш някому противоотрова, защо си го тровил?

Кара въздъхна отчаяно.

— Не знам. Но точно в този момент, ако Господарят Рал умре…

Изречението на Кара увисна във въздуха.

Калан погледна към лежащия в безсъзнание Ричард. Прилоша и при мисълта, че може никога да не се събуди. Как ще живее тя в свят, в който го няма Ричард?

— Колко трябва да му дадем? — Въпросът и бе адресиран към Оуен.

Той се втурна към нея, като профуча покрай Дженсън.

— Цялото количество. Нека го изпие до дъно. — Той бутна четвъртитото шишенце в ръцете на Калан. — Побързайте. Моля ви, побързайте.

— Ти му причини това — рече Калан, без да сдържа ненавистта си. — Твоята отрова го накара да страда. — Започна да кашля кръв, припадна от болка. Ако си мислиш, че някога ще забравя това и ще ти благодаря, че си се върнал, за да му спасиш живота, жестоко се лъжеш.

Оуен нервно облиза устни.

— Толкова бързах да ви настигна. Осигурих противоотровата, за да не се стигне до най-лошото. Не съм искал той да страда. Опитах се да ви настигна по-рано, но вие бяхте заети с онези мъже.

— Значи ние сме си виновни, така ли?

Оуен направи опит да се усмихне и кимна, доволен, че тя най-сетне е прозряла, че вината всъщност си е тяхна и не бива да се сърдят на него.

Докато Дженсън гледаше Оуен да не приближава до Калан, Том държеше под око мъжа, когото Майката Изповедник бе докоснала със силата си, а Фридрих следеше Бети, Калан и Кара коленичиха и повдигнаха Ричард, за да се опитат да му излеят противоотровата в устата. Морещицата положи гърба му върху бедрото би, докато Калан обви главата му с ръка.

Отпуши шишенцето със зъби и изплю корковата тапа. Като внимаваше да не разлее и капчица от противоотровата, допря шишенцето до устните на Ричард и го повдигна. Течността навлажни устата му. Тя намести главата му още по-назад, за да се отвори устата му, после надигна шишенцето още малко. Противоотровата бавно закапа в устата на Ричард.

Калан нямаше представа дали съдържанието на шишенцето наистина ще помогне. Беше безцветна течност, приличаше на вода. Ричард преглътна и Калан вдигна шишенцето, за да го помирише. Долови лек аромат на канела.

Изсипа още няколко капки в устата на Ричард. Той се закашля, но успя да преглътне. Кара изтри с пръст стеклата се по брадичката му струйка и я върна в устата му.

Калан изсипа и остатъка от съдържанието в устата му, но от това не и стана по-леко. Стиснала празното шишенце между палеца и показалеца си, тя затвори с длан устата на Ричард, после надигна главата му още малко назад, за да преглътне по-лесно.

Той пое цялото количество и Калан въздъхна с облекчение. В мига, в който Кара се изправи, Оуен се спусна към нея.

— Дадохте ли му цялото количество? Изпи ли го? Щом превъзбуденият Оуен се приближи до Ричард, Кара заби Агиела си в рамото му. Той отстъпи назад.

— Съжалявам. — Разтърка рамото си там, където го бе допряло оръжието на Морещицата. — Само исках да проверя как е. Няма да му сторя нищо. Надявам се да се оправи, това е всичко.

Калан го изгледа слисана. Магията не му действаше.

Дори Дженсън се бе втренчила в него с ококорени очи. Значи той е точно като нея — колона на Сътворението, роден без дарбата и неподвластен на магията.

Дженсън бе наясно с това, но Оуен явно нямаше никаква представа. Той даже и не предполагаше, че Кара е имала намерение да му причини нещо повече от обикновено мушкане с палка.

Агиелът и би трябвало да го повали на колене.

— Ричард изпи цялата противоотрова. Сега тя трябва да започне да действа. Междувременно мисля, че ще е най-добре да поспим. — Калан посочи с глава. — Ще се погрижиш ли за охраната, Кара? Аз ще остана при Ричард.

Кара кимна. Един поглед към Том бе достатъчен, за да се разберат.

— Би ли дошъл с мен, Оуен, за да прекараш нощта при този приятел.

При вида на едрия Д’Харанец Оуен пребледня, но знаеше, че няма друг избор.

— Да, разбира се. — Обърна се към Калан. — Ще се моля да е изпил противоотровата навреме. Ще се моля за него.

— Моли се за себе си — каза му тя.

Когато всички се разпръснаха, Калан полегна до Ричард. Останала сама с него, си позволи да даде воля на сълзите си. Ричард трепереше от студ, макар нощта да бе мека и приятна. Тя подпъхна одеялото по-добре, отпусна ръка на рамото му и се сгуши в него; нямаше никаква представа дали когато се събуди, той ще е жив.

Двадесет и втора глава

РИЧАРД ОТВОРИ ОЧИ И ПРИМИГНА на светлината, макар тя далеч да не бе толкова силна. По виолетовите воали, стелещи се из оловносивото небе, личеше, че е някъде призори. Над земята бяха надвиснали ниски облаци. А дали пък не се свечеряваше — май не бе много сигурен. Почувства се странно дезориентиран.

В тила му пулсираше тъпа тягостна болка. Всяка глътка въздух прогаряше гърдите му. Гърлото му бе пресъхнало. Преглъщаше с мъка и болезнено.

Но онази тежка болка, която го бе стиснала в безмилостни щипци, бе му секнала дъха и бе потопила света в непрогледна тъмнина, беше затихнала. Освен това вече не го втрисаше.

Чувстваше се така, сякаш за известно време е загубил контакт с външния свят — за колко дълго, нямаше представа. Струваше му се, че е минала цяла вечност, сякаш светът на живите се бе превърнал в далечен спомен от миналото му. Освен това имаше усещането, че е бил много близо до състояние, от което никога да не се събуди. При мисълта, че се е озовал толкова близо до смъртта, по челото му изби студена пот, осъзна, че е бил на крачка от вечния сън.

Не си спомняше да е виждал околния пейзаж. Току до главата му се издигаше висока жълтеникава скала с назъбен релеф. Встрани се полюшваше чворест бор. На места кората му бе обелена и отдолу белееше мекият светъл ствол. Величествените планини сякаш се бяха приближили доста повече, дърветата по склоновете на близките хълмове бяха по-нагъсто.

Дженсън лежеше на кълбо върху одеяло до Бети, гърбът и бе опрян в едно от колелата на каруцата. Том бе заспал край конете си, а Фридрих дежуреше, кацнал на един висок камък. Ричард се зачуди кои ли са двамата мъже, легнали в краката на Фридрих. Единият вероятно беше Д’Харанецът, когото Калан докосна със силата си. Нямаше представа кой е другият, макар нещо в него да му се струваше познато.

Калан бе заспала дълбоко от едната му страна. От другата лежеше Мечът на истината — току до ръката му. Калан също беше оставила меча си наблизо — в ножницата, но готов да влезе в употреба.

Всички Търсачи, използвали Меча на истината преди Ричард, добрите и злонамерените, бяха оставили върху оръжието отпечатък от своите умения. Ричард бе истинският Търсач, онзи, за когото създателите на оръжието бяха предвидили силата му. Като такъв той се бе научил да владее възможностите му до съвършенство, като черпи от опита и познанията на всички, използвали го преди него. Той беше станал господар на острието не само в едно отношение и това до голяма степен се дължеше на самия меч.

Калан се бе научила да се дуелира от баща си, крал Уиборн Амнел, някогашен крал на Галеа, преди майката на Калан да го избере за свой другар. Ричард беше довършил обучението на Калан и и бе показал неща, каквито тя нямаше представа, че съществуват; беше и показал как да използва тялото и бързината си, за да се възползва максимално от възможностите на оръжието си, а не да се бие като враговете си — осланяйки се на физическата си сила.

Въпреки пулсиращата болка и паренето в гърдите не можа да сдържи усмивката си, щом усети топлото тяло на Калан, опряно в неговото. Беше толкова красива, нищо че косата и стърчеше невчесана. Той обичаше да я гледа, докато тя спи, почти толкова, колкото обичаше да потъва в прелестните и зелени очи. Обичаше да роши косата и.

Спомни си как преди, малко след като се бяха запознали, я бе наблюдавал да спи на пода в къщата на Ейди, беше се захласнал в туптенето на вената отстрани на врата и. Беше останал удивен от енергичността и жизнеността и. Видя му се толкова неистово изпълнена с живот. Винаги щом я погледнеше, на устните му грейваше усмивка.

Наведе се и нежно я целуна по челото. Тя се размърда и се сгуши още по-плътно в него.

После изведнъж скочи и като се изправи на хълбок, втренчи в него ококорените си очи.

— Ричард!

Придърпа се към него, положи глава на рамото му и го прегърна през кръста. Притисна се към него сякаш от това зависеше животът и. От гърлото и се откъсна стон, чиято жаловитост го изпълни с недоумение.

— Добре съм — рече той и я погали по косата.

Тя се поизправи, този път по-бавно, и се вгледа в лицето му, сякаш не го бе виждала цяла вечност. Онази нейна специална усмивка, предназначена единствено за него, озари цялото и лице.

— Ричард… — Можеше само да го гледа и да му се усмихва.

Той все още не смееше да се изправи, изчакваше главата му да се проясни съвсем. Успя само да посочи с ръка.

— Кой е този?

Калан хвърли поглед през рамо. Обърна се и стисна Ричард за ръката.

— Спомняш ли си онзи човек, дето го срещнахме преди около седмица? Оуен. Това е той.

— И на мен ми се стори познат.

— Господарю Рал! — Кара скочи на земята от другата му страна. — Господарю Рал…

На нея също като че ли и беше трудно да намери думи. Вместо това реши, че ще е най-добре да го хване за ръката — сам по себе си изключително красноречив жест.

Той дръпна ръката си, целуна двата си пръста и ги долепи до бузата на Морещицата.

— Благодаря ти, че пое стражата, за да починат всички. Дженсън се заизправя, одеялото се бе заплело в краката и.

— Ричард! Противоотровата е подействала! Подействала е, добри духове!

Той се повдигна на лакът.

— Противоотрова ли? — Смръщи чело и изгледа строго трите жени. — За каква противоотрова става въпрос?

— Оказа се, че си бил отровен — обясни му Калан. Посочи с пръст през рамото си. — Оуен те е отровил. Първия път, когато сте се срещнали, си му дал да пие вода. В знак на благодарност той ти е сложил отрова в меха. Имал е намерение да отрови и мен, заедно с теб, но аз не пих от водата ти.

Яростният поглед на Ричард намери мъжете, легнали в краката на Фридрих.

— Една от онези малки грешки — обади се Дженсън. Ричард я изгледа неразбиращо.

— Моля?

— Нали каза, че дори ти понякога грешиш и че се случва малки грешки да създадат големи проблеми. Нима си забравил? Кара твърдеше, че ти винаги грешиш, особено в дребните неща, поради което непрекъснато имаш нужда от нея. — Дженсън го стрелна със закачлива усмивка. — Май излиза, че е права.

Ричард не възрази, вместо това понечи да се изправи.

— Случилото се иде да покаже, че човек никога не знае кой с какво ще го изненада — понякога може да е някой толкова обикновен на вид като Оуен.

— Подозирам, че не е чак толкова обикновен, колкото изглежда.

Кара подаде на Ричард ръка, за да му помогне да се изправи.

— Би ли го довела насам, Кара — помоли я той и се вдигна на една щайга в каруцата.

— С удоволствие — отвърна тя и се запъти през бивака. — Да не забравиш да му кажеш онова, което установихме за Оуен — заръча Кара на Калан.

— Какво да ми каже?

Калан се надвеси над него, като наблюдаваше как Кара дърпа Оуен да се изправи.

— Оуен е роден без дарбата, също като Дженсън.

Ричард прокара пръсти през косата си, за да си събере мислите.

— Да не би да искаш да кажеш, че и той ми е природен брат?

Калан сви рамене.

— Засега не знаем такова нещо; установихме само, че е роден без дарбата. — Челото и се сви в объркване. — Между другото в предишния ни лагер, където ни нападнаха онези, се канеше да ми кажеш нещо важно, което спомена, че си открил, докато разпитваше мъжа, когото докоснах, но така и не остана време.

— Ами… — напрегна мисълта си Ричард, за да си припомни какво е имал предвид, — беше нещо за онзи, който го бил изпратил по следите ни: Николас… Николас някой си.

— Вселителя — припомни му Калан. — Николас Вселителя.

— Именно. Николас му бил казал къде да ни намери — по източната периферия на пустинната земя, в посока север. Откъде е разбрал?

Калан се замисли над въпроса му.

— Наистина, как е разбрал? Не сме срещали никого — най-малкото не сме забелязали човек, който евентуално да му е казал местонахождението ни. Дори някой да ни е видял, докато се получи сведението и Николас изпрати хора, ние ще да сме били далеч от съответното място. Освен ако Николас не е съвсем близо.

— Соколите — сети се Ричард. — Може би именно той ни е наблюдавал чрез черноперите соколи. Не забелязахме никого другиго. Те са единственият начин някой да е разбрал къде сме. Този Николас явно ни е видял, разбрал е къде се намираме чрез птиците, които ни преследват. Така е дал разпореждания, придружени с точното ни местонахождение.

Ричард се изправи да посрещне мъжа.

— Господарю Рал — започна Оуен и разпери ръце, сякаш за да изрази с жест облекчението си, като в същото време Кара го беше стиснала за ревера на дрехата и направляваше движенията му, — толкова се радвам, че сте по-добре. Не исках отровата да ви причини толкова сериозни проблеми и всъщност това не би се случило, ако бяхте изпили противоотровата по-рано. Исках да ви намеря по-рано, направих всичко възможно, кълна се, но заради онези мъже, дето ги изтрепахте… вината не е моя. — Погледна Калан с извинение в погледа, към което прибави и свенлива усмивка. — Майката Изповедник знае, тя разбира…

Калан скръсти ръце и изгледа Ричард изпод вежди.

— Нали разбираш, ние сме виновни, че Оуен не ни е настигнал по-рано, за да ни даде противоотровата. Бил се добрал до предишния ни бивак с намерението да ти помогне, но попаднал на труповете, които сме оставили, и си тръгнал. Така че той няма никаква вина — бил воден от добри намерения, направил всичко възможно; ние сме причината за провалените му усилия. Колко сме невнимателни.

Ричард я изгледа безмълвно, без да е сигурен дали говори с ирония за стореното от Оуен, или му предава дословно разказа на отровителя му, или просто главата му още не се е избистрила.

Настроението на Ричард помръкна като надвисналите над главите им облаци.

— Значи си ме отровил — обърна се той към Оуен, за да уточни нещата, — след което си донесъл противоотрова в бивака ни, но когато си пристигнал, си заварил там мъжете, които ни нападнаха, и си установил, че сме си тръгнали.

— Да. — Радостта му от факта, че Ричард е схванал правилно нещата, се изпари. — Разбира се, нормално е да се очаква непросветлените да проявят подобна жестокост. — Сините очи на Оуен плувнаха в сълзи. — И въпреки това беше толкова… — Обгърна тялото си с ръце, затвори очи и започна да се люлее, пристъпвайки от крак на крак. — Това не е истина. Това не е истина. Това не е истина.

Ричард го сграбчи за ревера и го придърпа към себе си.

— Какво искаш да кажеш — кое не е истина?

Видял яростта в погледа на Ричард, Оуен пребледня.

— Това, което виждаме, не е истина. Няма как да знаем дали нещо е истина или не. Как бихме могли да знаем?

— При положение, че го виждаш, как може да мислиш, че не е истина?

— Ами човешките сетива непрекъснато изкривяват истинността на действителността и ни подлъгват. Сетивата само ни създават илюзия за реалност. Човек не вижда нощем, според нашето зрение нощта е празна, совата обаче успява да сграбчи мишка, която според нас изобщо я няма. Нашата действителност ни казва, че мишката не съществува, ние обаче знаем, че отвъд нашия опит съществува друга реалност. Зрението ни, вместо да ни разкрива истината, я скрива от нас — още по-лошо, то ни дава грешна представа за реалността.

Сетивата ни заблуждават. Кучетата подушват цяла вселена от неща, несъществуващи за нас, понеже нашите сетива са ужасно ограничени. Как е възможно едно куче да последва миризма, която ние не успяваме да уловим, ако сетивата ни казват кое е истина и кое не. Сетивата ограничават възприятията ни за реалността.

Ние сме склонни да мислим, че сме способни да опознаем непознаваемото — нима не разбирате? Не сме съоръжени с подходящите сетива, за да опознаем истинската същност на действителността, да различим действителното от недействителното. Единственото, което познаваме, е една мъничка мостра на света. Съществува един цял свят, скрит за сетивата ни, един цял свят от тайнства, които ние не виждаме — но той така или иначе си е там, независимо дали го виждаме или не, независимо дали имаме достойнството да признаем непригодността си към действителността или не. Това, което си мислим, че знаем, всъщност е непознаваемо. Това не е истина.

Ричард се надвеси напред.

— Но ти си видял онези тела именно защото са били истински.

— Това, което виждаме, е проекция на действителността, сенки, самовнушена илюзия — плод на изкривените ни възприятия. Това не е истина.

— Това, което си видял, не ти се е понравило, затова си избрал да си внушиш, че не е истина.

— Аз не съм човекът, който ще определи кое съществува и кое не. Нито пък вие. Подобни твърдения биха били чиста наглост. Истински просветленият признава жалките си несъвършенства, когато те са в противоречие със съществуването му.

Ричард придърпа Оуен към себе си.

— Подобни странни хрумвания ще превърнат живота ти в ужас и ще ти внушат неописуем страх, ще съществуваш напразно, без да си живял истински. По-добре започни да използваш главата си по предназначение — за да опознаеш света около себе си, вместо да вярваш в разни ирационални идеи. Щом си с мене, държа да се придържаш към реалните факти от заобикалящия ни свят, а не да се рееш в блянове, внушени ти от други.

Дженсън го дръпна за ръкава и зашепна в ухото му.

— Ами ако се окаже, че Оуен е прав, Ричард — нямам предвид за труповете, а по принцип.

— Искаш да кажеш, че е възможно заключенията му да са грешни, но все пак сложната идея зад тях да е реална.

— Ами не знам, но ако той е прав? В крайна сметка виж ни нас с тебе. Спомни си разговора, който водихме преди известно време; ти ми обясни, че съм родена без очи за определени неща. — Тя стрелна с поглед Оуен и явно размислила, реши да кара по-накратко: — Помниш ли какво ми каза — че някои неща за мене не съществуват? Че за мен действителността е по-различна. Че моята действителност е по-различна от твоята.

— Явно си ме разбрала погрешно, Дженсън. Обикновено когато човек нагази сред коприва, получава обрив и сърбежи. Малко са хората, на които копривата не им действа. Това не означава, че тя не съществува, или — по-точно казано — че съществуването и зависи от това дали според нас я има или я няма.

Дженсън го дръпна още по-настрани.

— Сигурен ли си? Нямаш представа какво е да си различен от другите, Ричард, да не чувстваш и да не виждаш онова, което чувстват и виждат другите. Казваш ми, че магията съществува, ала аз не я виждам, нито я чувствам.

Нима аз трябва да ти се доверя просто ей така, при положение, че сетивата ми казват друго? Това ме кара да се замисля над казаното от Оуен и като че ли съм склонна да го разбирам по-добре. Може пък да се окаже, че не говори чак такива глупости. Човек се чуди кое е истинско и кое не е и дали, както казва той, не е въпрос на лична гледна точка.

— Възприетото от сетивата ни трябва да се разглежда в контекст. Ако аз затворя очи, слънцето не престава да свети. Когато заспя, съзнанието ми се затваря за света; но това не означава, че светът престава да съществува. Човек трябва да възприема информацията, получена от сетивата му, в контекста на познанията си за природата на нещата. Съществуващото не се променя заради начина, по който мислим за него. Което съществува, си съществува.

— Но както каза той, ако не изпитаме нещо със собствените си сетива, как да разберем, че наистина съществува?

Ричард скръсти ръце.

— Аз например не бих могъл да забременея. Ти би ли твърдяла, че за мен жените не съществуват?

Дженсън отстъпи и го изгледа някак глуповато.

— Ами май не.

— Е — обърна се Ричард към Оуен, — ти си ми дал отрова — това го призна сам. — Потупа с пръст гърдите си. — Усещам болката ето тук — съвсем истинска. Причинена от теб. Това, което искам да знам, е защо ми я причини. И още — защо ми донесе противоотровата. Не ме интересува какво ти е мнението за бивака ни, където останаха труповете на онези мъже. Придържай се към въпроса, който ти зададох. Ти ми донесе противоотрова за отровата, която сипа във водата ми. Това едва ли е всичко. Какво да очаквам по-нататък?

— Ами… нямах намерение да ви убивам — запелтечи Оуен, — ето защо ви спасих.

— Престани да ми говориш за чувствата си относно стореното и по-добре ми кажи защо постъпи така. Защо ме отрови и защо след това ме спаси? Чакам отговор и гледай да ми кажеш истината.

Оуен огледа втренчените в него мрачни лица. Пое си дълбоко дъх, за да се поосвести.

— Имах нужда от помощта ви. Трябваше да ви убедя да ми помогнете. Помолих ви за помощ, но вие отказахте, макар че народът ми отчаяно се нуждае от вас. Умолявах ви. Обясних ви колко е важно за нас да ни помогнете, но вие отказахте — въпреки всичко.

— Имам достатъчно проблеми, с които трябва да се справям — отвърна Ричард. — Съжалявам, че Орденът е нападнал родината ти, знам колко е ужасно това, но вече ти обясних, че се опитвам да се справя с армията им, което ще бъде от полза и за теб и народа ти и ще ви помогне да се отървете от тях. Не само вашата родина е нападната от тези изверги. Нашите близки също страдат и са избивани от тях.

— Но вие трябва да помогнете първо на нас — не се отказваше Оуен. — Вие и хората като вас — непросветлените, — трябва да освободите народа ми. Ние не можем да се справим сами, защото не сме диваци. Чух онова, дето си го говорехте за въздържанието от месо. Направо ми прилоша. Моите сънародници не са такива — и не биха могли да бъдат, защото ние сме просветлени. Нали видях как избихте онези нещастници. Трябва да сторите същото и с Ордена.

— Нали каза, че това не е истина?

Оуен пропусна въпроса му.

— Трябва да освободите моя народ.

— Вече ти казах — не мога!

— Но вие трябва да го направите! — Огледа поред Кара, Дженсън, Том и Фридрих. Накрая спря очи върху Калан. — Трябва да се погрижите Господарят Рал да освободи народа ми — иначе ще умре. Аз го отрових.

Калан го сграбчи за ревера.

— Нали му даде противоотрова.

Оуен кимна.

— Първата нощ, когато споделих с вас отчаяната си нужда от помощ, току-що му бях дал отровата. — Очите му отново намериха Ричард. — Бяхте я изпил преди броени часове. Ако се бяхте съгласил да помогнете на народа ми, щях веднага да ви дам противоотровата и повече нямаше да имате никакви проблеми с отровата. Щяхте да сте излекуван. Но вие отказахте да тръгнете с мен, да помогнете на хората, които не могат да се справят сами — отказахте да изпълните дълга си към нуждаещите се. И ме отпратихте. Затова не ви предложих противоотрова. Оттогава насетне отровата започна да работи в организма ви. Ако не бяхте такъв егоист, щяхте да се излекувате още веднага. Но не, сега отровата се е внедрила в тялото ви и действа. Мина вече доста време, откакто изпихте течността, а противоотровата, която ви дадох, не е достатъчна да спре процеса изцяло — тя може само да забави нещата.

— А какво ще ме излекува? — попита Ричард.

— Трябва ви още противоотрова, за да елиминира остатъците от отровата в организма ви.

— Но ти, разбира се, нямаш повече.

Оуен поклати глава.

— Трябва да дарите народа ми със свобода. Само тогава ще получите още противоотрова.

Ричард се нуждаеше от бързи отговори. Но вместо да сграбчи Оуен за гърлото, въздъхна, като се опита да запази спокойствие, за да вникне по-надълбоко в думите му и съответно да намери най-доброто разрешение на проблема.

— И защо ще получа противоотрова само тогава?

— Защото — заключи Оуен — противоотровата се намира в област, завзета от Императорския орден. За да се доберете до нея, трябва да ни отървете от нашествениците. Ако искате да живеете, трябва да ни освободите. Не го ли сторите, ще умрете.

Двадесет и трета глава

КАЛАН ПОНЕЧИ ДА СГРАБЧИ ОУЕН ЗА ГЪРЛОТО. Идваше и да го удуши, да го остави без въздух, да го накара да почувства отчаяна, незабавна нужда от въздух като Ричард, да му причини страдания, за да разбере какво е. Кара също се втурна към него, вероятно водена от подобни намерения. Ричард ги спря с ръка.

Без да пуска ревера на Оуен, той го разтърси здравата.

— И колко ми остава, докато отново ми стане зле? Колко ще живея, докато отровата ти задейства пак?

Оуен зашари с очи между разгневените им лица.

— Ако направите това, за което ви помолих, ако изпълните дълга си, ще се оправите. Обещавам ви. Нали видяхте — донесох ви противоотровата. Не искам да ви причиня зло. Не съм имал такова намерение — кълна се.

Единственото, за което мислеше Калан, бе болката, смазваща Ричард, отнемаща дъха му. Представи си как той преживява всичко наново, този път обаче с фатален край.

— Колко ми остава? — повтори Ричард.

— Но ако…

— Колко!

Оуен облиза устни.

— По-малко от месец. Горе-долу толкова, но не цял месец, струва ми се.

Калан се опита да избута Ричард.

— Остави го на мен. Искам да разбера…

— Не! — Кара на свой ред избута Калан. — Майко Изповедник — прошепна тя, — остави Господарят Рал да направи каквото е нужно. Не знаем какво може да стане, ако докоснеш такъв като него.

— Може нищо да не стане — настояваше Калан, — но може и да подейства и тогава ще разберем всичко.

Кара я прегърна през кръста и я задърпа назад.

— Ами ако действа само Субстрактивната магия и го убие?

Калан престана да се дърпа и я изгледа.

— И откога си такъв експерт по магията?

— Откакто е заплаха за Господаря Рал. — Кара успя да я отдалечи от Ричард. — Както ти е известно, и аз имам глава на раменете. Обмислям нещата. Ти обаче май забрави да го правиш. Къде е този град? Къде по-точно в него се намира противоотровата? Какво ще стане, ако силата ти го убие и действията ти обрекат Господаря Рал на смърт, а в същото време, ако не го докоснеш, получим нужната ни информация? Ако кажеш, ще му строша ръцете. Ще кърви. Ще го накарам да крещи от болка. Но няма да го убия. Ще го държа жив, докато не ни даде нужната информация, която ще спаси Господаря Рал от смъртната присъда. Задай си въпроса, дали го правиш, защото смяташ, че така ще получиш нужните отговори, или просто, защото си извън себе си от ярост и искаш да си го изкараш на него? Животът на Господаря Рал може да зависи от това дали си искрена пред себе си.

Калан се бе задъхала от усилията да се изтръгне от Кара, но също и от ярост. Искаше да се хвърли върху този човек и да го разкъса, да отвърне на удара му, също както каза Кара, да стори каквото може, за да спаси Ричард и да накаже виновника за страданията му.

— Стига толкова — рече след малко Калан. — Искам да чуя всичко — до последната подробност.

— Аз също — намеси се и Ричард. Повдигна онзи за ревера и го стовари върху една щайга. — Е, Оуен, не искам да слушам повече извинения защо си направил това или онова. Започвай от начало и ни кажи какво е станало и как сте пробвали да се справите ти и народът ти.

Оуен трепереше като лист. Дженсън се опита да охлади страстите и дръпна Ричард назад.

— Плашиш го — прошепна тя. — Освободи му малко пространство, иначе нищо няма да ти каже.

Ричард въздъхна дълбоко и прие думите на Дженсън с ръка на рамото и. Направи няколко крачки и се спря с ръце, сключени на гърба, забил поглед в изгрева, към планините, които Калан толкова често го бе заварвала да оглежда с интерес. От другата страна на планинската верига, сред поредица по-ниски хребети, скътани в сенките на високите върхове, раздиращи оловносивите облаци, бяха попаднали на предупредителния маяк и се бяха сблъскали за пръв път с черноперите соколи.

Облаците, изпълващи небето чак до непристъпната стена на тези далечни върхове, бяха надвиснали тежки и мрачни. Сякаш ги настигаше буря — Калан не помнеше откога не бе валяло. Очакваният мирис на дъжд ускори пулса на въздуха.

— Откъде си? — попита спокойно Ричард.

Оуен се прокашля и пооправи ризата и сакото си, сякаш така щеше да си възвърне достойнството. Все пак не посмя да стане от щайгата.

— Живеех в един храм на просветлените, в цивилизация с напреднала култура… принадлежаща на една велика империя.

— И къде е тази империя? — попита Ричард, без да откъсва поглед от планините.

Оуен изпружи врат и извърна глава на изток. Посочи към далечната верига от високи върхове, накъдето гледаше Ричард.

— Ей там. Виждате ли онзи проход високо в планината? Живеех там, в империята отвъд планините.

Калан си спомни, че преди време бе попитала Ричард дали според него е възможно да прехвърлят планинската верига. Ричард изрази известни съмнения.

— И как се казва тази империя? — попита сега.

— Бандакар — благоговейно прошепна Оуен. Приглади косата си на една страна, сякаш искаше да се покаже като достоен представител на родината си. — Аз бях гражданин на Бандакар. На Бандакарската империя.

Ричард се бе извърнал към него и го гледаше с недоумение.

— Бандакар. Имаш ли представа какво означава името Бандакар?

Оуен кимна.

— Да. Бандакар е древна дума от отдавна забравени времена. Означава „избран“ — като например в „избраната империя“.

Ричард беше леко побледнял. Щом очите му срещнаха погледа на Калан, тя разбра, че той прекрасно знае значението на думата и че то не е, каквото си мисли Оуен.

Ричард изведнъж се окопити и дойде на себе си. Потърка замислено чело.

— Дали… дали някой твой сънародник… знае езика, на който е тази древна дума — бандакар?

Оуен махна с ръка.

— Ние не знаем този език. Той е отдавна забравен. До нас е достигнало само значението на тази дума, понеже е важно народът ни да пази наследството и: избраната империя. Ние сме избран народ.

Поведението на Ричард се промени рязко. От гнева му не остана нито следа. Пристъпи към Оуен и заговори кротко:

— Защо никой от нас не е чувал за вашата Бандакарска империя? Защо не знаем нищо за народа ви?

Оуен се извърна на изток и огледа далечните върхове с насълзени очи.

— Казано е, че древните, от които ни е останало това име, са искали да ни защитят, понеже сме специални. Завели са ни на място, недостъпно за никого другиго, заобиколено от планини. Планини, каквито само Създателят би могъл да издигне, за да отреже околния свят, така че да бъдем добре защитени.

— Значи имате само онзи проход — Ричард посочи на изток.

— Да — призна Оуен, без да откъсва очи от родината си. — Оттам сме минали, за да достигнем до земята отвъд, но проходът може да се ползва и от други. Той е слабото ни място. Нали разбирате, ние сме просветлен народ, издигнал се над насилието, но светът все още е пълен с диваци. И така, онези древни хора, които са пожелали нашата култура да устои във времето, да се издигне над насилието в останалата част на света… са запечатали прохода.

— Значи народът ти е бил изолиран от света през всичките тези векове — в продължение на хиляди години.

— Да. Нашата земя е съвършена — ние сме напреднала цивилизация, несмущавана от насилието на хората отвъд прохода.

— Как е бил запечатан проходът?

Оуен погледна Ричард, явно смутен от въпроса му. Замисли се за момент.

— Ами… запечатали са го. Никой не можеше да мине оттам.

— Всеки, дръзнал да навлезе в тази зона, е загивал, така ли?

Калан изведнъж разбра как е бил запечатан проходът и я побиха ледени тръпки.

— Ами… да — измънка Оуен. — Но това се е наложило, за да бъдат държани чужденците далеч от нашата империя. Ние безусловно отхвърляме всяко насилие. То е присъщо на непросветените. Насилието води след себе си насилие и така се образува един порочен кръг, от който няма измъкване. — Оуен потръпна при мисълта за зловещия капан, който ги дебнеше, за да ги оплете в порочната си мрежа. — Ние сме напреднала раса, преодоляла стремежа към насилие, който е движел дедите ни. Ние сме отвъд тези неща. Но без границата, която запечатва прохода, и докато останалата част на света не отхвърли насилието, както сторихме ние, народът ни е застрашен да падне в жертва на непросветлените диваци.

— А сега проходът е отворен.

— Да — Оуен заби поглед в земята и преглътна.

— Преди колко време падна границата?

— Не знаем точно. Никой не живее близо до нея, така че не можем да кажем със сигурност, но предполагаме, че е станало преди около две години.

Калан усети как в очите и напират горчиви сълзи. Оуен вдигна глава, изглеждаше съкрушен и безутешен.

— Сега империята ни е оголена и уязвима пред набезите на непросветлените диваци.

— И в един момент след падането на границата Императорският орден е преминал през прохода.

— Да.

— Земята отвъд снежните планини, Бандакарската империя, ни е изпратила черноперите соколи, нали? — попита Ричард.

— Да — Оуен вдигна глава. — Тези долни твари нападат хора. Нощем, когато те ловуват, никой не смее да излезе от дома си. Въпреки това се случва хора, особено деца, да бъдат нападани от тези страховити същества…

— И защо не ги убивате? — възмути се Кара. — Защо не ги прогоните или застреляте? Добри духове, защо, ако се наложи, не им размажете главите с камъни?

Самата мисъл за подобно нещо накара Оуен да потрепери.

— Нали ви казах — ние живеем над насилието. Още по-погрешно би било да упражняваме насилие спрямо тези невинни твари. Наш дълг е да ги пазим, понеже ние сме навлезли в тяхна територия. Вината тегне на нашите рамене, понеже сме ги изкушили да се държат по този начин, който им е вътрешно присъщ. Ние запазваме добродетелите си, като се обръщаме към света във всеки негов аспект, без предразсъдъците на опорочените си човешки възгледи.

Ричард направи на Кара знак да замълчи.

— Всички във вашата империя ли бяха миролюбиво настроени? — попита той и отклони вниманието на Оуен от Кара.

— Да.

— Не са ли се появявали от време на време хора, които… как да се изразя… са се държали не както подобава? Някои деца например. Там, където аз съм роден, децата често вършеха пакости.

Оуен повдигна рамо.

— Ами да, сигурно. Имаше времена, когато децата правеха пакости и бяха непослушни.

— И какво направихте с тях?

Оуен се прокашля, очевидно почувствал се неудобно.

— Ами… пращахме ги да живеят извън домовете си за известно време.

— Извън домовете си, значи — повтори Ричард. Повдигна въпросително ръце. — Децата, които аз познавам, в повечето случаи се радват, когато са извън домовете си. Забравят се в игри на открито.

Оуен поклати глава, за да подчертае сериозността на повдигнатия въпрос.

— При нас е различно. Още от раждането си ние живеем с други хора. Чувстваме се много близки помежду си. Разчитаме един на друг. Грижим се един за друг и се обичаме. Прекарваме цялото си време заедно. Готвим, перем и работим заедно. Спим заедно в пансиони. Водим просветлен живот, отдаден на контакта помежду си, на близостта. Няма по-голяма ценност от това да си сред ближните си.

— Значи — направи се на озадачен Ричард, — когато някое дете е прогонено от дома си, то се чувства нещастно?

Оуен преглътна, една сълза се изтърколи по бузата му.

— Няма по-ужасно нещо. Да бъдеш прогонен, да бъдеш отделен от останалите, това е най-големият ужас, който може да те сполети. Да бъдеш принуден да живееш сред хладната жестокост на света — това е истински кошмар.

Самата мисъл за това жестоко наказание го накара да затрепери.

— И се случва някои от тези деца да бъдат нападнати от черноперите соколи — съчувствено вметна Ричард. — Когато децата са сами и уязвими.

Оуен обърса лицето си с опакото на ръката.

— Когато се налага някое дете да бъде наказано, вземаме всички необходими предпазни мерки. Никога не го оставяме навън нощем, защото тогава соколите излизат на лов. Наказанието е валидно само за през деня. Но когато сме далеч от другите, ние сме уязвими от самото си присъствие сред жестокостите на света. Да бъдеш сам е истински кошмар.

Готови сме на всичко, за да избегнем това наказание. Дете, което не се е държало добре и е наказано, е малко вероятно да се провини отново в скоро време. Няма по-голямо щастие от това да бъдеш посрещнат обратно сред близките и семейството си.

— Значи за твоя народ най-голямото наказание е да бъдеш прокуден.

Оуен заби поглед в далечината.

— Именно.

— Там, откъдето ида аз, хората също се разбират и живеят добре един с друг. Обичаме да прекарваме времето си заедно и се забавляваме страхотно, когато се съберем много хора на едно място. Времето, прекарано с другите, ни е изключително ценно. Когато понякога се наложи да прекараме известно време извън дома, при завръщането си разпитваме за всичките си познати, интересуваме се кой как е.

— Значи ме разбирате — усмихна се Оуен с надежда.

Ричард кимна и също му се усмихна.

— Но се случва някой да не се държи подобаващо — това важи не само за децата, но и за възрастните. Правим, каквото е по силите ни, но понякога някой постъпва не както трябва — прави нещо, което не би трябвало да прави. Примерно лъже или краде. Дори по-лошо, случва се човек умишлено да нарани друг човек — да го пребие, докато го ограбва, да изнасили жена, дори да убие.

Оуен не смееше да погледне Господаря Рал. Беше забил поглед в земята.

Ричард крачеше бавно напред-назад пред него.

— Как постъпвате в такива случаи в твоята родина, Оуен? Какво правят просветлените, когато техен ближен извърши подобно ужасно престъпление?

— Атакуваме първопричината за подобно поведение още от самото начало — отвърна светкавично Оуен. — Делим всичко, с което разполагаме, за да сме сигурни, че всеки има всичко, от което се нуждае, за да няма потребност да открадне. Хората крадат, понеже се чувстват уязвени от това, че някой друг има повече от тях. Ние показваме на тези хора, че ние не сме по-добри от тях, за да не хранят страхове от другите. Учим ги да бъдат просветлени и заклеймяваме всяко подобно поведение.

Ричард повдигна небрежно рамене. Калан предполагаше, че той ще разпитва Оуен подробно и настойчиво, ще търси незабавни отговори. Ричард обаче проявяваше спокойствие и разбиране. Тя и преди го бе виждала да се държи по този начин. Той беше Търсач на истината, избран лично от Първия магьосник. Ричард правеше типичното за един Търсач: търсеше истината. Понякога посредством меча си, друг път чрез словото.

Макар Ричард и друг път да бе обезоръжавал хората с подобно поведение по време на разпит, в случая Калан остана изумена, защото Оуен бе свикнал именно с такъв начин на водене на разговор и така се чувстваше най-уютно. Внимателният подход изтръгваше точни отговори от него и попълваше сведения, каквито Калан не би и помислила да се опита да получи.

Тя вече бе научила, че причината за бедите на тези хора се крие в нея.

— И двамата знаем, Оуен, че колкото и да се опитваме, усилията да променим живота на хората не винаги са успешни. Някои хора не се променят. Понякога хората вършат лоши неща. Дори сред цивилизованите хора има такива, които не се държат цивилизовано, колкото и да се опитваме да ги приучим на това. По-лошото е, че ако ги оставим да продължат, тези малцина застрашават цялата общност.

В крайна сметка, ако сред вас има изнасилвач, не можете да му позволите да преследва жените ви. Ако някой извърши убийство, не можете да му позволите да застрашава империята ви, нали? Една високоразвита култура — повече от всяка друга — не би трябвало да пострада от това, че се опитва да спаси хората от подобни зверства.

Но вие избягвате всяка форма на насилие, така че едва ли бихте наказали някого физически — не бихте качили на ешафода убиец — не и ако наистина безусловно отхвърляте всяко насилие. Как постъпвате с такива хора? Как се справят просветлените с тежките проблеми като убийството?

Оуен се обливаше в пот. Явно не му беше хрумвало да отрича правото на съществуване на убийците — Ричард бе насочил мислите му в тази посока, бе му доказал, че тези хора съществуват. Преди Оуен да е успял да каже нещо, Ричард вече го водеше оттатък, към следващата стъпка.

— Ами както казвате — преглътна Оуен, — ние сме просветлени. Ако някой нарани свой ближен по някакъв начин, бива… осъждан.

— Осъждан, казваш. Сигурно имаш предвид, че се осъждат действията му, но не и самият той. Дава му се втори шанс.

— Точно така. — Оуен обърса потното си чело и вдигна поглед към Ричард. — Работим усилено, за да променим хора, допуснали такива грешки. Разбираме, че техните действия са вик за помощ, затова ги насочваме по пътя на просветлението, за да им помогнем да разберат, че като нараняват един от нас, причиняват болка на целия ни народ и понеже самите те принадлежат към нашия обичан народ, като нараняват друг човек, всъщност нараняват самите себе си. Показваме им своето съчувствие и разбиране.

Калан хвана Кара за ръката и суровият и поглед я накара да си остане на мястото.

Ричард крачеше бавно пред Оуен. Закима с глава, сякаш за да му покаже, че възприема становището му.

— Ясно. Полагате огромни усилия да ги накарате да разберат, че не бива повече да правят така.

Оуен кимна, облекчен, че Ричард го е разбрал.

— Но все някога идва момент, когато някой от осъдените, въпреки всичките ви съвети и напътствия, отива и извършва същото престъпление втори път — дори не същото, а още по-ужасно престъпление. Това показва съвсем ясно, че този човек не желае да се промени и че той е заплаха за обществения ред, сигурност и доверие. Оставен сам на себе си, такъв човек ще ви докара онова, което вие най-категорично и безусловно отхвърляте — насилието. Той ще се внедри сред вас и ще спечели на своя страна свои съмишленици.

Бе започнала да се спуска лека мъгла. Оуен седеше на щайгата разтреперан, уплашен, самотен. Съвсем доскоро той не желаеше да отговаря смислено дори на най-основни въпроси. Сега Ричард го бе предразположил да говори открито.

Фридрих наблюдаваше мълчаливо разговора и унесено галеше един от конете. Дженсън се бе настанила на един камък със сгушената в краката и Бети. Том бе прав зад нея, ръката му почиваше нежно на рамото и, погледът му неотлъчно следеше мъжа, когото Калан бе докоснала със силата си. Онзи седеше встрани и слушаше вяло в очакване на нови заповеди. Кара, както винаги нащрек, беше зад Калан, очевидно увлечена от историята на народа на Оуен, и едва се сдържаше да не се включи в разговора.

Калан съчувстваше на усилията на Морещицата да си държи езика зад зъбите и в същото време бе запленена от разказа за тайнствената империя, който Ричард тъй небрежно и с лекота успя да изтръгне от човека, сипал във водата му отрова. Още не можеше да разгадае какво цели Ричард с конкретните си въпроси. Какво общо имат наказанията, налагани в тази империя, с отравянето му? Едно обаче и беше пределно ясно — че той много добре знае какво прави и че пътят, по който е тръгнал, е широк и слънчев.

Ричард спря пред Оуен.

— Какво правите в такива случаи — когато не успеете да промените някого и той се превърне в заплаха за останалите? Как постъпват просветлените с такъв човек?

Оуен отвърна с тих глас, който отекна ясно в мъгливата ранна утрин.

— Прогонваме ги.

— Прогонвате ги, значи. Имаш предвид, че ги изпращате отвъд границата?

Оуен кимна.

— Но нали каза, че преминаването на границата означава смърт. Не можете просто ей така да ги изпратите там — все едно ги качвате на ешафода. Все трябва да има някое място, където ги затваряте. Някакво специално място. Място, където да ги прогонвате, без да ги убивате и от което те никога да не могат да избягат, за да се завърнат и да продължат да причиняват зло на сънародниците ви.

— Да. Има такова място — кимна пак Оуен. — Проходът, блокиран от границата, е стръмен и опасен. Но има една пътека, която отвежда право до границата. Нашите древни прадеди, които са ни защитили, като са издигнали границата, са предвидили и пътеката. По нея се излиза извън нашата земя. Заради височинния терен пътеката е трудна, но все пак се минава по нея.

— Минава се надолу, но не можеш да се върнеш обратно, така ли? Не е възможно да се качиш към Бандакарската империя?

Оуен прехапа долната си устна.

— Пътеката минава през едно ужасно място — през един тесен проход през границата, пустош, където смъртта те дебне на всяка крачка. На прогонения не му се дава храна и вода. Той трябва да се оправя сам или да загине. На входа на пътеката има часови, които следят дали прогоненият не се опитва да се върне обратно. Те остават на поста си няколко седмици, за да са сигурни, че наказаният е преминал отвъд, за да търси храна и вода и да започне новия си живот далеч от народа си.

Отвъд границата се простира ужасна гора, място, от което тръпки те побиват, опасано с корени, надвиснали над стръмни скали като виещи се дебели змии. Пътеката те отвежда надолу през тези корени, обливани от течаща вода. Още по-нататък се озоваваш на едно особено място с ужасно високи дървета, протегнали клони към далечното небе, ала човек вижда само корените им, забили възлестите си пръсти в земята. Говори се, че озовеш ли се в тази гора от корени, си преминал през границата и прохода.

Който веднъж е попаднал там, няма как да се върне обратно в страната ни от другата страна — не може да използва прохода, за да се прибере у дома.

— Значи, ако бъдеш прогонен веднъж, няма връщане назад.

Ричард застана до Оуен и вдигна ръка на рамото му.

— Защо те прогониха, Оуен?

Онзи отстъпи назад и зарови лицето си в ръце, накрая избухна в неконтролируем плач.

Двадесет и четвърта глава

РИЧАРД ОСТАНА С РЪКА ВЪРХУ РАМОТО НА ОУЕН и заговори съчувствено:

— Разкажи ми какво се случи, Оуен. Разкажи ми със свои думи.

След всичко изговорено Калан не можеше да повярва, че Оуен всъщност е един от прокудените. Забеляза, че и Дженсън ги гледа зяпнала. Кара повдигна вежда.

Калан не пропусна факта, че Оуен възприема ръката на Ричард, поставена на рамото му, като един вид емоционален отдушник. Нещастникът се изправи, преглъщайки сълзите си. Избърса носа си с ръкав.

— Да ви разкажа цялата история? — погледна той Ричард. — От начало до край?

— Да. Ще ми се да я чуя — от самото начало.

Калан остана изумена от приликата, която откри в този момент между Ричард и дядо му Зед — може би поради факта, че Зед също винаги държеше да чуе всичко от начало до край.

— И така, живях щастливо с моя народ, с всички около мен. Когато бях малък, те ме люлееха в скута си. Чувствах се защитен в топлата им прегръдка. Познавах деца, наказани за пакостливото си поведение, но аз самият никога не се държах непристойно. Посветиха ме в просветления живот. Известно време служех на народа си като Мъдрец.

По-късно народът ми бе очарован от моя живот на просветлен, от обичта ми към тях, така че ме въздигнаха в говорител на нашия град. Пътувах до съседни градове, за да разпространявам сред хората вярванията на своите съграждани. Поради същата причина обиколих и великите градове на моята родина. Но най-щастлив се чувствах, когато се завръщах у дома, при своите близки.

Влюбих се в една жена от моя град на име Мерилий.

Оуен потъна в спомените си. Ричард не прояви нетърпение — напротив, остави го да продължи със собствения си ритъм.

— Бе пролет — една пролет преди близо две години, когато попаднахме в сладостните обятия на любовта. Двамата с Мерилий прекарвахме времето си в разговори, хванати за ръце, но винаги когато имахме възможност, се събирахме с всички останали. Но колкото и хора да имаше около нас, аз имах очи единствено за любимата си. Тя също виждаше само и единствено мен. Бяхме сред хората, но все едно бяхме сами на света. Той сякаш принадлежеше само нам, сякаш само ние прозирахме в дълбините на скритите му красоти. Грешно бе да се чувстваме по този начин, да оставаме сами в сърцата си бе проява на егоизъм, да смятаме, че само нашите очи виждат ясно, бе греховна горделивост, ала нямаше какво да сторим. Дърветата цъфтяха само за нас. Водата в потоците бълбукаше и пееше само в нашите уши. Луната изгряваше само и единствено за нас. — Оуен бавно поклати глава. — Нямате представа какво изживявахме… как се чувствахме.

— Разбирам те прекрасно — увери го кротко Ричард.

Оуен го погледна; после очите му се плъзнаха към Калан. Тя кимна, за да му покаже, че също разбира. Той повдигна чело в недоумение. В следващия миг извърна глава — както се стори на Калан — виновно.

— И така — продължи разказа си Оуен, — както ви казах, бях говорител на своя град. Бях човекът, който обявява решенията, взети от всички в града. Понякога, помагах на други хора да вземат правилното решение според изискванията на висшата ни култура. — Оуен щракна с пръсти. — Както ви казах, някога бях служил на народа си като Мъдрец, така че хората ми имаха доверие.

Ричард само кимна, без да го прекъсва, макар Калан да беше сигурна, че не е схванал достатъчно добре всичко казано — както самата тя не бе много наясно. Същината на разказа му обаче разбираха прекрасно.

— Попитах Мерилий дали би станала моя жена, дали би се омъжила за мен и за никого другиго. Тя отвърна, че това е най-щастливият ден в живота и — денят, в който и правя предложение за женитба, понеже и казах, че желая нея и само нея. Беше най-щастливият ден и в моя живот, понеже тя отвърна, че ще стане моя съпруга. Всички се радваха. Всички ни обичаха и дълго време ни демонстрираха обичта и радостта си. В компанията на своите близки ние обсъждахме подробностите около венчавката, споделяхме колко се радваме, че двамата с Мерилий ще станем съпруг и съпруга и че ще дарим народа ни с още синове и дъщери.

Оуен се зарея в мислите си. В един миг сякаш бе забравил, че не се изразява на глас.

— Е, вдигнахте ли голяма сватба? — подкани го най-накрая Ричард.

Оуен продължаваше да мълчи.

— И тогава се появи Императорският орден. Тогава за пръв път осъзнахме, че преградата, предпазвала народа ни от незапомнени времена, се е сринала. Че вече няма граница, която да ни защитава.

Империята ни бе изложена на нашествията на диваците и варварите. Уязвима.

Калан знаеше, че тя е отговорна за падането на границата, в резултат на което тези хора се бяха оказали без защита. Беше наясно, че е нямала друг избор, но от това не и ставаше по-леко.

— Нахлуха в нашия град, на който аз бях говорител. Нашият град, както и останалите, е ограден със стена. Тези, които ни дадоха името — Бандакар, — постановиха, че градовете ни трябва да се строят така: защитени зад високи стени. Колко мъдро от тяхна страна. Стените ни защитават от горските зверове, вдъхват ни сигурност, без да се налага да нараняваме бедните твари.

Войниците на Ордена се разположиха извън градските стени. В града нямаше как да се поберат — не разполагаме с условия да приемем голям брой хора, понеже в града ни никога не идват толкова много външни посетители. Не само това — не се чувствах спокоен да приема под покрива ни толкова свирепи на вид хора. Грешно е да се изпитва такъв страх; това бе слабост от моя страна, но какво да се прави — беше ме страх.

Понеже бях говорител на своя град, се отправих към бивака им с храна и дарове. Изпълваше ме греховното чувство на страх от тях. Бяха едри мъжаги, повечето с дълги, тъмни, мазни, рошави коси, някои с бръснати глави, с мръсни четинести бради — никой не бе със светла, слънчево руса коса като нашия народ. За мен бе истински шок да ги видя облечени с животински кожи, кожени нагръдници, омотани във вериги и метал, с ремъци с шипове. На коланите си бяха увесили зловещи атрибути, каквито никога не бях предполагал, че съществуват. Както по-късно разбрах, това били оръжията им.

Казах на тези тъй странни на вид хора, че са добре дошли да споделят трапезата ни, че за нас ще бъде чест да ги посрещнем. Поканих ги да седнат с нас, за да споделят словата си с народа ни.

Всички застинаха в очакване, докато по лицето на Оуен се стичаха сълзи, които покапаха по брадичката му.

— Войниците на Ордена не седнаха с нас. Не споделиха словата си с народа ни. Макар да разговарях с тях, те се държаха с мен така, сякаш не бях достоен за вниманието им, вместо да ме приемат с широки усмивки и открити сърца. Постарах се да успокоя страховете им, понеже знам, че враждебността е причинена от страх от другия. Уверих ги, че сме миролюбиви и нямаме намерение да им причиним нищо лошо. Казах им, че ще направим всичко възможно, за да се чувстват добре сред нас. Тогава към мен се обърна техният говорител, когото наричаха командир. Представи се като Лучан. В раменете бе два пъти по-широк от мен, макар на ръст да не ме надвишаваше. Та този човек, Лучан, каза, че не ми вярва. Думите му ме ужасиха. Според него моят народ бил враждебно настроен към неговия. Искали сме да ги убием. Бях потресен, че си е помислил такова нещо за нас, особено след като го бях уверил в откритите си и топли намерения спрямо тях. Бях потресен да разбера, че съм сторил нещо, с което да го накарам да почувства, че сме заплаха за него и хората му. Уверих го в нашата добронамереност към хората му. Тогава Лучан се усмихна насреща ми — но усмивката му не изразяваше щастие, бе усмивка, каквато никога преди не бях виждал. Каза, че възнамерявали да опожарят града ни и да избият всички до крак, за да не ги нападнем, докато спят. Умолявах го да повярва в мирните ни намерения, да седнем един до друг и той да сподели тревогите си, за да можем да сторим нужното, за да разсеем съмненията и страховете му, да му демонстрираме любовта си и радостта от срещата с него и хората му. Тогава Лучан каза, че няма да опожари града и да избие населението му при едно условие, както го нарече. Предложи да му дам съпругата си като знак на искреността и добрите си намерения — тогава щял да повярва в това, което му казвам. Ако обаче откажа да му я изпратя, съм щял да нося цялата отговорност за онова, което ще сполети града — защото щяло да излезе, че не се отнасям към тях искрено и добронамерено.

Върнах се, за да изслушам мнението на съгражданите си. Всички бяха единодушни, че трябва да го направя — че трябва да изпратя Мерилий в Ордена, за да не опожарят града и да не избият всички ни до крак. Помолих ги да не прибързват с решението си, предложих да затворим градските порти, за да не позволим на новодошлите да ни нападнат и да ни причинят зло. Хората ми обаче казаха, че войници като онези биха намерили начин да проникнат отвъд стената, след което биха избили всичко живо, задето сме им затворили портата и сме ги унижили с тесногръдието си. Всички бяха на мнение, че съм длъжен да демонстрирам добрата си воля и мирни намерения пред Лучан и да разсея страховете му от нас.

Никога не се бях чувствал толкова самотен сред близките си. Нямаше как да се опълча на общото мнение, понеже са ни учили, че само обединеният единен глас на всички е достатъчно мъдър, за да познае правилния път. Ако си сам, няма как да знаеш кое е право и кое криво. Единственият път към истината е консенсусът.

Изправих се пред Мерилий с разтреперани колене. Чух се да я питам дали би желала да постъпя според волята на народа ни. Казах и, че съм готов да избягам с нея, стига тя да го пожелае. Тя се разрида и каза, че не иска да слуша такива скверни слова, понеже те водят до смъртта на всички в нашия град.

Обяви, че е готова да отиде при мъжете от Ордена, за да укроти нещата, защото в противен случай те ще дойдат с насилие. Каза ми, че ще им разкаже колко сме миролюбиви и така ще се опита да ги настрои положително спрямо нас.

Гордеех се с Мерилий, задето се уповаваше на най-висшите ценности на народа ни. Щеше ми се да умра, задето се гордея с нещо, което щеше да ми я отнеме.

Целунах я за последен път, но не можах да скрия сълзите си. Взех я в обятията си и заридахме заедно.

След това я заведох при техния командир — Лучан. Той имаше гъста черна брада, бръсната глава и халка на носа и ноздрата. Каза, че съм направил правилния избор. Загорелите му ръчища бяха дебели едва ли не колкото кръстчето на Мерилий. Той я сграбчи с огромната си мръсна ръка и я отведе, а на мен ми каза да се върна при хората си в града. Войниците избухнаха в смях, докато гледаха как се отдалечавам по пътя.

Орденът остави на мира нашия град. Бях откупил свободата и живота ни с Мерилий.

За сърцето ми обаче нямаше покой.

Известно време мъжете от Ордена изчезнаха от погледа ни. Един следобед обаче се върнаха и ме повикаха. Попитах Лучан за Мерилий — дали е добре, дали е щастлива. Той извърна глава и се изплю, после отвърна, че няма представа, че никога не я е питал. Разтревожих се и го попитах дали тя им е разказвала за нашите идеи за мирен живот, дали го е уверявала, че се отнасяме добронамерено към тях. Той ми отговори, че когато е с жена, не му е много до приказки и не разговорите го привличат в жените.

Смигна ми. Макар никога по-рано да не бях виждал подобно намигване, разбрах смисъла му.

Уплаших се за Мерилий, но си казах, че нищо на света не е истинско и че не мога да съдя за нещата по чутото. Това, което чувах, беше версията на този човек за нещата, неговата гледна точка, следователно знаех, че по този начин ми се разкрива само един аспект на света. Не може да се опознае действителността през един чифт очи и уши.

Тогава Лучан каза, че ако не искаме да си помислят, че имаме враждебни намерения към тях, трябва да отворим градските порти. Не го ли направим, щял да изсипе отгоре ни вълна от насилие.

Върнах се и предадох думите му на хората, които се бяха събрали около мен. Всички те издигнаха един общ глас и казаха, че трябва да отворим портите и да ги поканим в града, за да им докажем, че не сме враждебни или предубедени спрямо тях.

Мъжете от Ордена нахлуха през широко отворените порти и се нахвърлиха върху жените ни — отвлякоха всички, от дъщерите до майките ни. Аз и другите мъже ги умолявахме да оставят жените ни на мира, да оставят града ни на мира. Напомних им, че сме изпълнили желанията им, за да им докажем, че не храним лоши чувства към тях, но напразно. Не искаха и да чуят.

Тогава казах на Лучан, че съм изпратил Мерилий като залог за мир. Споменах, че е въпрос на чест да спазват споразумението ни. Той и хората му само се изсмяха.

Не мога да кажа дали онова, което видях, бе истина. Действителността е в сферата на съдбата, а ние, живеейки в своето пространство, което смятаме за свой свят, не знаем дали можем да я опознаем. Онзи ден съдбата се стовари върху хората ми; ние нямахме право на глас. Знаем, че срещу съдбата не можеш да се бориш, понеже всичко е предопределено от истинската реалност, която е невидима за нашите очи.

Гледах как похитяват жените ни. Гледах и не можех да сторя нищо, докато те крещяха имената ни, докато протягаха ръце към нас, а в същото време безмилостните едри ръчища на онези мъже ги откъсваха от нас. Никога не бях чувал такива крясъци, каквито чух онзи ден.

Облаците бяха толкова ниско, че сякаш всеки миг щяха да обършат короните на дърветата. В надвисналата тишина Калан чу да пее птичка. Оуен бе сам, потънал в самотния си свят от тягостни спомени. Ричард се изправи със скръстени ръце, гледаше втренчено Оуен, но не каза нищо.

— Посетих няколко града — продължи най-накрая Оуен, — където бе минал Орденът. Там онези зверове бяха сторили същото, както при нас; бяха похитили жените. Имаше места, където бяха изнасилвани дори мъже.

После отидох в градове, където Орденът все още не бе нахлул. Като говорител на своя град им разказах за случилото се и ги подканих да сторят нещо. Те се разгневиха и казаха, че е грешно да се опълчваш, че да се опълчваш означава да се поддадеш на насилието, да се превърнеш в дивак като тях. Поискаха от мен да се отрека от казаното и да се вслушам в мъдростта на общия глас на народа ни, донесъл ни просветлението и хиляди години мир. Обвиниха ме, че гледам на събитията през егоистичния поглед на един тесногръд човек, а не се вслушвам в разумния глас на общността.

Така се озовах в един от главните ни градове и отново им казах, че преградата на прохода е паднала, че Императорският орден нахлува в земите ни и нещо трябва да се направи. Подканях ги да се вслушат в моя глас и да размислят какво може да се направи за спасението на народа ни.

Заради необузданата ми настоятелност те решиха да ме изправят пред Мъдреца на града, който да ме посъветва как да постъпя. Голяма чест е Мъдрецът да те удостои със словата си. Той ми каза, че трябва да простя на войниците от Ордена за стореното, защото това е единственият начин да прекратим насилието.

Мъдрецът каза, че гневът и враждебността, демонстрирани от войниците от Ордена, са белези за вътрешната болка, която изпитват, вик за помощ, следователно трябва да им се отвърне със съчувствие и разбиране. Би следвало да изпитам смирение след подобен израз на неподправена мъдрост, на каквато е способен само един Мъдрец, вместо това изразих желанието си Мерилий и всички като нея да бъдат върнати сред нас, за което поисках помощта на говорителите.

Мъдрецът отвърна, че Мерилий ще намери своето щастие и без мен и ме обвини в егоизъм, задето съм се опитвал да я задържа за себе си. Каза още, че съдбата е сполетяла хората и не съм аз този, който ще определя хода на съдбата.

Изтъкнах пред говорителите и Мъдреца, че мъжете от Ордена не спазиха споразумението, което сключих с Лучан за Мерилий. Мъдрецът отвърна, че Мерилий е сторила добре, като е отишла с мир в Императорския орден, като по този начин е направила нужното, за да бъде спряна вълната от насилие. Било егоистично и греховно от моя страна да издигам желанията си над мира, за който тя се бори тъй всеотдайно, а вероятната причина за отключването на техния гняв било именно отношението ми към тях.

Попитах го как според него би трябвало да постъпя, при положение, че съм бил честен с тях, а те с мен — не. Мъдрецът отвърна, че е грехота да съдя хора, които не познавам, хора, които не съм опростил най-напред, към които не съм протегнал отворени обятия или най-малкото, не съм се опитал да разбера. Продължи, че съм длъжен да ги насърчавам да поемат по пътя на мира, като се хвърля в краката им и ги умолявам да ми простят, задето с поведението си съм спомогнал за изостряне на вътрешната им болка, понеже съм им бил напомнил за предишни грехове, извършени спрямо тях.

Накрая се изправих пред събралите се говорители и обявих, че нямам намерение да прощавам на онези мъже, нито да ги посрещам с отворени обятия, че единственото, което искам, е да ги изхвърля от живота ни.

След това бях осъден.

Ричард мълчаливо му подаде чаша вода. Оуен я вдигна, очевидно без да осъзнава какво прави, и отпи глътка.

— Събранието ми нареди да се върна в родния си град и да потърся съвета на съгражданите си, да ги помоля да ми помогнат да намеря правилното решение според нашите вековни традиции. Върнах се с намерението да си възвърна честта, но установих, че положението се е влошило още повече.

Орденът се бе върнал и бе опустошил града, плячкосвайки наред — храни, стоки, всичко. Ако ни бяха помолили, щяхме да им дадем, каквото пожелаят, но те не го сториха — направо грабеха. Бяха поробили още хора — най-вече момчета и силни и здрави младежи. Мнозина, позволили си да се опълчат на желанията на Ордена, бяха избити.

Хора, които познавам от години, стояха и гледаха с празен поглед локвите кръв, свидетелстващи за смъртта на наши близки и приятели. На други такива места бе решено да се издигнат мемориали в памет на загиналите. Хората коленичеха и се молеха в тези свети храмове. Децата ридаеха неутешимо. Нямаше към кого да се обърна за съвет.

Съгражданите ми трепереха от страх зад затворените градски порти, ала почукаха ли войниците от Ордена, свеждаха глави и отваряха, за да не обидят гостите си.

За мен вече нямаше място в родния ми град. Избягах, макар да изпитвах нечовешки страх от самотата. Сред околните хълмове открих и други егоисти като мен, които се криеха от страх за живота си. Заедно решихме да сторим нещо, да сложим край на този ужас. Решихме да възстановим мира.

Първо изпратихме наши представители, които да говорят с Ордена, да им обяснят, че не искаме да им сторим нищо лошо, че желанието ни е да живеем в мир с тях; поинтересувахме се с какво можем да им бъдем полезни. Мъжете от Ордена увесиха нашите представители за глезените и ги одраха живи.

Познавах тези хора от години, те бяха мои съветници и ментори, те бяха отворили обятията си да ме прегърнат и да споделят радостта ми, когато реших да се оженя за Мерилий. Мъжете от Ордена ги увесиха с главата надолу от високи колове и ги оставиха да крещят в жегата под палещите лъчи на слънцето, за да се превърнат в идеалната плячка за черноперите соколи.

Колко пъти си казвах, че видяното в онзи ден не е истина, че не бива да вярвам на очите си, че това е зрителна измама, чрез която съм наказан за греховните си мисли, че съзнанието ми няма представа кое е истина и кое илюзия.

Не всички, отишли да говорят с мъжете от Ордена, бяха избити. Неколцина бяха изпратени обратно като вестоносци. Предадоха ни, че ако не слезем от планината и не се върнем в града под управлението на Ордена, като по този начин им демонстрираме мирните си намерения, ще започнат да дерат живи по дванайсет души всеки ден и ще ги увесват на колове като храна за черноперите соколи; това щяло да продължи, докато не се предадем или докато не бъде одран и последният жител на града.

Мнозина от събратята ми заридаха, съкрушени от мисълта, че са се превърнали в причина за отприщването на вълна от насилие, така че се върнаха в града, за да покажат на Ордена, че не искат да им сторят нищо лошо.

Някои обаче останахме. Не напуснахме планините. Мъжете от Ордена не ни бяха преброили и помислиха, че всички са се върнали в града и са преминали под тяхно командване.

Шепата хора, които останахме в планините, бяхме принудени да се крием, хранехме се с ядки и горски плодове, от време на време успявахме да откраднем по нещичко за ядене от града. Постепенно успяхме да си набавим най-необходимото за оцеляването ни. Казах на другарите си, че трябва да разберем какво прави Орденът с пленниците си. Понеже мъжете от Ордена не знаеха за нашето съществуване, имахме възможност да се смесваме с хората, работещи на полето, или с пастирите и така се промъквахме в града незабелязано — без окупаторите да разберат, че живеем в планините. В продължение на няколко месеца следяхме и наблюдавахме живота на Ордена.

Пленените деца бяха върнати, но всички жени бяха затворени на едно място — наричаха го лагер, — специално укрепено срещу нападения.

Оуен зарови лицето си в шепи и продължи разказа си плачешком.

— Използваха жените ни като животни за разплод. Заплождаха ги, за да ги принуждават да им родят деца — децата на войниците от Ордена. Някои вече бяха забременели. Други забременяха впоследствие. През следващата година и половина се родиха доста деца. След като прекарваха известно време при майките си, пеленачетата биваха откарвани на друго място, а жените забременяваха отново.

Нямам представа къде ги отвеждаха — някъде извън пределите на империята ни. Пленените мъже също биваха отвеждани надалеч.

Войниците от Ордена не се грижеха добре за пленниците си и понеже нашите сънародници презираха насилието, мнозина от тях избягаха в планините, където попаднаха на нас. Те ни разказаха, че са били пленени, за да се грижат за жените ни и че ако не изпълнявали всичко, което им се каже, сънародничките ни били избивани пред очите им — били одирани живи. Избягалите наши сънародници не знаеха къде е трябвало да бъдат отведени и какво са щели да правят, но бяха разбрали, че ако не изпълняват всички заповеди на мъжете от Ордена, са щели да се превърнат в причина върху жените ни да бъде упражнявано насилие.

За година и половина, докато се криехме в планините, научихме, че Орденът е завладял и други градове. Мъдрецът и говорителите се били изпокрили. Установихме, че в някои градове било решено мъжете от Ордена да бъдат поканени да живеят наравно с местните, за да се почувстват уважавани и да не причиняват неприятности.

Но колкото и да се стараели нашите сънародници, жестовете им все не успявали да уталожат войнствеността на мъжете от Ордена. Не успяхме да разберем защо се получава така.

В някои от най-големите ни градове обаче се получи друго. Населението се вслуша в думите на говорителите на Ордена и започна да вярва, че каузата на Императорския орден е същата като нашата — да се сложи край на злото и несправедливостите. Орденът бе успял да убеди тези хора в ненавистта си към насилието, нашите сънародници повярвали, че и мъжете от Ордена са просветлени, но са били принудени да се обърнат към насилието, за да смажат онези, които искат да поробят всички ни. Твърдели, че са защитници на каузата на нашия народ и на неговите традиции. Нашите сънародници се радвали, че най-сетне са в ръцете на своите спасители, които ще разпространят просветленото ни слово сред диваците, които не познават мира.

Олицетворение на надвиснала буря, Ричард не можа да се сдържи.

— Значи след всичките зверства твоите сънародници все пак са повярвали на казаното от Императорския орден?

Оуен разпери ръце.

— Сънародниците ми из тези места са били запленени от думите на Ордена — че се борят за същите идеали, според които ние сме навикнали да живеем. Уверявали жителите на онези градове, че са били принудени да действат така, защото моят и още няколко града се били съюзили с диваците от севера — с Д’Харанската империя.

Това име го бях чувал — Д’Харанска империя. През тази година и половина, която прекарах с другарите си в планините, се случваше да изляза извън пределите на страната ни, за да видя дали няма да намеря нещо, което би ни помогнало да изгоним Императорския орден от Бандакар. Докато бях извън родината, посетих няколко града в Стария свят — научих, че му казват така. В един град — Алтур’Ранг — чух слухове за един велик мъж от севера, от Д’Харанската империя, който им бил донесъл свободата.

Някои от сънародниците ми също бяха посетили близки градове. При завръщането си всеки от нас разказваше на своите другари какво е видял и чул. Всички разказваха едно и също — че са чули за човек, на име Господаря Рал, и за съпругата му — Майката Изповедник, които се опълчили на Императорския орден.

Впоследствие научихме къде се укрива Мъдрецът с повечето от най-изтъкнатите ни говорители. Беше отишъл в столицата ни, където Орденът още не бе нахлул. Войниците имаха достатъчно градове за плячкосване, така че не бързаха. Нашите сънародници нямаше да им избягат — нямаше къде да отидат.

Хората, с които живеех в планината, ме издигнаха за свой говорител и решиха да се срещна с другите говорители, за да ги убедя, че трябва да сторим нещо, за да спрем Императорския орден и да го прогоним от Бандакар.

Отведох в столицата, където не бях ходил дотогава, и останах очарован да видя толкова величествено място, рожба на високоразвитата ни култура. Култура, която щеше да бъде разрушена, ако не успеех да убедя говорителите и Мъдреца да направим нещо, за да спрем Ордена.

Говорих пред тях пламенно. Разказах им за всички злини, сторени от Императорския орден. Разкрих пред тях, че в планините живеят хора, готови да се отзоват на всяка тяхна дума — хора, готови да действат.

Говорителите отвърнаха, че не е възможно да съм опознал същността на Императорския орден посредством видяното. Императорският орден била огромна нация, а ние сме се били сблъскали с шепа хора от техния народ. Според тях не било възможно тези хора да са извършили жестокостите, в които ги обвинявах, понеже щели да отскочат в ужас още преди да са привършили. Като доказателство ми предложиха да одера жив един от тях. Признах, че не бих могъл, но ги уверих, че съм виждал мъже от Императорския орден, които го правят, без да се замислят.

Говорителите се ядосаха на моята настоятелност. Напомниха ми да не забравям, че не ни е дадено да познаваме действителността. Увериха ме, че мъжете от Императорския орден вероятно са били уплашени, че може да се окажем враждебен и жесток народ, и просто са поискали да изпробват устойчивостта ни, като са ни накарали да повярваме, че описаните от мен неща са се случили в действителност, по този начин са искали да наблюдават реакцията ни — да разберат дали наистина вярваме в мира, или възнамеряваме да ги нападнем.

Говорителите допълниха, че не бих могъл да съм сигурен, че наистина съм видял онези ужасии и че дори да е така, не бих могъл да преценя дали наистина са били за добро или за лошо — че не съм аз човекът, който ще съди действията на хора, които не познавам; че това би означавало, че се поставям над тях, което само по себе си е акт на преднамерена враждебност.

Аз не можех да се отърся от спомена за видяното, в главата ми звучаха гласовете на хората, с които живеех и които бяха единодушни, че трябва да убедим Говорителите да предприемат действия за спасяването на родината ни от Императорския орден. Виждах пред себе си лицето на Лучан. После си представях Мерилий в лапите му. Сещах се за нейната жертва, за това, че животът и бе пожертван напразно.

Изправих се пред говорителите и ги нарекох зли и безчовечни.

Кара се изсмя на висок глас.

— Май като се замислиш, успяваш да различиш кое е истина и кое не.

Ричард я накара да млъкне с гневен поглед.

Оуен вдигна глава и примигна. Докато разказваше историята си, дотолкова се бе вглъбил, че думите на Морещицата изобщо не бяха стигнали до него. Погледна Ричард.

— И тогава ме прокудиха — рече.

— Но нали бариерата, която прегражда прохода, вече я няма? — възкликна Ричард. — Ти лично си минавал оттам неведнъж. При това положение как биха могли да те принудят да напуснеш родината си?

Оуен махна с ръка.

— На тях не им е нужна стената на смъртта. Само по себе си прогонването е равносилно на смъртна присъда — смъртта на даден човек като поданик на Бандакар. Името ми ще бъде разпространено из цялата империя — доколкото изобщо е останало нещо от нея — и всички ще странят от мен. Никоя врата не ще се отвори да ме посрещне. Та аз съм прокуден. Никой не би искал да контактува с човек като мене. Аз съм извън закона. Все едно дали има бариера; важното е, че ме откъсват от хората. И това е по-ужасно.

Върнах се при другарите си в планините, за да си събера нещата и да им призная, че съм бил прокуден. Налагаше се да напусна родината ни, понеже такава бе волята на сънародниците ми, изразена чрез думите на нашите говорители.

Но другарите ми в планините не искаха да ме пуснат. Казаха, че прокуждането ми било неправилно. Те бяха видели с очите си онова, на което бях станал свидетел и аз. Техните жени, майки, дъщери или сестри бяха пленени от Императорския орден. Бяха видели как избиват приятелите им, как техни близки биват одирани живи и оставени да се мъчат в неописуема агония, бяха видели как соколите кръжат над окървавените колове. Казаха, че след като всички сме видели с очите си тези неща, значи трябва да са истина — значи са се случили в действителност.

Всички бяха единодушни, че сме излезли да живеем в планините, водени от любов към народа си и от желанието да възстановим изгубения мир. Обвиниха говорителите, че техните очи не са способни да гледат и че обричат народа ни на смърт в ръцете на диваците от Стария свят или на нечовешки живот под управлението на Императорския орден, които ни използват за разплодни животни или роби.

Бях изумен, че тези хора не ме отблъснаха като прокуден — напротив, пожелаха да остана с тях.

Именно тогава решихме, че ние ще сме хората, които ще предприемат нещо, че ще разработим план за действие, какъвто очаквахме да изготвят говорителите ни. Когато ги попитах какъв ще бъде нашият план, отговорът бе единодушен.

Всички бяха на мнение, че трябва да убедим Господаря Рал да дойде и да ни освободи.

И така, всичко бе решено. Някои бяха на мнение, че човек като Господаря Рал веднага ще се съгласи да дойде и да ни освободи от игото на Императорския орден. Според други можело и да откажете, понеже не сте просветлен и не познавате нашите традиции, не сте един от нас. След като обсъдихме и тази възможност, решихме, че трябва да намерим начин да гарантираме идването ви, в случай че откажете.

И понеже аз така или иначе бях прокуден, предложих да изпълня мисията. Докато не прогоним Императорския орден от земите си и не възстановим вековните си традиции, за мен и бездруго нямаше живот в родината — приемаха ме единствено другарите ми в планините. Казах им, че нямам представа къде бих могъл да открия Господаря Рал, но че няма да се откажа, докато не го сторя.

Един от по-възрастните ни събратя, добре запознат с билките и лековете, забърка отровата, която сипах в меха ви. Той направи и противоотровата. Каза ми как действа отровата и как може да и се противодейства, понеже никой от нас не искаше и да си помисли, че може да причиним нечия смърт, пък била тя и на непросветлен.

Ричард хвърли на Калан кос поглед и тя мигновено разбра, че не бива да се обажда въпреки напиращото желание. Успя да се въздържи.

— Притеснявах се дали ще ви открия — продължи Оуен, — но знаех, че трябва да го направя на всяка цена. Преди да поема на път, трябваше да скрия останалото количество от противоотровата — такъв бе планът.

По време на престоя си в един град, където Орденът бе спечелил хората на своя страна, докато обикалях пазара, чух да се говори, че било голяма чест, дето градът им бил посетен от най-знатния и високопоставен мъж сред войниците на Ордена, изпратени в Бандакар. Хрумна ми, че той вероятно има информация за най-големия си враг — Господаря Рал.

Останах в града няколко дни, за да наблюдавам мястото, където се говореше, че е отседнал въпросният човек.

Следях излизащите и влизащите войници. Понякога с тях влизаха външни хора, които по-късно се връщаха сами.

Един ден от вътре излезе група хора, които не изглеждаха наранени по какъвто и да е начин, така че се приближих до тях, за да чуя какво си говорят. Споделяха, че видели великия сановник с очите си. Не разбрах подробности около посещението им при него, ала не личеше някой да ги е малтретиран.

Малко по-късно се появиха и войниците и предположих, че са тръгнали да водят още хора при своя господар, така че избързах пред тях към централния градски площад. Зачаках край празните пътеки между обществените пейки. Войниците нахлуха на площада и повлякоха със себе си група хора, в която се озовах и аз.

Бях ужасен от онова, което би могло да ми се случи, но знаех, че това може да се окаже единственият ми шанс да вляза при високопоставената особа — единственият ми шанс да го видя с очите си, да разбера къде се е разположил и как живее, та да мога, когато ми се удаде възможност, да се промъкна в покоите му и, скрит в никой ъгъл, да чуя за какво и с кого разговаря — а благодарение на живота в планините, бях станал добър в тези неща. Бях решен да го сторя, за да се добера до някаква информация за Господаря Рал. Въпреки решимостта си, когато ни вкараха в сградата и ни поведоха по коридорите и стълбите към най-горния етаж, треперех от страх.

Чувствах се така, все едно се приближавах към собствената си екзекуция, едва се сдържах да не побягна, но си повтарях, че животът на хората ми в планините зависи от това дали ще намеря Господаря Рал и дали ще го убедя да дойде в Бандакар да ни освободи.

Минахме през огромна порта и попаднахме в мрачна стая, от която тръпки ме побиха, понеже бе просмукана с миризма на кръв. Прозорците на двете стени в голата стая бяха затъмнени с кепенци. В далечния ъгъл на помещението имаше маса с огромна купа отгоре, а до тях сноп дебели, наострени дървени колци, високи колкото една трета човешки бой. Бяха потъмнели от кръв и съсиреци.

Две жени и един мъж от групата ни припаднаха. Разгневени, войниците ги сритаха в главата. Когато онези не се свестиха, ги сграбчиха за ръцете и ги повлякоха навън. Зад тях останаха кървави дири. Нямах намерение главата ми да бъде разбита от ботуша на тези грубияни, така че реших да не припадам.

В стаята внезапно като леден вятър влетя непознат мъж. Никога в живота си не бях изпитвал страх от човек — дори от Лучан. Никога — до този миг. Дрехите му представляваха пластове нарязан на ивици плат, които се ветрееха зад гърба му. Абаносово черната му коса бе пригладена назад и блестеше, намазана с масла. Черните му очички бяха опасани с червено. Щом се спряха върху мен, трябваше да си напомня, че съм се зарекъл да не припадам.

Закрачи бавно пред нас, като се вглеждаше във всеки един поотделно, сякаш си избираше ряпа за вечеря. Възлестите му пръсти се плъзнаха изпод странната му дреха и с вълнисто движение посочиха първо един, после друг от групата ни, общо пет човека — именно тогава забелязах, че ноктите му са боядисани в черно — като косата му.

Махна с ръка и освободи останалите. Войниците сновяха между петимата посочени и нас. Започнаха да ни тикат към вратата, но миг преди да излезем от стаята, се появи един командир с нос, сплескан на една страна, сякаш многократно е бил чупен, и обяви, че вестителят е пристигнал. Чернокосият прокара пръстите си с черни маникюри през черните си коси и каза на командира да предаде на вестоносеца да изчака — до сутринта щял да разполага с най-горещите новини.

После аз и останалите от групата ни бяхме изведени и заслизахме надолу по стълбите. Стигнахме до изхода и ни казаха, че сме свободни и повече не се нуждаят от услугите ни. Казвайки това, войниците избухнаха в смях. Тръгнах си заедно с останалите, опасявайки се да не ядосам с нещо войниците. Всички зашушукаха, че са видели с очите си високопоставената особа. Аз обаче мислех за какви ли горещи новини ставаше въпрос.

По-късно, щом падна мрак, се промъкнах обратно и в задната част на сградата открих, зад една порта в дървената ограда, тясна уличка. Тръгнах по нея и се спотаих в един от задните коридори на сградата. Пред мен се откри лабиринт от коридори, един от които ми се стори познат.

Беше късно и не се виждаха никакви хора. Влязох във вътрешността на сградата. Коридорите бяха осеяни с врати и ниши, но поради късния час не се виждаха хора. Заизкачвах се по стълбите и се промъкнах до тежката врата, през която ни бяха вкарали в голото помещение.

Именно там, в мрачния коридор пред огромната врата, чух най-ужасяващите крясъци, които някога бяха стигали до ушите ми. Хората сърцераздирателно молеха за пощада, плачеха за милост. Женски глас стенеше и повтаряше непрестанно да я убият, за да сложат край на мъките и.

Помислих, че ще повърна или ще припадна, ала една мисъл ме крепеше да не хукна с всички сили обратно към изхода. Мисълта, че ако не доведа Господаря Рал в родината, тази съдба ще сполети и моя народ.

Прекарах цялата нощ, скрит в една ниша срещу тежката врата, заслушан в крясъците на хората, подложени на нечовешки изтезания. Нямам представа какво им е правил онзи човек, но си помислих, че ще умра от мъка, съкрушен от бавната им агония. Жаловитите стенания не престанаха цяла нощ.

Разтреперан в скривалището си, ридаещ, си повтарях, че това не е истина, че не бива да се страхувам от нещо, което не е истина. Представих си болката, която изпитваха тези хора, но си казах, че поставям въображението си над сетивата — че правя нещо, което цял живот са ме учили, че е погрешно да се прави. Насочих мислите си към Мерилий, спомних си миговете, прекарани заедно, и оставих звуците, които не би трябвало да съществуват, на заден план. Не знаех дали това се случва наистина, дали звуците, които чувам, наистина съществуват.

Рано сутринта командирът, който бях видял предния ден, се върна. Надзърнах внимателно от тъмното си скривалище. На вратата се появи чернокосият. Познах го, защото когато ръката му се подаде от стаята, за да подаде свитък хартия, мярнах черните му нокти.

Чернокосият съобщи на командира със сплескания нос, когото нарече „Наджари“, че ги е открил. Така каза. После додаде: „Стигнали са до източната граница на пустошта и вървят на север.“ Каза на командира веднага да даде разпореждания на вестоносеца. Наджари отвърна: „Съвсем скоро, Николас, ще ги пипнеш и тогава ще имаме властта да си кажем цената.“

Двадесет и пета глава

РИЧАРД СЕ ЗАВЪРТЯ РЯЗКО.

— Николас ли? Чул си го да изрича това име?

Оуен примигна слисан.

— Да. Сигурен съм. Каза Николас.

Калан усети как я обгръща вълна от безнадеждност, сякаш потъваше в студена, влажна мъгла. Ричард махна с ръка.

— Продължавай.

— Ами тогава не бях сигурен дали говорят за вас — за Господаря Рал и Майката Изповедник, — но нещо в гласовете им сякаш ми подсказа, че е така. Гласовете им ми напомниха за първото идване на Ордена и онази особена усмивка на Лучан, каквато не бях виждал никога по-рано — сякаш се канеше да ме схруска.

Тогава реших, че тази информация ми осигурява неочакван шанс да ви открия. И веднага тръгнах на път.

Утринната мъгла бе изтласкана от ситен дъждец. Калан осъзна, че трепери от студ.

Ричард посочи мъжа, седнал на земята недалеч от тях — онзи с белязаното ухо, дето го докосна Калан. Ричард усети как яростта кипва в него.

— Това е човекът, отзовал се на заповедите на Николас. Той бе придружаван от мъжете, чиито трупове си видял снощи в бивака ни. Ако не се бяхме защитили, ако бяхме издигнали собствената си ненавист към насилието над природата на действителността, щяхме да бъдем изгубени като Мерилий.

— Как се казва? — попита Оуен, след като погледна мъжа.

— Нямам представа и изобщо не ме интересува. Той се би на страната на Императорския орден — бори се, за да докаже, че животът, включително неговият собствен живот, е маловажен, взаимозаменяем, употребим в името на безразсъдното преследване на един идеал, според който съществуването на отделния човек не струва нищо; на една догма, изискваща непрестанни жертви в името на ближния-докато се превърнеш в едно нищо. Този човек се бори за идеята всеки да се превърне в никой и в нищо. Според идеалите на Императорския орден ти нямаш право да обичаш Мерилий; те твърдят, че всички сме еднакви и твой дълг е да се ожениш за произволна жена, която ще се възползва от помощта ти по възможно най-добрия начин. Така, чрез саможертва, най-добре ще служиш на ближните си. Колкото и да се бориш да не виждаш онова, което е пред очите ти, Оуен, мисля, че някъде дълбоко под повърхността на недораслите ви учения знаеш, че това е най-ужасното наследство на Ордена — не самата жестокост, а идеите зад нея. Този човек не цени собствения си живот, нито личността си; защо да ме интересува как се казва. Аз осъществих най-великата му амбиция — да бъде нищо.

Ричард забеляза, че Калан трепери от студ, затова откъсна яростния си поглед от Оуен и измъкна наметалото и от раницата в каруцата. С изключителна нежност и внимание го постави на раменете и. По изражението на лицето му личеше, че чутото му е напълно достатъчно.

Калан стисна ръката му и я вдигна към бузата си. Във всичко разказано от Оуен имаше поне нещо положително.

— Значи наистина проблемът с главоболията ти не идва от дарбата, Ричард — прошепна тя в ухото му. — А от отровата.

Отдъхна си при мисълта, че времето за спасяването му не е изтекло, както си бе мислела, докато пътуваха през нощта с каруцата, а той бе в безсъзнание.

— Главата ме болеше и преди да срещнем Оуен. И продължава да ме боли. Магията на меча също отслабна, преди да погълна отровата.

— Но сега поне спечелихме малко време, за да намерим решение на проблемите.

Той прокара пръсти през косата си.

— Според мен проблемите ни сега са още по-сериозни, а времето, с което разполагаме, не е чак толкова, колкото би ти се искало.

— По-сериозни ли?

Ричард кимна.

— Нали чу как се казва империята, откъдето идва Оуен? Бандакар? Познай какво означава „Бандакар“.

Калан погледна към свилия се на щайгата Оуен, който беше потънал в мислите си. Тя поклати глава, погледът и се върна върху сивите очи на Ричард, бе разтревожена най-вече от сдържания гняв, който се усещаше в гласа му.

— Нямам представа. Какво означава?

— На високо Д’Харански това е име. Означава „прокуденият“. Помниш ли какво пишеше в „Колоните на Сътворението“ — как решили да изпратят всички хора, родени без дарбата, в Стария свят — да ги прокудят? Спомняш ли си какво ти казах — че никой така и не разбрал какво е станало с тях? Е, току-що разбрахме. Сега светът е отворен за жителите на Бандакарската империя.

Калан смръщи чело.

— И защо си толкова сигурен, че той е потомък на онези хора?

— Погледни го. Рус е и прилича на чистокръвен Д’Харанец повече от който и да е жител на Стария свят. По-важното обаче е, че е неподатлив на магия.

— Но може само той да е такъв.

Ричард се надвеси над нея.

— В такова затворено място, от каквото идва той, място, откъснато от останалия свят в продължение на хиляди години, дори една колона на Сътворението е достатъчна, за да разпръсне семето си из цялото население.

Пък и не е бил само той — всички са били родени без дарбата. Именно поради тази причина са били прокудени в Стария свят, и в Стария свят, където са се опитали да започнат нов живот, отново са били прокудени в онова място отвъд планините — място, което са им казали, че е за Бандакар — прокудените.

— Но как са разбрали хората в Стария свят за тях? Как са успели да им попречат да не се разпръснат, за да не плъзне семето им, лишено от дарбата, из другите хора; и после — как са успели да ги затворят на онова място — да ги прокудят?

— Задаваш все интересни въпроси, които за съжаление в момента не са от особено значение.

Ричард се обърна към останалите.

— Бих те помолил да не се отдалечаваш, Оуен, докато не издигнем в един общ глас решението си относно как трябва да постъпим.

Познатият метод на решаване на проблемите оживи Оуен, който — за разлика от Калан — не долови сарказма в тона на Ричард.

— Ти — посочи Ричард мъжа, когото Калан бе докоснала, — седни до него и гледай да не се отдалечава.

Докато онзи бързаше да изпълни заповедта, Ричард направи знак на останалите да се съберат.

— Трябва да поговорим.

Фридрих, Том, Дженсън, Кара и Калан последваха Ричард встрани от Оуен и другия мъж. Ричард се облегна на ритлата на каруцата и скръсти ръце, докато другите го наобиколиха в плътна група. Огледа бавно обърнатите към него лица.

— Имаме сериозни проблеми — започна Ричард — и не са свързани само с отровата, която ми даде Оуен. Оуен е лишен от дарбата. Той е като теб, Дженсън. Не е подвластен на магията. — Погледът му остана върху Дженсън. — Неговите сънародници също са като теб, като него.

Дженсън зяпна от учудване. Изглеждаше объркана, сякаш не можеше да осмисли чутото. Фридрих и Том изглеждаха не по-малко слисани. Кара гледаше изпод вежди.

— Това е невъзможно, Ричард — обади се най-после Дженсън. — Твърде много са. Няма начин всичките да са наши природени братя и сестри.

— Не съм казал такова нещо, Дженсън. Те просто са потомци на династията Рал — хора като теб. В момента нямам време да ти обяснявам всичко в подробности, но нали си спомняш какво ти казах — че децата ти ще са като теб и ще предадат наследството си и на бъдещите поколения? Е, преди много години в Д’Хара живеели такива хора. Тогавашните управници ги събрали на едно място и ги изпратили в Стария свят. Жителите на Стария свят на свой ред ги затворили на недостъпно място отвъд планините. Името на тяхната империя — Бандакар — означава „прокудените“.

Огромните сини очи на Дженсън плувнаха в сълзи. Тя бе една от тези хора — хора, мразени дотолкова, че са били прокудени и заточени в своя далечна и самотна страна.

Калан я прегърна през раменете.

— Нали ми каза, че се чувстваш самотна в света? — усмихна се топло Калан. — Е, вече няма да е така. Има и други като тебе.

Калан не беше сигурна доколко думите и звучат успокоително, но Дженсън явно се почувства по-добре от приятелската прегръдка.

Изведнъж се сети нещо.

— Не може да е истина. Нали е имало граница, която ги е държала затворени. Ако са като мен, как им е действала граница, издигната с помощта на магия? Можели са да напуснат онова място когато си пожелаят. За толкова дълъг период от време поне някой от тях би се появил в света — магията не би ги задържала в плен.

— Не ми се вярва — отвърна Ричард. — Нали си спомняш, че ти също видя пясъка, дето течеше хоризонтално в предупредителния маяк, донесен от Сабар? Това бе акт на магия, но ти го видя.

— Вярно е — подкрепи го Калан. — И щом тя е колона на Сътворението, как е възможно да го е видяла?

— И аз това питам? Щом съм родена без искрица от дарбата, защо го видях? — Тя повдигна вежди. — Май ще излезе, че в крайна сметка има нещо не наред, Ричард. Може би все пак притежавам частица от дарбата.

Ричард се усмихна.

— Чиста си като снежинка, Дженсън. Друга е причината, поради която видя онази магия. Според писмото на Ничи предупредителният маяк е във връзка с магьосника, който го е създал — свързан е с него в отвъдния свят. Отвъдният свят е светът на мъртвите. Което означава, че статуята отчасти е била задействана чрез Субстрактивна магия — онзи аспект от магията, който е свързан с отвъдния свят. Магията може и да не ти влияе, но не си неподвластна на смъртта. Независимо дали си родена с дарбата или не, ти си свързана с живота, а следователно и със смъртта.

Именно поради това можа да видиш част от магията, задействала маяка — частта, свързана със смъртта.

Границата е онова място в света, където съществува самата смърт. Да влезеш в пространството на онази граница е било равносилно да попаднеш в света на мъртвите.

Оттам връщане няма. Ако някой жител на Бандакар е навлезел в граничната ивица, е щял да умре. По този начин народът им е бил откъснат от останалата част от света.

— Но нали са можели да прокуждат хора отвъд границата — напомни му Дженсън. — Това иде да покаже, че границата фактически не е била опасна за тях.

Ричард не я дочака да довърши и поклати глава.

— Не. Те биха били докоснати от смъртта както всеки друг. Просто в границата е била оставена пролука — както беше при границата, разделяща трите земи в Новия свят. Преминах през нея, без да бъда докоснат от магията и. Имаше си проход — специално тайно място, откъдето можеше да се прекоси границата. Тук е същото.

Дженсън сбърчи нос.

— В такъв случай нещо не разбирам. Ако наистина е така и онова място им е било известно — понеже нали твърдиш, че са знаели как е възможно да се прекоси границата, — защо просто не са си тръгнали? Защо са останали да живеят в онази откъсната земя, след като са могли да прогонват провинилите се отвъд границата?

Ричард въздъхна и изтри челото си с ръка. Калан си помисли, че му се ще да не му бе задаван този въпрос.

— Нали си спомняш онова място, през което минахме преди известно време? — попита я Ричард. — Там, дето не вирееше нищо?

— Разбира се — кимна Дженсън.

— Така, а Сабар спомена, че е минал през подобна ивица малко по на север от тук.

— Да — намеси се Калан, — и ивицата водела към центъра на пустинната земя, към Колоните на Сътворението — както и онази, през която минахме ние. Значи вървят горе-долу успоредно.

Ричард закима с глава, за да я насърчи да продължи с разсъжденията си.

— И тези ивици бяха разположени от двете страни на прохода към Бандакар. Не бяха много далеч една от друга.

В момента се намираме точно по Средата между двете граници.

Фридрих се надвеси напред.

— Но това би означавало, Господарю Рал, че когато някой е бил прокуден от Бандакар, той е попадал в клопката на тези две мъртви ивици земя, тоест на доста тясно пространство. Човек няма къде да ходи, освен…

Фридрих замлъкна внезапно и като вдигна ръка пред устата си, се загледа в мрачината на запад.

— Към Колоните на Сътворението — довърши изречението му Ричард.

— Ама…, ама… — запелтечи Дженсън, — да не би да искаш да кажеш, че някой нарочно е подредил нещата така? Че е издигнал двете граници, за да принуди всеки прокуден от Бандакарската империя да попадне на онова място — Колоните на Сътворението? Но защо?

Ричард я изгледа продължително.

— За да ги убие.

Дженсън преглътна.

— Значи според теб онзи, който е прокудил тези хора, е искал прокудените от самите тях да намерят смъртта си?

— Именно — завърши Ричард.

Калан се загърна по-плътно в наметалото си. Толкова дълго време беше усещала само жега, че сега не можеше да повярва, че изведнъж е станало толкова студено.

Ричард отметна кичур мокра коса от челото си и продължи:

— Преди време Ейди ми спомена, че във всяка граница би трябвало да има проход, за да се създаде равновесие от двете страни, да се балансира животът тук и там. Подозирам, че съответните хора от Стария свят, които са прокудили родените без дарбата отвъд планините, са искали да им дадат възможност да се отърват от престъпниците и затова са им казали за съществуването на прохода. Но не са искали същите тези престъпници да обикалят свободно света. Престъпници или не, те са били родени без дарбата.

Така че е трябвало да им се отнеме възможността да живеят на свобода.

Калан веднага забеляза слабото място на теорията му.

— Но нали и трите граници би следвало да имат проходи? Дори другите два прохода в другите две граници да са останали скрити, остава възможността всеки изгнаник, изпратен през прохода, да открие някой от другите два прохода и да не се отправи към Колоните на Сътворението, където със сигурност е щял да намери смъртта си. Така прокудените са имали теоретична възможност да избягат в Стария свят.

— Би било така, ако наистина са съществували три граници — отвърна Ричард. — Но лично аз се съмнявам. Според мен всъщност е имало само една.

— Сега вече наистина не те разбирам — оплака се Кара.

— Нали каза, че едната е вървяла от север на юг и е блокирала прохода, а освен нея е имало две успоредни, ориентирани от изток на запад, между които е попадал всеки, напуснал Бандакарската империя през първата граница. И че ивицата между двете води право към Колоните на Сътворението, следователно към смъртта.

Калан не можеше да не се съгласи с нея. Явно имаше възможност човек да избяга през някоя от другите две граници.

— Не мисля, че е имало три граници — повтори Ричард.

— Според мен е била само една. Но не е вървяла по права линия — била е пречупена на две. — Той вдигна двата си пръста. — Тук долу, където се събират пръстите ми, е била границата, която е пресичала прохода. Двете разклонения се продължавали почти успоредно, за да спрат в Колоните на Сътворението.

Единственият въпрос, който успя да зададе Дженсън, бе „защо“.

— Като гледам колко е сложна цялата конструкция, си мисля, че тези, които са заградили сънародниците на Оуен, са искали да им дадат възможност да се отърват от опасните престъпници, понеже вероятно са познавали убежденията им и са знаели, че няма да се решат да екзекутират никого. Вярванията им ги правят лесна жертва на всеки, който има лоши намерения. За да съхранят начина си на живот, без да обричат на смърт престъпниците, е трябвало да прогонят тези хора от своята общност, защото в противен случай биха изгубили идентичността си.

Пропъждането от Д’Хара и Новия свят през бариерата на Стария свят сигурно ги е хвърлило в ужас. Единственото им спасение е било да се държат един за друг, да поддържат изключително близки взаимоотношения помежду си.

Хората от Стария свят, които са ги затворили отвъд тази граница, явно са използвали страха им от насилие, за да ги убедят, че границата е издигната за тяхна защита, за да не могат евентуални нашественици да нахлуят в земята им. Явно са намерили начин да ги уверят, че тъй като са специални, имат нужда от специални охранителни мерки. Това, заедно със силната им нужда да живеят заедно, явно им е създало неистов страх да не бъдат прогонени от защитената си земя. За тези хора прокуждането от земята внушава неописуем ужас.

Дори да са приели болезнено факта, че като родени без дарбата са били откъснати от останалата част на света, животът отвъд границата им е внушавал усещане за сигурност.

И сега, когато границата вече я няма, започват проблемите.

Дженсън скръсти ръце.

— И сега, след като има повече от един човек като мен — повече от една снежинка, — започнахте да се притеснявате, че ще се развилнее снежна буря, така ли?

Ричард я изгледа с укор.

— Как си обясняваш факта, че Орденът е пленил част от тях?

— Явно са искали да се сдобият с деца като тях — предположи Дженсън. — За да заличат скъпоценната магия от света на хората.

Ричард не обърна внимание на злостта в думите и.

— Имах предвид защо са пленявали мъже?

— Сигурно са имали основания — продължи Дженсън. — Примерно, за да се съвкупяват с нормални жени, за да се раждат деца без дарбата.

Ричард въздъхна търпеливо и издиша бавно.

— Какво каза Оуен? Мъжете трябвало да се грижат за жените, а ако не изпълнявали заповедите, жените им щели да бъдат одрани живи.

Дженсън не го разбра.

— Какви заповеди?

Ричард се наведе към нея.

— Добър въпрос — какви заповеди? Помислете над това — рече той и огледа и останалите. — Какви заповеди? За какво са им били хора, родени без дарбата? Какво биха могли да искат от тях?

— Кулата! — възкликна Калан.

— Именно. — Неспокойният поглед на Ричард обиколи всички един по един. — Както споменах, имаме сериозни проблеми. Зед пази Кулата. С неговите способности и с помощта на магията, която притежава това място, той без проблеми би удържал цялата армия на Джаганг.

Но как би се съпротивлявал кльощавият старец дори срещу един млад мъж, роден без дарбата, който е неподвластен на магията и просто протегне ръка и го сграбчи за гърлото?

Дженсън свали ръка от устата си.

— Прав си, Ричард. Джаганг също има тази книга — „Колоните на Сътворението“. Той знае, че хората като мен са неподвластни на магията. Опита се да ме използва именно заради това. Ето защо положи толкова усилия да ме убеди, че се опитваш да ме убиеш — за да помисля, че единственият ми шанс за оцеляване е да те изпреваря и да те убия на свой ред. Знаел е, че не притежавам дарбата и не може да ме контролира с магията си.

— Освен това Джаганг идва от Стария свят — додаде Ричард. — По всяка вероятност е знаел за империята, скрита оттатък границата. Доколкото ни е известно, Бандакар е легендарно име в Стария свят, докато в Новия свят, отвъд голямата граница, съществувала цели три хиляди години, хората едва ли са чували за съдбата на онзи народ.

Сега Орденът пленява техни мъже и ги заплашва, че ще избие беззащитните им жени по най-жесток начин — техните любими, — ако не следват заповедите им. Мисля, че заповедите са да нападнат Магьосническата кула и да я предадат на Императорския орден.

Краката на Калан се подкосиха. Падне ли Кулата, ще изгубят единственото си предимство пред Ордена — колкото и ограничено да е то. Ако Кулата попадне в ръцете на Императорския орден, всичките онези древни магически практики и предмети ще бъдат на разположение на Джаганг. И никой не може да каже докъде ще доведе това. В Кулата има сили, способни да заличат до крак човешкия род, включително и Джаганг. С чумата, която пусна по света, императорът доказа, че е готов да покоси несметен брой хора, стига да постигне своето; че е твърдо решен да използва всяко оръжие, пък дори ако то застрашава здравето и живота на собствените му войници.

Дори Джаганг да не използва никой от ресурсите на Кулата, самият факт, че тя е в негови ръце, означава, че Д’Хара е лишена от възможността да се възползва от помощта, която би и оказала Кулата. Освен с охраната на Кулата Зед бе натоварен и със задачата да използва времето, прекарано вътре, за да намери нещо, което би им помогнало за спечелването на войната; или поне да намери начин да отблъсне Императорския орден и да го затвори зад някаква граница в Стария свят.

Изгубят ли Кулата, край на надеждите им за победа. Съпротивата би означавала само отлагане на неизбежното. Изгубят ли Кулата, колкото и самоотвержено да се борят, Джаганг рано или късно ще ги смаже. Войските му ще изпълнят всяко ъгълче на Новия свят. Няма да има какво да ги спре.

Калан с треперещи ръце се сгуши в наметалото си. Знаеше какво очаква народа и, знаеше какво става, когато Императорският орден нападне и окупира дадено място. Близо цяла година се бе била срещу войските на Джаганг. Тези мъже бяха като глутница вълци. Когато си преследван от такива зверове, нямаш нито миг покой. Те ще мирясат само когато те разкъсат на парчета.

Калан беше попадала в градове — като Ебинисия, — където бяха вилнели войниците на Императорския орден. В кървава вакханалия, продължаваща с дни, те изтезаваха, изнасилваха и убиваха всеки, попаднал в клопката на града, а накрая оставяха след себе си море от трупове. Зад тях не оставаше нито едно живо същество.

Ето това очакваше хората в Новия свят.

Сега, когато вражеските части нахълтват в Новия свят, всяка дейност, която все още диша, ще бъде задушена. Всичко ще се разпадне. Безчет хора ще изгубят прехраната си. Храната бързо ще намалее, докато в един момент няма да има какво да се купува — на каквато и да било цена. Хората няма да има с какво да се препитават, семействата им ще гладуват. Ще изгубят всичко, градено цял живот.

В градовете, още преди да бъдат превзети от вражеската армия, ще настъпи паника. А дойдат ли ордите на Императорския орден, населението ще бъде прогонено от домовете си, от градовете си, от земята си. Джаганг ще изземе всички хранителни припаси за войската си и ще предостави завзетите земи на привилегированите си елитни части. Истинските собственици на земите ще погинат или ще бъдат превърнати в роби на собствените си ферми. Онези, които успеят да избягат, ще се борят отчаяно за живота си, ще живеят като диви зверове из гори и планини.

По-голямата част от населението ще хукне да се спасява — кой както може. Стотици хиляди ще излязат сред природата, на произвола на стихиите. Няма да има достатъчно храна, хората няма да са подготвени за зимата. Щом времето застудее, населението ще започне да измира на тумби.

Когато цивилизацията започне да загива и гладът стане нещо съвсем естествено, ще плъпнат болести и ще се стоварят върху тези, които са хукнали да си спасяват кожите. Семействата ще изгиват масово, защото тези, на които разчитат, няма да могат да им осигурят прехрана; така ще ги сполети болезнена, агонизираща смърт. Децата и старците ще останат сами и озверелите от глад техни съграждани ще започнат да ги нападат, видели в тях единствена надежда за оцеляване.

Калан знаеше какво е по света да върлуват епидемии. Знаеше какво е да гледаш как хората умират с хиляди. Беше го видяла с очите си, когато в Ейдиндрил върлуваше чумата. Покосените нямаха край. Гледаше безпомощно как стари и млади — толкова добри хора — падат под ударите на напаст, с която не могат да се преборят; гледаше как умират бавно, как агонизират с дни.

И Ричард се оказа застигнат от чумата. За разлика от другите хора, той избра да се зарази умишлено. Това беше цената, която трябваше да плати, за да се върне при Калан. Той продаде живота си, за да бъде отново с любимата си, преди да умре.

Ужасни времена.

Калан от опит знаеше какво е да се чувстваш съсипан и отчаян, безпомощен. И тогава реши да предприеме единственото, което би могло да спаси живота на Ричард. Освободи Хармониите. Това върна Ричард към живота. Тогава Калан нямаше откъде да знае, че действията и ще отключат непредвидени пагубни събития.

Именно тя бе причината границата на Бандакарската империя да изгуби силата си и да падне. Нейна бе вината и за постепенното отслабване на магията.

И така, поради отслабването на магията Магьосническата кула — тяхната последна надежда да намерят начин за справяне с Ордена, беше сериозно застрашена.

Калан се усещаше виновна за всичко това.

Светът бе на ръба на унищожението. Цивилизацията стоеше на прага на заличаването заради безумната идея на Ордена за постигане на по-висше добруване.

Орденът изискваше жертва в името на доброто; това, което бяха решили да пожертват, бе разумът и като така — самата цивилизация. Лудостта се бе разпростряла из целия свят и протягаше пипалата си към всички. Бяха в навечерието на края на времената.

Но Калан не можеше да сподели всичко това с приятелите си. Не можеше да им каже как се чувства. Не смееше да разкрие пред тях отчаянието си.

— Не бива да допускаме Орденът да завземе Кулата, Ричард. — Гласът и прозвуча учудващо спокойно и уверено. Зачуди се дали някой друг ще и повярва, че не изгубила надеждата си за спасение. — Трябва да ги спрем.

— Съгласен съм с теб — подкрепи я Ричард.

И неговият глас прозвуча уверено. Калан се запита дали в очите и е проличало същинското и отчаяние.

— Да започнем от лесното — Ничи и Виктор — каза той. — Ще трябва да им съобщим, че в момента не можем да отидем при тях. Виктор трябва да знае какво възнамеряваме да правим. Ще му е нужна нашата подкрепа — ще трябва да му кажем, че го подкрепяме и му вярваме, но засега не можем да се присъединим. Вече сме разговаряли; той знае какво трябва да прави. Настъпи моментът да се действа и Приска трябва да му се притече на помощ.

Освен това Ничи трябва да знае къде отиваме. Още не сме и казали, че вероятно сме открили причината за предупредителния маяк. Трябва да и кажем къде сме.

Ричард не спомена, че поради слабостта и угасващата си дарба се чувства безсилен да се добере до Ничи и затова тя трябва дойде при тях.

— Освен това е важно да знае, че сме успели да разгадаем само част от предупреждението, че Джаганг и Сестрите на мрака се занимават с превръщането на хора в оръжия — продължи Ричард.

Всички го гледаха ококорени. Не бяха прочели писмото.

— Е, на фона на всичките ни грижи това поне е проблем, с който не е нужно да се занимаваме точно в момента — отвърна Калан.

— Това работи за нас — подкрепи я Ричард. Посочи мъжа, докоснат от Калан, който очакваше заповедите им. — Ще го изпратим при Виктор и Ничи, за да им предаде информацията.

— А после? — попита Кара.

— Ще помоля Калан да му заповяда след като изпълни задачата си, да се вдигне на север и да намери армията на Императорския орден. Искам да се престори на техен човек и да се приближи достатъчно до Джаганг, за да го убие.

Калан знаеше, че подобен план е неосъществим. По слисаните лица на останалите личеше, че и те са на същото мнение.

— Около Джаганг има цели орди, ангажирани с неговата безопасност — обади се Дженсън. — Винаги е обграден с елитни гвардейци. Обикновените войници нямат никакъв достъп до него.

— Сериозно ли мислиш, че има и минимален шанс да изпълни подобна мисия? — попита Калан.

— Не — призна Ричард. — Най-вероятно ще го убият преди да е успял да се приближи до Джаганг. Но той ще е воден от желанието да изпълни волята ти. Ще действа целенасочено. Предполагам, че ще го убият, докато търси начин да изпълни заповедта ти, но поне се надявам да се постарае. Ще ми се Джаганг да се попритесни от факта, че е възможно собствените му войници да се обърнат срещу него. Искам да го накараме да разбере, че никога не се знае откъде ще му се стовари нещо на главата и кой ще се опита да го убие. Искам да загуби спокойния си сън. Искам да го преследват кошмари, да го дебне несигурност за бъдещето, да се притеснява за лоялността на собствените си войници.

Калан кимна. Ричард огледа мрачните лица на другарите си, застинали в очакване на по-нататъшните му разпореждания.

— А сега, нека поговорим за най-важното. На всяка цена трябва да се доберем до Кулата и да предупредим Зед. Всяка секунда е ценна. Тук Джаганг ни е изпреварил — изобщо не сме подозирали, че действа в тази посока. Не се знае кога ще изпрати родените без дарбата на север. Нямаме никакво време за губене.

— Господарю Рал — напомни му Кара, — най-напред трябва да намериш противоотровата. Не можеш да хукнеш към Кулата, а… О, не. Я почакай — да не би да ме изпращаш за пореден път в Кулата? Този път няма да те изоставя, при това в момент, когато си почти безпомощен и не можеш да се защитиш: Изобщо не си го и помисляй. Точка по въпроса.

Ричард отпусна ръка на рамото и.

— Никъде не възнамерявах да те изпращам, Кара, но благодаря за предложението.

Кара скръсти ръце и го изгледа сърдито.

— Не можем да пътуваме с каруцата до Бандакар — няма пътища, а и…

— Господарю Рал — прекъсна го Том, — след като изгуби магията си, ти е нужна всичката стомана, с която разполагаме. — Тонът му бе не по-малко категоричен от този на Кара.

— Знам, Том, съгласен съм с теб — усмихна се Ричард. — Мисля, че трябва да изпратим Фридрих. — Обърна се към Фридрих: — Ти ще отидеш с каруцата. Възрастен мъж, който пътува сам, няма да изглежда толкова подозрителен, колкото всеки друг от нас. Едва ли някой би те възприел като заплаха. Сам ще се придвижваш по-бързо с каруцата и няма да се притесняваме, че може да попаднеш в плен на Ордена. Съгласен ли си, Фридрих?

Онзи се почеса по наболата брада. Обветреното му лице се разтегна в усмивка.

— Струва ми се, че най-сетне ще се проявя като граничен надзирател — поне донякъде.

Ричард също се усмихна.

— Но границата падна, Фридрих. В качеството си на Господаря Рал те назначавам на поста граничен надзирател и ти заповядвам моментално да информираш хората за опасността, която бе отприщена след падането на границата.

Фридрих изведнъж стана сериозен и като вдигна ръка до сърцето си, се закле тържествено да изпълни заповедта.

Двадесет и шеста глава

В ДАЛЕЧНАТА СТАЯ, където чакаше тялото на Николас, се чу настойчив шум. Погълнат от непосредствените си задачи, той не му обърна внимание. Светлината едвам мъждукаше и макар на светло да се виждаше по-добре, тъмнината не пречеше на очите, които използваше той.

Шумът се чу отново. Възмутен срещу появилия се дразнител, който не се отказваше да го вика, да му досажда и да изисква вниманието му, той се върна в тялото си.

Някой блъскаше с юмрук по вратата.

Николас стана от пода, където тялото му седеше с кръстосани крака, и го взе със себе си. Моментът на влизане в тялото винаги му действаше дезориентиращо, чувстваше се ограничен, като в затвор. Беше му странно и някак тромаво да усеща движенията си, да използва мускулите си, да диша, да гледа, да чува със собствените си сетива.

Отново заблъскаха по вратата. Ядосан от прекъсването, вместо да се отправи към вратата, Николас се приближи до прозореца и затръшна кепенците. Простря ръка напред и запали една факла, след което най-сетне се затътри към вратата. Ивиците плат, наслоени над робата му, се развяха зад гърба му като тежка мантия от черни пера.

— Какво има! — Той отвори рязко тежката врата и надзърна навън.

Пред него в коридора изникна Наджари, застанал на един крак, с втъкнати в колана палци. Мускулестите му рамене почти докосваха двете срещуположни стени. Едва тогава Николас забеляза тълпата хора зад здравеняка. Сплесканият, закривен на една страна нос на Наджари, с който се бе сдобил в някоя от безчетните схватки, в които буйният му нрав все го забъркваше, хвърляше уродлива сянка върху бузата му. Всеки, имал нещастието да попадне в бой с Наджари, обикновено свършваше с далеч повече поражения от един счупен нос.

Командирът посочи с пръст през рамо.

— Беше поканил гости, Николас.

Николас прокара дълги нокти през косата си, дланите му попиха от маслата, с които бе намазана тя. Разкърши рамене и прогони раздразнението си.

Николас беше дотолкова погълнат от заниманията си, че забрави за заръката си да му бъдат осигурени свежи тела.

— Благодаря ти, Наджари, покани ги. Нека видим какво имаме тук.

Николас проследи с поглед групата хора, която Наджари въведе в просторната зала. Най-отзад ги охраняваха няколко войници. Главите се завъртяха, любопитни да огледат необичайно голото помещение, дървените стени, факлите, поставени в стойки, дюшемето и едничката мебел — огромна тежка маса. В ноздрите нахлу възкисела и стипчива миризма на кръв.

Николас с интерес проследи момента, в който новодошлите забелязаха наострените колове, подредени в редица до стената вдясно и дебели колкото китката му.

Николас изучаваше лицата им, като дебнеше за всякакви признаци на страх, докато „гостите“ се подреждаха един до друг до стената при вратата. Очите се стрелкаха във всички посоки, хем тревожни, хем изпълнени с любопитство и жадни за впечатления, които по-късно да споделят с приятелите си. Николас беше наясно, че е обект на огромно любопитство.

Рядко същество.

Вселител.

Никой не знаеше какво означава това. Този ден някои от тях щяха да разберат.

Николас се плъзна покрай развълнуваната тълпа. Тези странни, лишени от дарбата същества, бяха големи любопитковци, любопитни като присмехулници, но далеч не толкова дръзки. Понеже не притежаваха нито искрица от дарбата, се налагаше Николас да прилага специални методи, за да може да ги употреби пълноценно. Струваше му усилия, но пък имаше защо.

Зад него се изпружваха вратове, любопитни да разгледат по-хубаво редкия човек. Отново прокара пръсти през косата си, жаден да усети копринената мекота на маслата. Докато той вървеше бавно покрай хората, надвесен напред, за да огледа отблизо отделните индивиди, претопени в тълпата, една жена затвори очи и извърна лице. Николас протегна ръка към нея и щракна с пръсти. Погледна Наджари, за да е сигурен, че е разбрал правилно коя е избраната.

Погледът на Наджари отскочи от жената към Николас; изборът бе регистриран.

Един от мъжете беше застанал доста сковано, някак встрани, ококорен. Николас го посочи с пръст. Друг беше изкълчил устни в разкривена гримаса. Николас плъзна поглед надолу по тялото му и установи, че в ужаса си човекът се е изпуснал. Пръстът му отново се вдигна в указателен жест. Трима избрани. Николас продължи обиколката си.

От гърлото на една женица точно пред него се изтръгна немощен стон. Той и се усмихна. Тя го погледна ококорена, разтреперана, не можеше да свали поглед от него — от черните му очи, обиколени с червено, — не можеше да потисне скимтящия звук, напиращ в гърлото и. Никога в живота си не бе виждала подобно човешко същество… поне досега. Николас я потупа по рамото с един дълъг, оформен нокът. Щеше да възнагради безмълвното и отвращение, като я постави в услуга на една по-висша цел. Неговата.

Джаганг беше пожелал да си подари… необикновен подарък. Играчка от плът и кръв. Вълшебен предмет, сътворен от магьосник. Галено кученце… със зъби.

Негово сиятелство се беше сдобил с онова, което бе търсил, и с много повече. О, с далеч, далеч повече.

Николас се радваше, че за императора беше такова удоволствие да разполага с марионетка без конци, със създание, отличаващо се с невероятни способности и собствен разсъдък, готово да изпълни всяко негово желание.

Един мъж в края на редицата му се стори някак незаинтересован, сякаш беше нетърпелив огледът да свърши, за да се върне към ежедневните си задължения. Никой от тези хора не гледаше на себе си като на важна личност със сериозно влияние върху процесите в родната им империя, затова пък от време на време се срещаха екземпляри, склонни да проявяват — макар и спорадични — тенденции към егоизъм. Николас за пети път вдигна пръст. Съвсем скоро мъжът ще има причина да прояви изключителен интерес към случващото се и ще установи, че е не по-добър от всеки друг човек. За никъде нямаше да бърза — поне не във физическия смисъл.

Всички наблюдаваха мълчаливо как Николас се засмя на собствената си шега.

Ведрото му настроение мигом се изпари. Кимна отривисто към вратата. Войниците мигом се отзоваха.

— Хайде — избоботи Наджари, — тръгвайте. По-бързо! Хайде, хайде! Вън!

Краката послушно затупуркаха навън, нетърпеливи да изпълнят заповедта. Неколцина се осмелиха да хвърлят притеснени погледи към петимата си съграждани, които Наджари бе откъснал от тълпата. Петимата понечиха да си тръгнат с останалите, ала бяха грубо върнати в стаята. Настойчивият пръст, забит в гърдите им, бе толкова красноречив, колкото би била и наострена пика или меч.

— Гледайте да не създавате проблеми — предупреди ги Наджари. — Може да се отрази на другарите ви.

Петимата избрани се сгушиха един в друг и се залюляха в общ ритъм като ято пъдпъдъци пред птичар.

Щом войниците отведоха навън групата, Наджари затръшна вратата и застана пред нея със сключени на гърба ръце.

Николас се върна до прозореца и отвори кепенците на западната стена. Слънцето захождаше, небето бе раздрано от пламтяща червена линия.

Съвсем скоро щяха да се отправят на лов.

Николас щеше да е с тях.

Без да поглежда назад, вдигна ръка и факлите угаснаха. Трептящата светлина отклоняваше вниманието му от този неповторим миг на здрачаване, когато прозирната светлина бе тъй крехка, тъй мимолетна. Светлина щеше да му е нужна, ала засега искаше да се наслади на небето, да огледа величествената, необятна небесна шир.

— Дали ще е възможно скоро да си тръгнем? — свенливо изписука един от задържаните.

Николас се обърна и впи поглед в петимата. Очите на Наджари му подсказаха кой се е осмелил да проговори. Николас проследи погледа на командира. Оказа се един от мъжете — разбира се, онзи, който бе проявил нетърпение още в самото начало.

— Да си тръгнете ли? — попита Николас и се плъзна към мъжа. — Искате да си тръгнете?

Онзи се изви назад, за да се дръпне от Николас.

— Ами, аз, такова, питах се кога ще можем да си отидем.

Николас се надвеси още по-напред и се вгледа продължително в очите му.

— Питай се наум — изсъска накрая.

Върна се при прозореца, вдигна ръце върху рамката и отпусна тежестта си напред, след което вдъхна дълбоко от припадащата нощ, докато погледът му обгръщаше пламналото небе.

Скоро щеше да бъде там, да бъде свободен.

Скоро щеше да се рее така, както никой друг не беше способен.

Подири ги с поглед — инстинктивно.

От напрежението очите му за малко да изскочат от орбитите си, ала сетивата му го отнесоха там, където никой друг не беше успял да проникне.

— Да! — изкрещя внезапно и дългият му черен нокът се заби във въздуха, за да покаже нещо, невидимо за останалите. — Ето го! Един излетя!

Николас се завъртя, последван от ивиците плат, покриващи дрехата му. Задъхан от превъзбудата, огледа вторачените в него очи. Нямаше как да разберат. Никой не можеше да разбере човек като него, не можеше да сподели чувствата му, да предугади нуждите му. Ловната страст напираше в него, копнееше да полети с тях — от първия миг, в който разбра, че е способен и на това.

Когато почувства, че способностите му позволяват да го направи, остана без дъх от вълнение. Оттогава използваше всеки свободен миг, който можеше да откъсне от времето си, за да бъде в компанията на тези величествени същества — още от първата си среща с тях.

Сега му се струваше невероятно, че в началото се бе противял. Беше странно, че някога се бе страхувал от онова, което Сестрите на мрака се канеха да сторят с него… и сториха.

Убеждаваха го, че това е негов дълг.

Злокобната им магия се беше впила в тялото му като нажежено острие. Болката беше толкова ужасяваща, че очакваше очите му всеки миг да изскочат от орбитите си. Бяха го разпнали и привързали на колове в центъра на зловещия си кръг и той изпадна в ужас, като си помисли какво му готвят.

Беше го страх.

Николас се усмихна.

Дори бе изпитал ненавист.

Беше го страх заради болката — защото се канеха да му причинят болка, а още по-болезненото бе, че не знаеше докъде точно ще го доведе всичко това. Убеждаваха го, че така ще изпълни дълга си към по-висшето добруване. Настояваха, че способностите му стоварват върху плещите му отговорности.

Наблюдаваше през сълзи как Наджари връзва ръцете на петимата зад гърба.

— Благодаря ти, Наджари.

Онзи се приближи.

— Хората ми би трябвало вече да са приключили с тях, Николас. Заръчах да бъдат изпратени достатъчно бойци, за да е сигурно, че онези няма накъде да бягат. — Наджари се ухили. — Няма защо да се притесняваш. Вече трябва да са тръгнали обратно.

— Ще видим. Ще видим — присви очи Николас. Искаше да се увери лично. Със собствения си поглед — па макар погледът му да гледаше през чужди очи. На път към вратата Наджари се прозя.

— В такъв случай, до утре, Николас.

Николас също отвори широко уста, все едно се кани да се прозее, макар да нямаше нужда от това. Раздвижването на челюстите му подейства добре. Понякога тялото му го караше да се чувства като в клопка и изпитваше нужда да се поразкърши.

Николас затвори вратата зад Наджари и я заключи. Извърши го чисто механично, по-скоро за да затвърди чувството за опасност, тегнещо над петимата, отколкото поради необходимост. Макар да бяха със завързани на гърба ръце, те вероятно биха могли да го победят, ако обединят усилията си — да го съборят на земята и да го изритат в главата най-малкото. Но за да го направят, трябваше да помислят, да решат какво трябва да се направи и да предприемат конкретни действия. А беше къде по-лесно да не мислят. Да не действат. Да изпълняват нареждания.

Беше къде по-лесно да умрат, отколкото да живеят.

За да живееш, са нужни усилия. Борба. Болка.

Мразеше това.

— Мрази, за да живееш, живей, за да мразиш — изрече той пред притихналите, пребледнели като платно, вторачени в него физиономии.

Отвъд прозореца слънцето бе слязло още по-ниско и допреди миг пламналите облаци сега изглеждаха оловно-сиви; всеки миг щяха да се предадат в прегръдката на нощта. И той скоро щеше да е сред тях.

Извърна се от прозореца и огледа лицата. Скоро те щяха да бъдат сред тях.

Двадесет и седма глава

НИКОЛАС СГРАБЧИ ЕДИН ОТ НЕПОЗНАТИТЕ. Подпомаган от мускулите, дарени му от черното изкуство на Сестрите, го вдигна във въздуха. Онзи извика от изненада — не очакваше да го вдигнат с такава лекота. Направи плах опит да се съпротивлява на мускули, които не би могъл да пребори дори да имаше дързостта да опита. Тези хора бяха неподатливи на магията, иначе Николас би използвал дарбата си, за да ги вдигне във въздуха още по-безпроблемно. Но тъй като им липсваше нужната искрица от дарбата, се налагаше да се разправя с тях чрез физически контакт.

За него бе все едно. Нямаше никакво значение как ще попаднат върху коловете. Важното беше какво ще стане, след като вече са там.

Мъжът се разпищя и зарита с крака във въздуха, но Николас не му обърна внимание и го понесе през стаята. Останалите четирима се сгушиха в далечния ъгъл. Винаги отстъпваха в далечния ъгъл — като пилци в очакване на сатъра.

Николас, прихванал онзи през гърдите, го вдигна високо над главата си, премери разстоянието на око и изчисли нужния ъгъл.

Човекът се ококори, зяпна. Ахна от ужас, после издаде приглушен звук, щом Николас го приклещи в хватката си и със засилка го наниза върху един от коловете.

Щом острието се вряза във вътрешностите му, човекът издиша на пресекулки. Притихна в мощната прегръдка на Николас, не смееше да помръдне, не смееше да повярва на случилото се, не смееше да се запита дали това е истина… опитваше се да убеди сам себе си, че няма начин да е истина.

Николас се изправи в цял ръст пред мъжа. Гърбът на онзи, набучен на острия кол, бе опънат като струна и скован като талпа. Веждите избутаха нагоре плувналото му в пот чело, докато тялото му се гърчеше в бавна агония, краката му се протегнаха да докоснат пода, който се оказа твърде далеч.

В хаоса от противоречиви чувства Николас протегна мисълта си, като същевременно разпери и ръцете си и с усилие всели собственото си същество, духа си в сърцевината на живото същество пред него, всели се в отвореното съзнание на човека, в зейналите пукнатини на разпокъсаните му и несвързани мисли, за да изпита агонията и ужаса му. За да го похити. Веднъж вселил мисълта си в мъжа, веднъж проникнал в съзнанието му, Николас изсмука същината му и я внедри в себе си.

Благодарение на зашеметителната смесица от унищожителна и съзидателна сила, забъркана от онези жени във въпросния ден, Николас бе прероден в ново същество, в което беше запазена частица от самия него, но и беше добавено много повече. Беше се превърнал в нещо, непостижимо за никого преди него — в нещо, в което други пожелаха да го превърнат; в същество, пожелано от други.

Вълната, отприщена от онези Сестри, свързани в способността си да изковат сили, които никоя от тях не би могла да притежава сама, беше вкарана в него. Те го заредиха със сили, каквито малцина са си представяли, че е възможно да притежава някой: силата да се вселява в мислите на друго живо същество и да изсмуква духа му.

Придърпа стиснатите си юмруци към корема си, за да повлече с тях духа на човека, клатушкащ се между живота и смъртта, да задвижи ядрото на неговата душа. Николас усети как слузестата, гореща сфера на чуждия дух се приплъзва в него; цялото му същество сякаш бе обляно от топла вълна.

Николас остави тялото там, набучено на първия кол, и се спусна към прозореца с глава, замаяна от първата опияняваща крачка, предвещаваща началото на предстоящото пътешествие и на всичко, което щеше да изпита, на силата, която щеше да придобие.

Отново отвори уста като за прозявка, но вместо това от гърлото му се изтръгна ням вик.

Всичко пред погледа му играеше. Блъсна го силният мирис на горите, към които се бе устремил:

Втурна се обратно към стената и сграбчи една от жените. Тя заскимтя през сълзи, започна да го моли за пощада, но той я понесе към кола, запазен за нея.

— Това, което те очаква, е нищо — успокои я. — Направо е нищо, в сравнение с изтърпяното от мен. О, не можеш да си представиш какво преживях аз.

Бяха го съблекли и набучили на кол в средата на кръга, оформен от самодоволните Сестри. За тях той бе едно нищожество. Простосмъртен, дори не магьосник. Той бе просто суров материал, плът и кръв, генерирани от дарбата, които щяха да използват, за да осъществят намеренията си.

Николас притежаваше способностите, така че дългът изискваше от него да ги пожертва.

Той бе първият, издържал на изпитанията им. Не защото бяха внимавали — не защото изобщо ги интересуваше, — а защото бяха разбрали как не става и се бяха научили да избягват допуснатите веднъж грешки.

— Крещи, скъпа. Крещи колкото си искаш. Няма да ти помогне повече, отколкото помогна на мен.

— Защо! — изпищя жената. — Защо!

— О, просто трябва да го направя, ако искам душата ти да се понесе на крилете на далечните ми приятели. Двамата с теб ни очаква невероятно пътешествие.

— Моля ви! — зави тя. — О, скъпи Създателю, не!

— О, да, скъпи Създателю — подигравателно повтори той. — Ела да я спасиш, както дойде да спасиш мен.

Писъците не и помогнаха. Както неговите се бяха оказали напразни. Тази жена не можеше да си представи колко по-страшна болка бе изпитал той — агония, несравнима с тази, която я очакваше. За разлика от нея, той бе обречен да живее.

— Мрази, за да живееш, живей, за да мразиш — зашепна едва чуто той. — Ще бъдеш възнаградена с величието и тържеството на смъртта.

Плъзна я върху кола. Прецени, че не е достатъчно и я дръпна още няколко сантиметра надолу, докато реши, че е влязъл достатъчно, за да генерира нужната болка и ужас, но не чак толкова, че да увреди фатално някой от органите и и да предизвика ненавременната и смърт. Тя започна да се мята в отчаяни опити да се освободи, ръцете и бяха вързани на гърба и бе напълно безпомощна.

Виковете и, безсмислените и думи, достигаха до ушите му като в сън. Явно се бе надявала да го впечатли.

Целта му бе да изтръгне болка. Оплакванията им само потвърждаваха, че я е постигнал.

Николас стоеше пред жената със сключени една в друга ръце, приплъзна духа си между разпокъсаните и мисли и го настани в ядрото на съществото и. Със силата на мисълта, далеч надхвърляща физическата му сила, издърпа духа си обратно. Ахна неволно, щом усети как нейният дух се вселява в него.

Засега изплъзваше нужните му духове от изтезавани, умиращи тела, докато тези духове се рееха в ничията земя между телесната форма, която съзнаваха, че са изгубили, и света на мъртвите, който вече ги зовеше някъде отвъд. Животът вече ги губеше, ала смъртта още не можеше да ги приласкае. В този момент на преход духът му принадлежеше; той можеше да го използва за цели, каквито само неговата глава бе способна да роди.

А беше в самото начало на пътя.

Способности като неговите нямаше откъде да се придобият — на света не съществуваше друг като него. Той тепърва щеше да разгадава дълбините на възможностите си, нещата, които може да постигне чрез духа на други хора. Засега само опипваше почвата.

Император Джаганг отдавна мечтаеше да създаде подобно на себе си същество, нещо като пътешественик по сънищата — един вид свой брат. Някой, способен да влиза в чуждо съзнание. Николас бе надхвърлил всичките му очаквания. Той не просто се вселяваше в чуждото съзнание, както правеше Джаганг; той съумяваше да проникне до дълбините на съответната душа и да я изтегли обратно в себе си.

Докато работеха над творението си, Сестрите не бяха възнамерявали да го дарят с чак такива способности.

Николас се втурна към прозореца, отворил уста, колкото му позволяваха челюстите, в гримаса, наподобяваща прозявка. Стаята зад гърба му се олюля. Постепенно преставаше да съществува. Започваше пътешествието му към други места. Величествени места. Започваше да ги гледа през други очи, с дух, освободен от затвора на ограничените и презрени човешки тела.

Спусна се към третия от петимата, вече бе изгубил представа дали е мъж или жена. За него имаше значение само душата — духът на човека.

Набучи го трескаво на кола, всели се в него и измъкна духа му, разтърсен от нарасналата междувременно сила.

За пореден път скочи към прозореца, за пореден път отвори широко уста, разкърши врат, завъртя глава, опиянен от коприненото, безплътно, неописуемо усещане за… загуба на физическа ориентация, издигане над плътското си съществуване, някогашните граници на низшето си тяло — зарея се не само подтикван от собствените си усилия, но и от чуждите духове, които бе освободил от телата им.

Величествено преживяване.

Единствено смъртта би могла да се сравнява с него — поне както я виждаше в представите си.

Сграбчи четвъртия разридан мъж и с лудо нетърпение хукна през стаята към коловете, към четвъртия кол, за да набучи на него крещящия нещастник.

Трескаво се намести сред подивелите му, объркани, разпарчетосани мисли и взе онова, от което имаше нужда. Вкара поредния дух в себе си.

Щом установеше контрол над нечий дух, той ставаше господар на самото съществуване на дадения човек. Превръщаше се в живот и смърт за него. В неговия спасител и унищожител.

В много отношения той самият бе като духовете, които похитяваше — затворен в клопката на плътската си форма, мразещ живота, противящ се на болката и агонията, съпътстващи живота, въпреки това изпълнен със страх от смъртта и в същото време копнеещ за нейната сладостна прегръдка.

Замаян от бушуващите в него четири духа, Николас се заклатушка към петия човек, треперещ в ъгъла.

— Моля ви, недейте!

Хрумна му, че коловете наистина представляват пречка; за да ги използва, се налагаше да разнася хората из помещението като овце, само дето вместо вълната подстригваше душите им. Да, има още много да учи, докато постигне пълен контрол над уменията си, но коловете определено забавяха процеса. Като се замисли, реши, че е наистина унизително за магьосник с неговите способности да използва толкова примитивни и недодялани средства.

Това, за което мечтаеше, бе да се вселява в избраните души без никакво предупреждение — без да се налага да набива хората на кол.

Постигне ли това — както си върви, да се приближи до някого, да му каже „добър ден“ и да се вреже като острие на кама в сърцевината на душата му, за да я изтегли при себе си, — ще бъде непобедим. Научи ли се да го прави, няма кой да му се опълчи. Никой няма да смее да му отказва каквото и да било.

Докато онзи трепереше пред очите му, Николас, без да осъзнава напълно какво прави, воден от яростна нужда, от омраза, протегна ръка, както протягаше мисълта си към дадения човек, за да достигне пукнатините между мислите му.

Онзи изтръпна, също както изтръпваха набучените на кол.

Николас приплъзна стиснатите си юмруци към корема си, за да повлече с тях духа на мъжа. Ахна, усетил горещата сфера да се спуска към него, да се настанява меко в дълбините на съществото му.

Двамата се бяха вторачили един в друг, еднакво изненадани, всеки се опитваше да прецени какво означава случилото се и как ще му се отрази.

Мъжът отскочи към стената и се свлече в безмълвна, ужасяващо пуста агония.

Николас осъзна, че току-що е направил нещо, което никога по-рано не се бе престрашавал да стори. Беше похитил душа, осланяйки се само на волята си.

Току-що си беше дарил свободата да взема, каквото си пожелае, когато и където го пожелае.

Двадесет и осма глава

ОЛЮЛЯВАЙКИ СЕ, НИКОЛАС СЕ ОТПРАВИ КЪМ ПРОЗОРЕЦА, всичко му бе като в мъгла.

Сега и петимата бяха негови.

Този път щом устата му зяпна, от гърлото му най-сетне излезе вик — викът на присъединилите се към неговата душа още пет души, слети в една обща сила, направлявана само и единствено от неговата воля. Телесните им страдания бяха изтласкани на заден план. Петте духа гледаха през прозореца заедно с него, готови да полетят в нощта, накъдето той реши да ги поведе.

Сестрите нямаха представа какво са отприщили онази нощ. Нямаше начин да предвидят размерите на силата, с която го бяха заредили — способностите, които му дадоха.

Бяха постигнали нещо, непостигнато от никого в продължение на хиляди години — трансформацията на един магьосник и превръщането му в нещо повече, превъплъщаването му в оръжие, съсредоточено върху конкретна цел. Бяха му дарили сила, каквато никое живо същество не притежаваше. Бяха му дали власт над духовете на другите.

Повечето Сестри успяха да избягат, ала все пак успя да убие пет от тях.

Пет му бяха напълно достатъчни. След като се всели в душите им, издърпа обратно в себе си духовете им и похити техния Хан, тяхната жизнена сила.

Пасна му идеално, понеже се оказа, че Ханът не им е даден по рождение, а е придобит впоследствие — мъжки Хан, откраднат от млади магьосници. Те се бяха сдобили с него, за да си присвоят способности, с каквито не бе възможно да се родят. Още незнайни хора със способности, пожертвали за тези, които бяха пожелали да се възползват от тях.

Николас бе отнел откраднатото от още топлите им тела, бе го изтръгнал от тях, разпорвайки димящите им вътрешности. Накара ги да съжаляват, че са изпълнили волята на Джаганг и са сътворили нещо, което Създателят не бе пожелал да съществува.

Не само го бяха превърнали във Вселител, но го бяха дарили със своя Хан, като по този начин бяха умножили силата му.

След като всичките пет жени най-сетне издъхнаха, за един миг, в който Пазителят дойде да прибере злочестите си чеда, светът потъна в непрогледен мрак.

В един и същи ден Сестрите го унищожиха и пресътвориха.

Очакваше го цял един живот, в който да изследва и открива какво може да постигне с новите си способности.

И да си гарантира, че Джаганг ще му се издължи за онази нощ. Императорът ще си плати, при това с охота, понеже Николас ще му осигури нещо, което никой друг освен Николас Вселителя не бе способен да му даде.

Николас ще бъде възнаграден достатъчно щедро, за да се компенсират нанесените му щети… Още не бе решил каква точно награда да си поиска, ала със сигурност ще е достойна за него.

Ще използва способностите си, за да сложи ръка на живота на някои хора — при това важни хора. Вече не бе нужно да набива на кол. Вече знаеше как да си вземе онова, което иска.

Вече знаеше как да се промъква в съзнанието, на когото си пожелае в избрано от него време и да отнеме дадената душа.

Ще размени живота на тези хора за власт, богатства, разкош. За нещо подходящо…

Ще стане император.

Но не би го задоволила тази жалка империя от овчедушни поданици. Ще властва с наслада. Ще изпълни всяка своя прищявка, само веднъж да се сдобие с власт над… над нещо важно. Още не бе решил над какво. Беше важно да си избере подобаваща награда. Нямаше закъде да бърза. Отговорът сам ще му дойде.

Извърна лице от прозореца, вътре в него трептяха петте новопридобити духа.

Беше време да използва съграденото от самия него.

Беше време да се залавя за работа, за да получи онова, което иска.

Този път възнамеряваше да се приближи още повече. Голямото разстояние го притесняваше, искаше да вижда по-ясно. Бе паднал мрак. Този път ще използва прикритието на нощта и ще се приближи повече.

Николас взе паницата от масата и я постави на пода пред петимата, чиито души трептяха в него. Телата им потрепваха конвулсивно, дори онзи, който не бе набит на кол, агонията мъчеше както плътта, така и душите им.

Николас седна с кръстосани крака пред паницата. Отпуснал ръце на коленете си, отметна глава назад, затвори очи и се обърна към вътрешната си сила — сила, дадена му от онези зловещи жени, от прекрасните зловещи жени.

За тях той бе жалък магьосник с посредствени възможности, ценен единствено заради плътта и кръвта си, като играчка, с която да се забавляват — която да пожертват в името на по-висши идеали.

Когато му остане време, ще погне и останалите.

Сега обаче го чакаха по-важни задачи и той побърза да прочисти съзнанието си от мисълта за Сестрите.

Тази нощ няма само да наблюдава света през чужди очи. Тази нощ ще полети с духовете, които бе изпратил напред.

Тази нощ няма само да наблюдава света през чужди очи. Тази нощ духът му ще предприеме пътешествие.

Николас отвори устата си, колкото му позволяваха челюстите, главата му се залюля насам-натам. Обединените духове вътре в него освободиха част от себе си в паницата, завъртайки се в копринено-сребриста сфера, осветена от мекото сияние на връзката им с живота, на който той бе стъпил.

Неговият дух също остави в тялото си една малка частица от себе си, която се завъртя в паницата заедно с останалите.

Части от петте духа се смесиха с част от неговия и образуваха едно кълбо, озарено от приглушената светлина на живота. В това време той се подготви за път. Освободи се от собствения си дух, после, след като остави тялото си да седи на пода с кръстосани крака, се издигна към небето, понесен на крилата на умножената си сила.

Никой магьосник преди него не бе успял да направи това, което бе намислил той — да изостави тялото си и да пусне духа си да се рее на крилата на мисълта му. Спусна се в нощта, бърз като мисълта, за да намери дирената плячка.

Усети плющенето на вятъра в перата. Бърз като стрела, той се понесе в нощта, повеждайки след себе си и петте духа.

Призова тъмните фигури да образуват кръг около него и щом го наобиколиха, изпрати петте духа в тях. Устата му още зееше като за прозявка, която всъщност не бе прозявка.

Докато кръжаха около него, почувства развихрения под крилата им въздух, усети как перата му се плъзгат във въздуха, за да определят посоката им с такава лекота, с каквато мисълта му направляваше не само неговия, но и останалите пет духа.

Изпрати петте на нощен полет до мястото, където по-рано бе изпратил отряда. Те полетяха над хълмовете, огледаха необятните пространства земя, голата пустош. Плащът на нощта бе хладен, загръщаше ги в мъглива чернота.

Долови мирис на мърша — остра, втрисаща, дразнеща. Петте заслизаха на спирала към земята. През очите им, които виждаха в тъмното, Николас видя земята, осеяна с трупове. Други като петте се бяха събрали на шумно пиршество, прекъсвано от разкъсване и ръмжене.

Не. Нещо не е наред. Не ги вижда.

Трябва да ги намери.

Издигна се високо над кървавото пиршество, за да огледа. Подгони го чувство на нетърпение. Сякаш бъдещето му бавно се изплъзваше — съкровището се изсулваше между дланите му. Трябва да ги намери. Трябва.

Стрелна се устремно напред.

Насам, натам, по-нататък. Търси, търси, търси. Намери ги, намери ги. Търси. Трябва да ги намери. Търси.

Това не беше предвидено. Мъжете трябваше да са достатъчно. Никой не би трябвало да се измъкне от лапите на толкова много добре тренирани мъже. Не и когато се промъкват скришом и нападат изневиделица. Бяха избрани според способностите си. Бяха истински професионалисти.

Телата им се валяха в пръстта. Разкъсваха ги клюнове и нокти. Въодушевени крясъци. Глад.

Не. Трябва да ги намери.

Нагоре, нагоре, нагоре. Намери ги. Трябва да ги намери.

Бе преживял агонията на прераждането в онези мрачни гори, в онези ужасни дебри, с онези зловещи жени. Ще си получи наградата. Никой не може да му я отнеме. Не и сега. Не след всичко това.

Намери ги. Търси, търси, търси. Намери ги.

Понесен от мощни криле, той се рееше в нощта. Въоръжен с очи, които виждат в тъмното, оглеждаше и търсеше. С помощта на същества, които улавяха миризмата на жертвата от огромно разстояние, се напрягаше да ги подуши.

Пореха въздуха, излезли на лов. На лов.

Изведнъж мярна каруцата им. Разпозна каруцата им. Едрите им коне. Беше я виждал и преди — беше ги виждал да пътуват с нея. Слугите му се събраха в плътен обръч, носейки се на почти безшумни криле, после рязко се спуснаха надолу, за да помогнат на Николас да види по-ясно.

Няма ги. Не са там. Някакъв номер. Сигурно е номер. Отвличане на вниманието. Няма ги. Изпратили са каруцата сама, за да го заблудят, да го отклонят от пътя.

Със сили, подновени от гнева, той се издигна нагоре, нагоре, нагоре, за да огледа цялата местност. Търси, търси. Намери ги. Полетя с петте в широк фронт, за да огледа скритата под плаща на нощта земя. Летяха ли летяха, търсеха. Неговият глад бе техен глад. Търси. Хвани ги.

Постепенно крилата се умориха. Трябва да ги намери. Няма право на почивка. Няма право на провал. Разшири периметъра още повече. Търси. Търси. Хвани ги.

Ето, нещо помръдна сред дърветата.

Непрогледен мрак. Не биха забелязали преследвачите си — не и в тъмното. Но той ги видя. Заповяда на петте да се снишат, стесниха обръча, започнаха да кръжат плътно една до друга. Този път няма да допусне грешка, ще се сниши съвсем близо до земята. Закръжи, сниши се, наблюдавай, закръжи, наблюдавай, виж ги.

Тя е! Майката Изповедник! Видя и останалите. Онази червенокосата и четирикраката и дружка. И другите. И той би трябвало да е там. Няма начин. Би трябвало да е с малката група, която се придвижва на запад.

На запад. Движат се на запад. Бяха се придвижили по на запад от мястото, където ги забеляза преди.

Николас се изсмя. Отиват на запад. Мъжете, изпратени да ги заловят, са избити до крак, ала те продължават по пътя си. Вървят на запад.

Натам, където ги очаква той.

Ще ги пипне.

Ще пипне Господаря Рал и Майката Изповедник.

Джаганг ще се зарадва.

И тогава му хрумна нещо — наградата. Какво ще получи в замяна на плячката, която ще хвърли в краката му?

Д’Хара.

Ще получи управлението на Д’Хара в замяна на тези две нищожества. Джаганг ще трябва да го възнагради с трона на Д’Хара, ако иска да се сдобие с тези двамата. Не би посмял да откаже на Николас Вселителя да получи, каквото желае. Не и при положение, че Николас разполага с онова, което Джаганг отдавна мечтаеше да притежава. За тези двамата Джаганг бе готов да плати всякаква цена.

Болка. Писък. Разкъсаха го шок, ужас, объркване. Почувства вятъра — вятърът, който го носеше с такава лекота — да се вкопчва в него с безмилостни юмруци, докато той падаше, раздиран от безпомощна болка.

Една от петте падаше с невъобразима скорост и след миг се разби в земята.

Николас изкрещя. Един от петте духа бе погубен заедно с тялото, в което се бе вселил. Някъде далеч в пространството, в една стая с дървени стени и кепенци, с кървави колове, далече, далече, на едно място, което почти бе забравил, далече, далече, един дух се изтръгна от контрола му.

Един от петимата в стаята издъхна в същия миг, в който соколът докосна земята.

Писък на болка. Още един се освободи. Втори дух се изтръгна от хватката му и полетя в разтворените обятия на смъртта.

Николас напрегна всичките си сили, форсира докрай останалите три, за да надзърне през очите им и да види какво става. Търси, намери ги. Къде е? Къде е? Къде? Видя останалите. Къде е Господарят Рал?

Трети писък.

Къде е? Николас с мъка задържа погледа си въпреки агонизиращата болка, объркващото падане.

Четвъртата бе пронизана от болка.

Преди да е успял да дойде на себе си, да се осъзнае, да ги принуди със силата на волята си да изпълнят желанието му, още две души бяха издърпани в пустотата на отвъдния свят.

Къде е той?

Разперил нокти в готовност, Николас търсеше.

Ето го! Ето го!

С неистово усилие принуди сокола да пикира. Ето къде си бил! Да! По-нагоре. По-нагоре от другите. Доста по-нагоре. Възкачен на една скала. Не беше на земята при другарите си. Беше нависоко.

Спусни се. Спусни се и го хвани.

Ето го, опънал лък.

И последният сокол бе пронизан от неистова болка. Земята тръгна към него светкавично. Николас изкрещя. С нечовешки усилия се опита да овладее въртенето. Усети как соколът се разбива в скалата с невъобразима сила. Ала само за миг.

Николас направи отчаян опит да си поеме дъх. Виеше му се свят от непредвиденото внезапно завръщане — едно завръщане, излязло от контрол и не по негово желание.

Примигна, устата му бе зейнала, готова да нададе вик, но звук така и не се чу. Очите му подскочиха напред, но вик така и не последва. Върна се. Независимо от желанието си се върна.

Огледа помещението. Беше се върнал — това бе причината да не последва вик. Нямаше кой да се присъедини към вика му. Бяха мъртви. Всичките пет.

Николас погледна четирите набити на кол тела. Бяха се отпуснали. Петото лежеше на кълбо в ъгъла. И петте отпуснати и неподвижни. И петте мъртви. Духовете им ги бяха напуснали.

В стаята цареше мъртвешка тишина. Паницата пред него сияеше с бледото сияние на собствения му дух. Посегна да си го прибере.

Поседя така в мрака известно време, докато престане да му се вие свят. Беше доста страшничко да се окажеш в същество, което го убиват. И у теб да е духът на човек, който умира. На пет човека, които умират. Доста неприятна изненада.

Този Господар Рал май ще се окаже пълен с изненади. Николас не можеше да повярва, че Господарят Рал успя да убие и петте сокола. Когато улучи първия, си каза, че е късмет. Втория път не беше късмет. Господарят Рал наистина бе изключителен човек.

Стига да пожелаеше, Николас можеше да предприеме ново пътешествие, да си потърси нови очи. Но го болеше главата и се отказа. Пък и беше все едно. Господарят Рал идва на запад. Пътува към великата Бандакарска империя.

Бандакар принадлежи на Николас.

Хората тук го боготворят.

Усмихна се. Господарят Рал идва. Ще остане изненадан от срещата си с Николас. Господарят Рал вероятно си мисли, че познава всички типове хора.

Но не и Николас Вселителя.

Николас Вселителя, който ще стане император на Д’Хара, щом достави на Джаганг най-желаната плячка: трупа на Господаря Рал и живата Майка Изповедник.

Джаганг ще получи и двамата.

А в замяна Николас ще сложи ръка на империята им.

Двадесет и девета глава

АН ДОЧУ ДАЛЕЧНИЯ ЕКОТ НА СТЪПКИ, приближаващи по дългия, пуст, мрачен коридор пред външната врата на тънещото в забрава подземие на Народния дворец, където бе затворена. Вече не беше сигурна дали е ден или нощ. Притаена в бездиханната тъмнина, бе изгубила представа за времето. Пестеше лампата за моментите, когато и носеха храна или когато пишеше на Вирна. Или пък когато се чувстваше тъй самотна, че имаше нужда от компанията на крехкия пламък поради липса на каквото и да било друго.

На това място, подвластно на заклинанието, предвидено да защитава всеки представител на династията Рал, силата и беше толкова отслабнала, че най-многото, на което бе способна, беше да запали лампата.

Боеше се да използва малката лампа твърде често, за да не остане без газ; нямаше представа дали ще и дадат допълнително. Не искаше да рискува и да остане без малкото пламъче, което в този момент беше единствената проява на дарбата и.

В тъмното нямаше какво да прави, освен да прехвърля мислено живота си, всичко, което бе постигнала през годините с цената на упорит труд. Дълги векове беше предвождала Сестрите на светлината в усилията им да направят така, че светлината на Създателя да триумфира, а Пазителят на отвъдния свят да остане затворен в мрачното си царство — света на мъртвите.

Дълги векове беше очаквала със затаен дъх времената, които според пророчеството щяха да настъпят — времената, в които живееха сега.

Близо петстотин години беше чакала раждането на единствения човек, комуто бе писано да има шанс да ги поведе успешно в битката за налагането на светлината на Създателя, на неговата магия и дарба, над тъмните сили, борещи се да прокудят светлината от живота на земята. Цели петстотин години се беше трудила неуморно, за да е сигурна, че този човек ще получи своя шанс да направи нужното, за да има някаква надежда да попречи на силите, възнамеряващи да изтрият магията от лицето на земята.

Според пророчеството единствено Ричард имаше шанса да наложи тяхната кауза, да осуети опитите на врага да разгърне сивия си плащ над човечеството. Единственият, който имаше шанс да спаси дарбата от гибел. Пророчеството не казваше дали ще успее. Споменато бе само, че Ричард е единствената им надежда за победа. Без него всяка надежда бе изгубена — поне това беше сигурно. Ето защо Ан му бе посветила живота си много преди той да се роди, преди да застане начело на борбата им.

За Калан всички усилия на Ан бяха намеса в живота на другите, игра със съдбата на хората. Майката Изповедник беше твърдо убедена, че именно действията на Прелата бяха довели до пагубните събития, стоварили се на главите им. Колкото и да не и се щеше да си го признае, понякога самата Ан се опасяваше, че наистина е така. Може би пророчеството е искало да им каже, че Ричард ще се роди, но е въпрос на неговата свободна воля и осъзнато намерение дали ще реши да ги поведе.

Може би наистина ставаше въпрос за това и Ан, опитвайки се да предизвика неща, които не може и не бива да насилва, бе довела всички до ръба на отчаянието и разрухата.

Стъпките приближаваха. Дали пък не беше време за ядене — може би и носеха вечерята. Не беше гладна.

Слагаха храната и на единия край на дълга пръчка, която пъхаха през малкия отвор на външната врата, прекарваха през охраняваното посредством щит средно помещение, за да стигне най-накрая до вратата на килията, където бе затворена Ан. Натан не искаше да рискува тя да се измъкне, като използва момента, в който някой от тъмничарите отключва килията и за да и даде храната.

Получаваше богато разнообразие от хлябове, меса и зеленчуци, както и достатъчно вода. Храната определено беше добра, но Ан не изпитваше удоволствие от нея. Дори най-изисканото ястие не би и се сторило вкусно, щом трябваше да го яде в тъмница.

Като Прелат в Двореца на пророците неведнъж се беше чувствала затворник на длъжността си. Рядко вечеряше в трапезарията с другите Сестри на светлината — особено в последните години. Присъствието на Прелата на масата внасяше напрежение сред останалите. Освен това смяташе, че ако започне редовно да се храни заедно с редовите Сестри, те ще престанат да се респектират от поста и и ще загубят реална представа за властта и.

Според Ан, за да има дисциплина, трябва да се спазва определена дистанция, да се внушава известно притеснение и смут. На място, опасано със заклинание, чиято цел беше да забавя времето за живеещите вътре, беше от особена важност да се спазва дисциплина. Ан изглеждаше като седемдесетгодишна жена, но всъщност бе живяла близо хиляда години — просто процесът и на стареене беше забавен значително вследствие на живота в Двореца на пророците.

От дисциплината, разбира се, имаше огромна полза. Докато Ан беше Прелат, се бяха появили Сестрите на мрака. Имаше стотици Сестри и не се знаеше колко от тях са се врекли във вярност на Пазителя. Обещанията му явно бяха доста изкусителни. Тези обещания бяха чиста илюзия, но как да убедиш някой, избрал другия път. Безнравствеността беше изкусителна за жени, наблюдаващи как всеки, който живее извън двореца, остарява и умира, докато те остават дълго време млади.

Сестрите, които имаха деца, наблюдаваха как те, изпратени извън двореца, за да бъдат отгледани и да водят нормален живот, остаряват и умират; децата на децата им на свой ред остаряваха и умираха. За жена, станала свидетел на подобно нещо, видяла с очите си угасването и смъртта на близките си, докато самата тя си остава млада, красива и желана, предложението за безсмъртие представляваше огромно изкушение, особено когато собствените и цветове най-накрая започваха да вехнат.

Остаряването бе последният етап, краят на живота. Остаряването в Двореца на пророците бе дълъг и мъчителен процес. Ан беше живяла като жена на възраст дълги векове. Да бъдеш млад дълго време е прекрасно, но да си стар… За някои жени определено не беше приятно. Ан бе влюбена в самия живот, възрастта и натрупаният опит не я вълнуваха чак толкова. Но не всеки разбираше така нещата.

Сега, когато дворецът беше унищожен, всички щяха да започнат да остаряват като обикновените хора. Онова, което до съвсем скоро и се виждаше отдалечено в незнайното бъдеще, сега изведнъж се приближи на една ръка разстояние — може би десетина години, които щяха да изтекат като един миг.

Но тя се съмняваше, че ще изкара толкова във влажната дупка, далеч от светлината и живота.

Така или иначе, едва ли някой би повярвал, че двамата с Натан са на по хиляда години. Тя нямаше представа какво е да остаряваш по нормалния начин, като обикновените хора, но предполагаше, че се чувства по-различно от живеещите извън двореца. Предполагаше, че заклинанието, което забавяше стареенето, променя и възприятието за време — поне до известна степен.

Стъпките все така приближаваха. Тук не очакваше с желание идването на следващата храна. Дори започваше да си мисли, че би било по-добре да я оставят да умре от глад, та да се свърши веднъж завинаги. Защо не я оставят да умре?

Какво хубаво и бе донесъл животът? Така като се замисли, какво изобщо бе постигнала в живота си? Създателят и беше свидетел колко усилия положи, за да упъти Ричард в правилната посока и да му помогне да достигне до правилното решение — в повечето случаи се налагаше да върви против собствената си воля и преценка. Ако не се бе опитала да се намеси в събитията, да го доведе в Двореца на пророците в Стария свят, може би нищо не би се променило и това би се оказал единственият възможен начин той да ги спаси — като не се намесва и остави Джаганг и Императорският орден да загинат от само себе си в Стария свят, неспособни да разпространят пагубните си идеи навън. Може би именно напразните и усилия доведоха нещата до гибелен край.

Чу изскърцването на вратата в дъното на коридора, който водеше към килията и. Реши, че няма да приеме храната. Няма да сложи нищо в уста, докато Натан не дойде да говори с нея, както го бе помолила.

Понякога с храната и пращаха и вино. Натан го правеше нарочно — беше сигурна. Самият той, затворен в подземията на Двореца на пророците, от време на време бе изявявал желание да му бъде изпратено вино. Ан винаги лично разглеждаше тези му молби — и неизменно ги отхвърляше.

Всеки магьосник сам по себе си представляваше опасност. Пророците — които бяха магьосници с пророческа дарба — бяха най-опасни от всички.

Пророчеството, дадено по принуда, представляваше сериозна опасност. Дори незначителни пророчества, успели да се измъкнат от стените на Двореца на пророците, бяха предизвиквали избухването на войни.

Понякога Натан изявяваше желание да му се осигури жена. Тези му молби Ан ненавиждаше най-дълбоко, понеже от време на време ги удовлетворяваше. Чувстваше, че няма друг избор. Заключен зад стените на апартамента си в подземията, Натан бе ограбен от почти всичко в живота си, като единствената причина за страданията му беше самото му раждане, качествата, дадени му по рождение. За двореца не беше проблем да плати посещението на някоя и друга жена от време на време.

Той често превръщаше това в подигравка — правеше пророчество, от което жената се втурваше презглава навън и никой не можеше да я успокои.

Хората без нужното обучение не биваше да виждат пророчествата. Едно пророчество можеше да бъде погрешно разтълкувано от човек, незапознат с тънката му специфика. Да стовариш пророчеството върху главата на неподготвен човек беше все едно да изсипеш жарава върху купа сено.

Пророчеството не биваше да попада пред погледа на непросветления.

При мисълта, че Пророкът бе избягал на свобода, Ан почувства как стомахът я свива. Вярно, че самата тя тайно си бе позволявала да извежда Натан извън двореца, да го взема със себе си на важни мисии — предимно на пътешествия, свързани с един или друг аспект от живота на Ричард, по-точно касаещи опитите им да гарантират, че Ричард ще се роди и ще живее. Макар да бе таралеж в гащите, Натан беше забележителен Пророк, който искрено се надяваше борбата им да се увенчае с успех. В крайна сметка никой по-добре от него не виждаше бъдещето, което се стоварваше отгоре му с цялата си безпощадна истина.

Натан винаги бе носил Рада’Хан — онази специална яка, — благодарение на която Ан и останалите Сестри съумяваха да го държат под свой контрол, така че извеждането му на подобни мисии не застрашаваше чак толкова живота на хората. Той беше принуден да и се подчинява, да ходи, където тя му заповяда. Където и да бяха ходили двамата, той никога не се беше чувствал истински свободен — заради Рада’Хан и контрола, който Ан можеше да упражни върху него във всеки един момент.

Сега яката не бе около врата му. И той за пръв път беше истински свободен.

Ан не беше гладна. Реши да откаже подноса, щом и го подадат. Нека Натан разбере, че е способна да откаже храната му и да умре, докато той се опитва да упражнява власт над нея. Скръсти ръце. Нека му тежи на съвестта. Може пък това да го накара да слезе да я види.

Стъпките спряха пред външната врата. До слуха и достигнаха приглушени гласове. Ако всичко с Хана и бе наред, щеше да се съсредоточи и да чуе съвсем ясно какво си говорят. Въздъхна. Дори тази елементарна способност беше безполезна в Народния дворец — заради специалното заклинание, с което беше обгърнат.

Външната врата изскърца възмутено и след малко се отвори. Това беше нещо ново. Никой не я бе отварял, откакто затвориха Ан в тъмницата.

Тя се спусна към вратата на миниатюрната си килия и залепи лице до четвъртитото прозорче. Вкопчи се в решетката и напрегна взор да види какво става отвън.

Посрещна я ослепителна светлина. Тя отстъпи назад и разтърка очи. Дотолкова беше свикнала с тъмнината, че внезапната светлина на лампата сякаш я прониза чак до мозъка.

В ключалката изтрака ключ и Ан се дръпна още по-навътре. Резето отскочи с отчетливо прещракване. Вратата се отвори бавно. В килията нахлу хладен въздух, по-свеж от онзи, с който бе свикнала напоследък. Вътре нахлу жълтеникава светлина, идеща от лампата, стисната в ръка, плътно обвита в червена кожа.

Морещица.

Тридесета глава

АН ПРИСВИ ОЧИ срещу силната светлина, щом Морещицата прекрачи прага и се пъхна в килията. Отвикнала да гледа на светло, отначало Ан успя да различи само червената кожена одежда и русата плитка. Нямаше намерение да разсъждава върху въпроса защо представителка на елитния корпус мъчителки на лично разпореждане на Господаря Рал е дошла да я навести в килията и. Познаваше Ричард. Не можеше да си представи, че би разрешил тази практика да продължи. Ала Ричард не беше тук. Явно Натан бе поел нещата в свои ръце.

След малко Ан разпозна посетителката — беше Морещицата, която я доведе тук: Найда.

Найда я огледа с хладен поглед и без да каже нито дума, отстъпи встрани. След нея в килията влезе друг човек. През прага прекрачи нечий дълъг крак в кожени панталони, една глава се наведе, за да не се удари в рамката на вратата. Щом човекът се изправи, Ан с огромна изненада установи кой е.

— Ан! — Натан разпери широко ръце, сякаш очакваше прегръдка. — Как си? Найда ми предаде съобщението ти. Надявам се, че се отнасят добре с теб.

Ан не помръдна от мястото си и изгледа сърдито ухилената му физиономия.

— Жива съм, но ти определено нямаш заслуга за това, Натан.

Разбира се, не беше забравила колко висок и широкоплещест е Пророкът. Както се бе изправил в цял ръст пред нея, сребристата му коса докосваше надрания от длето каменен таван и той и се видя по-висок от всякога. Раменете му, които сякаш едва се побраха в тясната килия, и се сториха по-широки от всякога. Носеше високи ботуши с втъкнати в тях панталони и богата бяла риза под разкопчано сетре. От дясното му рамо се спускаше елегантно зелено кадифено наметало. На левия му хълбок се поклащаше меч в изящна ножница.

Лицето му, това красиво лице, тъй изразително, тъй забележително, накара сърцето на Ан да трепне.

Пророкът я дари с ослепителна усмивка, каквато можеше да има само един Рал — усмивка, в която имаше едновременно и радост, и глад, и могъщество. Изглеждаше готов да притегли в обятията си някоя девойка и да я нацелува въпреки общоприетите правила.

Махна небрежно с ръка, сочейки помещението.

— Но тук си на сигурно място, скъпа. Никой не може да ти стори зло, докато се грижим за теб. Никой не може да те обезпокои. Осигурена ти е вкусна храна — дори винце сегиз-тогиз. Какво повече би могла да искаш?

Стиснала юмруци покрай тялото си, Ан понечи да тръгне към него, при което Агиелът на Морещицата мигновено скочи в ръката и, макар краката и да не помръднаха. Натан, все така ухилен, проследи движенията на Прелата.

— Какво повече бих могла да искам! — изкрещя Ан. — Какво повече? Искам да изляза! Ето това искам!

Многозначителната усмивчица на Натан я жегна право в сърцето.

— Нима? — Едничка дума, прозвучала като тежко обвинение.

Застанала насред тягостната тишина на каменния си затвор, тя го гледаше безмълвна, знаейки, че каквото и да му каже, той ще намери подобаващ отговор, с който да я постави на място.

Гневният и поглед се спря върху Морещицата.

— Какво си му предала от мое име?

— Найда ме информира, че желаеш да ме видиш — отговори вместо нея Натан. Разпери ръце. — Е, ето ме пред теб. За какво се касае, скъпа?

— Не ми говори на „скъпа“, Натан. Знаеш прекрасно защо искам да те видя. Знаеш защо съм дошла в Д’Хара, в Народния дворец.

Натан сключи ръце на гърба си. Усмивката му най-сетне угасна.

— Би ли ни оставила насаме, Найда — рече.

Морещицата хвърли бърз поглед на Ан. Беше и напълно достатъчно; Ан не представляваше заплаха за Натан. Та той е магьосник — без съмнение и бе казал, че е най-могъщият магьосник на всички времена — и се намираше в наследствената резиденция на династията Рал. Нямаше причина да се страхува от една дърта чародейка.

Найда го изгледа с поглед, в който се четеше, че ще чака навън пред вратата, в случай че той има нужда от нея, след което изнесе съвършените си крака през прага с грациозността на котка, прескачаща ограда.

Натан стоеше в средата на килията със сключени на гърба ръце и чакаше Ан да каже нещо.

Тя посегна към раницата си в края на каменната пейка, която и служеше едновременно за легло, маса и стол. Отвори капака и заровичка вътре. Пръстите и напипаха студения метален предмет, който търсеше. Извади го и го стисна в ръце, сянката и го скриваше.

След малко се обърна.

— Имам нещо за теб, Натан.

Вдигна яката, която възнамеряваше да сложи около врата му. Не се бе замисляла как точно ще осъществи намеренията си. Макар че би било добре да положи известни усилия в тази посока. Тя, Аналина Алдурен, Прелат на Сестрите на светлината. Поне доскоро. До преди да инсценира смъртта си и смъртта на Натан и да предаде поста си на Вирна.

— Искаш да си сложа тази яка? — попита кротко Натан. — Това ли очакваш?

Ан поклати глава.

— Не, Натан. Искам да ти я дам. Откакто съм затворена тук, доста разсъждавах. Мисля си, че никога не съм напускала своя затвор.

— Какво съвпадение — отрони Натан. — Аз прекарах доста време, разсъждавайки върху същата мисъл.

— Сигурно — кимна Ан, — най-вероятно и ти си мислил. — Подаде му яката. — Ето, вземи я. Не искам никога повече да виждам подобна яка. Въпреки всичко, което сторих, понеже смятах, че така е най-добре, искам да те уверя, че съм го правила с дълбоко отвращение. Най-малко съм искала да го причиня на теб, Натан. Напоследък все по-често си мисля, че животът ми е пълен хаос. Съжалявам, че трябваше да те затворя в подземията и да те държа като затворник. Ако можех да започна живота си отново, не бих постъпила така. Не очаквам от теб снизходителност — никога не съм се отнасяла към теб снизходително.

— Вярно е — отвърна Натан. — Не си.

Сините му очи сякаш я пронизваха. Той умееше да създава такова чувство. Ричард беше наследил същия пронизителен и дълбок поглед.

— Значи съжаляваш, че ме държа като затворник през целия ми живот. Съзнаваш ли защо не биваше да го правиш, Ан. Даваш ли си сметка къде е парадоксът?

— Какъв парадокс? — почти неволно попита тя.

— Срещу какво се борихме, Ан? — попита той, след като вдигна рамене.

— Много добре знаеш отговора, Натан.

— Да, знам го. Но дали и ти го знаеш? Отговори ми, какво се стремяхме да опазим, да защитим, какво се борихме да запазим?

— Дарбата, идваща от Създателя, разбира се. Борим се, за да сме сигурни, че тя ще пребъде в света. Борим се хората, родени с дарбата, да ги има, да се научат да използват дарбата си пълноценно. Борим се всеки човек да има възможност да развива уникалните си способности.

— Звучи парадоксално, не мислиш ли? Онова, за което си мислиш, че си струва, да се бориш, те плаши. Императорският орден учи, че не е в интерес на човечеството роденият с дарбата да има възможност да борави с магия; според тях уникалните способности на всеки човек трябва да бъдат стъпквани. Те твърдят, че след като хората не притежават дарбата в еднаква мяра, е опасно някои да я ползват. Тоест човек, роден с дарбата, не бива да се заблуждава, че всеки има право на свой живот. Човек, роден с магически способности, трябва да бъде прокуден от света, за да живеят по-добре родените без такива способности.

Въпреки че си против всичко това, ти се държа така, сякаш вярваш безусловно в него. Държа ме затворен само заради способностите ми. Видя, че съм способен на нещо, което другите не умеят да правят, и реши, че това е някакво зло, което не бива да се допуска сред хората.

Отгоре на това през целия си живот полагаше усилия да запазиш онова, което най-много те плашеше у мен — уникалните ми способности, — да го запазиш у други хора. Бори се, за да може всеки, роден с дарбата, да живее собствения си живот, да реализира възможно най-успешно своя потенциал… Мен обаче ме държа под ключ, като ми отне същото това право.

— Това, че искам вълците на Създателя да ловуват на свобода, както би трябвало, не означава, че възнамерявам да ме хапнат за вечеря.

Натан се надвеси над нея.

— Аз не съм вълк. Аз съм човешко същество. Ти реши, че ще ме съдиш, намери ме за виновен и ми лепна доживотна присъда в своя затвор само защото съм се родил такъв, какъвто съм; защото се страхуваше от онова, което бих могъл да направя, понеже съм способен да го направя. След което реши да успокоиш съвестта си и да убедиш сама себе си, че си много мила и внимателна, като обзаведе луксозно затвора ми — като през цялото време претендираше, че вярваш в борбата ни за идентичност на всеки под слънцето.

Ти си мислеше, че затворът ти е подходящ, понеже предлага известен лукс, но всъщност чрез него криеше от самата себе си истинската същност на застъпваните от теб идеи. Огледай се, Ан. — Той обиколи с ръка каменната килия. — Ето това предлагаше ти на хората, на които отричаше правото на собствен живот. Ти реагираше досущ като Ордена — основавайки се на една или друга способност, която не ти харесва. Ти решаваше, че определени хора, поради по-големия си потенциал, трябва да бъдат пожертвани за доброто на по-малко способните от тях. Както и да натруфиш един зандан, отвътре той винаги изглежда така.

Преди да отговори, Ан се опита да се съсредоточи и да стабилизира гласа си.

— Мислех, че докато седях тук, долу, сама в тъмното, съм разбрала някои неща, ала явно съм се лъгала. През всичките тези години се чувствах ужасно, задето те държах заключен в подземията, но никога не се бях замисляла за обосновката на действията си. Прав си, Натан. Смятах, че можеш да бъдеш изключително опасен. Бих могла да се постарая да ти помогна да разбереш как да действаш разумно, вместо да очаквам най-лошото от теб и да те държа зад решетките.

Той вдигна ръце на хълбоците си.

— Наистина ли смяташ така, Ан?

Тя кимна, не намираше сили да го погледне, очите и бяха плувнали в сълзи. През целия си живот бе очаквала честно отношение от хората, но тя самата не бе честна спрямо себе си.

— Да, Натан, така смятам.

Приключила с изповедта, отиде и седна на пейката.

— Благодаря ти, че дойде, Натан. Няма да те притеснявам повече с подобни молби. Ще поема справедливото си наказание, без да се оплаквам. А сега, ако нямаш нищо против, бих искала да остана сама, за да се помоля и да осмисля тежестта, паднала на сърцето ми.

— Ще имаш възможност да го направиш по-късно. А сега ставай и си събирай партакешите. Чака ни работа и нямаме време за губене.

Ан вдигна глава.

— Моля?

— Чакат ни важни дела. Хайде, жено. Губим време. Трябва да вървим. С теб сме от една и съща страна на барикадата, Ан. Трябва да се държим един за друг и да защитаваме идеалите си. — Той се надвеси към нея. — Освен ако не си решила да излезеш в пенсия и не искаш да останеш да се излежаваш до края на живота си. Ако случаят не е такъв, да вдигаме гълъбите. Че доста сме го загазили.

Ан скочи от каменната пейка.

— Загазили сме го, казваш? Какво имаш предвид?

— Имаме проблем с пророчествата.

— С пророчествата ли? Какъв по-точно проблем? С кое пророчество?

Вдигнал юмруци на хълбоците си, Натан я изгледа изпод вежди.

— Не мога да говоря с теб за такива неща. Пророчествата не бива да достигат до ушите на непросветлените.

Ан стисна зъби и тъкмо се канеше да му прочете едно конско, когато мярна закачливата му усмивка, затънала крайчеца на устните му. В следващия миг самата тя се усмихваше.

— Какво става? — попита тя с тон, с който приятелите си прощават минали прегрешения и започват отношенията си на чисто.

— Направо няма да повярваш, Ан — оплака се Натан. — Пак онова момче.

— Ричард ли?

— Нима познаваш друго момче, способно да се забърка в проблеми, в каквито се забърква той.

— Само дето ми се струва, че вече не е момче.

— Сигурно — въздъхна Натан, — но за човек на моите години е трудно да нарече толкова млад човек мъж.

— Той си е мъж — увери го Ан.

— Добре де — Натан се ухили. — Освен това е Рал.

— Та в какво се е забъркал Ричард този път?

Доброто настроение на Натан се изпари.

— Прекрачил е отвъд границите на едно пророчество.

Ан смръщи чело.

— Какви ги говориш? Какво е направил?

— Казвам ти, Ан, момчето се е втурнало презглава отвъд едно пророчество — и е попаднало на едно място в него, където самото пророчество не съществува.

Ан разбра, че Натан е сериозно притеснен, но не можа да разбере какво точно иска да и каже. Това бе една от причините хората да се страхуват от него. Често оставяше впечатление, че дрънка глупости, а в същото време се оказваше, че говори неща, разбираеми единствено за него. Понякога пълното значение на неговите думи бе разбираемо само за друг Пророк. С очите си, очите на Пророк, той виждаше неща, невидими за другите хора.

Ан цял живот се бе занимавала с пророчества и поради тази причина разбираше по-добре от повечето хора какво има предвид Натан, проникваше поне донякъде в дълбините, разбираеми единствено за него.

— И откъде знаеш за това пророчество, Натан, след като не съществува? Не разбирам. Обясни ми.

— В Народния дворец има библиотеки, в които се пазят някои ценни пророчески книги. Много от тях бяха напълно непознати за мен — видях ги за пръв път. Макар да имах причина да подозирам за съществуването на подобни пророчества, не можех да съм сигурен, че ги има, а и не знаех какво точно се казва в тях. Откакто съм тук, ги изучавам и открих някои връзки към други пророчества, с които сме се сблъсквали в подземията на Двореца на пророците. Тукашните пророчества запълват някои важни дупки във вече известните ни пророчества.

Най-важното обаче е, че открих съвсем ново и непознато за мен разклонение, което обяснява защо и поради каква причина съм бил сляп за част от случващото се напоследък. Изучавайки пътеките и обратите на това разклонение, установих, че Ричард е поел в една посока, следваща определена пророческа пътека, което води в неизвестността, към нещо, което — доколкото мога да преценя — изобщо не съществува.

Вдигнал едната си ръка на хълбока, докато с другата проследяваше невидими схеми във въздуха, Натан закрачи из тясната килия.

— Въпросното ново звено отпраща към абсолютно непознати за мен неща, разклонения, чието съществуване винаги съм подозирал, но които ми се губеха. Тези разклонения представляват изключително опасни пророчества, които са били пазени тук в тайна. И сега разбирам защо. Дори аз, ако ги бях срещнал преди години, най-вероятно бих ги разчел погрешно. Тези нови разклонения намекват за някакви празнини. И понеже става въпрос за празнини, тяхната същност е непознаваема.

Ричард е навлязъл в тази празна област, където пророчеството не може да го види, не може да му помогне и което е най-страшно, не може да помогне и на нас. Освен че пророчеството не може да го види, самият Ричард сякаш не съществува, онова, което прави, не съществува.

Ричард се е захванал с нещо, което може да сложи край на всичко съществуващо.

Ан знаеше, че Натан не би преувеличавал за нещо толкова сериозно. Макар да не бе съвсем наясно какво точно и говори той, схващаше общата тоналност на нещата и дори само от това я побиха тръпки.

— Какво може да се направи?

Натан разпери ръце.

— Трябва да отидем да го намерим. Трябва да го върнем в съществуващия свят.

— Искаш да кажеш в света, който съществува според пророчеството.

Натан отново я изгледа изпод вежди.

— Не казах ли същото? Трябва някак си да го върнем на линията на пророчеството, където се появява и той.

Ан се прокашля.

— В противен случай?

Натан грабна лампата, после и торбата и.

— В противен случай ще престане да бъде част от осъществимите линии на пророчеството и никога повече няма да има каквото и да било общо с проблемите на нашия свят.

— Искаш да кажеш, че ако не го върнем от онова въпросно място, ще умре?

Натан я изгледа с любопитство.

— На стените ли говоря? Разбира се, че ще умре! Ако момчето не е в пророчеството, ако прекъсне всички връзки с пророчеството, в които играе някаква роля, ще остави без съдържание всичките онези пророчески линии, в които той самият съществува. Направи ли го, те ще се превърнат в лъжливи пророчества и всички разклонения, в които се споменава името му, никога няма да се случат. Никое от другите звена не съдържа каквато и да било информация за него — тъй като в тях той умира.

— А какво става в онези звена, които не го споменават?

Натан я хвана за ръката и я дръпна към изхода.

— В тях над света пада сянка. Тя покрива всички живи същества. Чака ни безкрайно дълга и безкрайно мрачна ера.

— Чакай малко — Ан го дръпна да спре.

Върна се при каменната пейка и постави Рада’Хан в средата.

— Нямам сили да я унищожа. Може би е най-добре да остане заключена тук.

Натан кимна.

— Ще заключим вратите и ще кажем на тъмничарите, че трябва да остане заключена тук за вечни времена.

Ан вдигна пръст пред лицето му.

— Не си мисли, че само защото нямаш яка на врата, ще търпя лошо поведение.

Натан отново се ухили. Спря за миг, за да изрази съгласието си. Преди да прекрачи прага, се обърна към нея.

— Между другото, да сте си писали с Вирна напоследък?

— Да, накратко. В момента е с армията и е доста заета. Защитават проходите на Д’Хара. Джаганг е започнал обсадата си.

— От сведенията, които получих от командирите в двореца, проходите са добре укрепени и ще издържат известно време. — Надвеси се над нея. — Трябва да и изпратиш съобщение. Кажи и, когато срещне празна каруца на пътя си, да я пусне.

Ан го изгледа неразбиращо.

— Какво означава това?

— Пророчеството не е предназначено за ушите на непросветлените. Просто и предай думите ми.

— Добре — рече Ан, преди Натан да я е избутал през вратата. — Но ще е по-добре да не и казвам, че си го казал ти, защото иначе най-вероятно не би се вслушала в тези думи. Както ти е известно, тя те мисли за малоумен.

— Просто никога не е имала възможност да ме опознае по-отблизо, това е. И как иначе, като се има предвид, че бях несправедливо държан в затвор и изобщо…

Ан искаше да му каже, че вероятно Вирна просто го познава прекалено добре, но реши да си замълчи. Натан тъкмо протягаше ръка към външната врата, когато тя го дръпна за ръкава.

— Какво друго, свързано с откритото от теб пророчество, не ми казваш, Натан? Имам предвид онова пророчество, в което Ричард изчезва.

Познаваше го прекалено добре, за да заподозре по държанието му, че крие нещо, най-вероятно от желание да не я тревожи. Той я изгледа сериозно, преди най-накрая да проговори.

— В това разклонение се появява Вселител.

Ан се намръщи и заби поглед в тавана.

— Вселител… Вселител… — замърмори тя на себе си, сякаш се опитваше да си припомни какво ли означава това. Звучеше и познато. — Вселител… — Тя щракна с пръсти. — Вселител. — Ококори очи. — Скъпи Създателю.

— Не мисля, че Създателят има нещо общо с това.

Ан нетърпеливо махна с ръка.

— Изключено. Явно има някаква грешка в пророчеството, което си открил. Сигурно е нещо сбъркано. Вселителите са били създадени по времето на Голямата война. Изключено е в това звено на пророчеството да се появява Вселител. Пророчеството вероятно е остаряло и отдавна изчерпано. — Ан прехапа долната си устна, умът и работеше трескаво.

— Не е остаряло. Нима мислиш, че не си го помислих веднага? Нима ме смяташ за лаик? Прегледах хронологията стотици пъти. Направих всички възможни изчисления и проверки — дори създадох някои нови специално за случая. Накрая всички водят до едно и също място. Звената се нареждат едно след друго. Пророчеството си е абсолютно на мястото, хронологично изрядно, всичко съвпада.

— Значи има лъжливо звено — настоя Ан. — Вселителите са вторично създадени същества. Те не могат да се репродуцират.

— Казвам ти — изръмжа Натан, — по това разклонение с Ричард се появява Вселител. При това разклонението е осъществимо.

— Няма начин да са оцелели до днес. — Ан бе сигурна в това, което казва. Натан разбираше от пророчества повече от нея, в това нямаше спор, но другото влизаше в нейната компетентност и тя знаеше прекрасно какво говори — тук тя бе професионалистът. — Вселителите не са можели да създават поколение.

Натан я изгледа с поглед, който тя ни най-малко не харесваше.

— Казвам ти, че на света отново се е появил Вселител.

— Крадците на души не се репродуцират, Натан — кротко отрони тя.

Засърбя я цялото тяло. Очите и потънаха в неговите и останаха там един доста дълъг момент, след което гласът и най-сетне събра сила.

— През последните три хиляди години никой освен Ричард не се е родил с двете страни на дарбата. Изключено е някой…

Ан замлъкна. Той я гледаше и тя най-сетне прозря.

— Скъпи Създателю — прошепна.

— Казах ти вече — Създателят няма нищо общо с това. Той е дело на Сестрите на мрака.

Разтърсена до дъното на душата си, Ан не можа да намери думи.

Това бе най-ужасната новина, която можеше да и съобщят.

Срещу Вселителите нямаше спасение.

Вселителят бе способен да проникне във всяка душа.

Найда ги чакаше в коридора пред втората врата, лицето и бе сериозно както обикновено, но не тъй посърнало като на Ан. В коридора беше мрачно, блещукаха само слабите пламъчета на няколко свещи. В дебрите на двореца никога не полъхваше ветрец. Единственият цвят сред мрачните стени, поглъщащи немощната светлинка, бе кървавочервеното на униформата на Найда.

Ан се наведе към Морещицата и я изгледа изпод вежди.

— Предаде ли му, каквото ти казах?

— Разбира се — отвърна Найда и закрачи след тях. Полуизвърната към нея, Ан я заплаши с пръст.

— Ще те накарам да съжаляваш, задето си му казала.

Найда се усмихна.

— О, не мисля.

Ан се извърна напред.

— Между другото защо си препасал този меч? Точно ти — магьосникът. За какво ти е?

Натан я изгледа обидено.

— Ами, според Найда изглеждам страхотно с меч на кръста.

Ан се втренчи право пред себе си в мрачния коридор.

— Не се и съмнявам.

Тридесет и първа глава

ЗАСТАНАЛ НА РЪБА на една тясна и дълга скална тераса, Ричард внимателно разглеждаше стелещите се под него сивкави ленти на облаците. Хладният, дъжделив въздух изсипваше върху му букет от аромати — бор, мъх, влажни листа, напоена земя. Той вдъхна дълбоко познатите ухания, които му напомняха за дома. Скалите, предимно гранитни, напукани и загладени от ветровете, бяха почти като в неговата Еленова гора. Само дето тези планини бяха далеч по-големи. Хребетите зад него се издигаха до умопомрачителни висини.

На запад, далеч в ниското, се простираха плавни хълмове и безкрайни гори. И отляво, и отдясно — тъй като погледът му търсеше целенасочено — се открояваше по една гола ивица земя, където бе минавала някогашната граница. Още по-нататък на запад потрепваха силуетите на по-ниските планини, ограждащи пустинната земя. Тази пустош и мястото, наречено Колоните на Сътворението, вече не се виждаха. Ричард бе доволен да ги остави зад себе си.

По небето не се виждаха чернопери соколи — поне засега. Едрите птици по всяка вероятност знаеха, че Ричард, Калан, Кара, Дженсън, Том и Оуен се придвижват на запад.

Ричард простреля последните пет сокола тъкмо когато се събираха в обичайния си обръч, като ги изненада с местоположението си — беше се качил високо в планината, по-нагоре от приятелите си, по-близо до птиците. След като уби натрапниците, Ричард вкара малката си дружина в по-гъсти дебри. Соколите едва ли ги бяха засичали оттогава. Сега, когато пътуваха из местност с високи, кичести дървета, Ричард се надяваше преследвачите им да са ги изгубили.

Ако онзи Николас наблюдаваше Ричард и останалите през очите на петте чернопери сокола, сигурно знаеше, че са се насочили на запад. Ала сега обектите на наблюдението му се бяха скрили и той едва ли би могъл да предположи, че ще продължат на запад. Ако Ричард изчезнеше от погледа на птиците и се появеше на място, където не го очакваха, Николас може би щеше да промени плановете си. Може би щеше да реши, че са сменили посоката си и са се отправили на север или на юг. Може би щеше да си помисли, че са използвали момента и са потърсили начин да му избягат.

Ричард щеше да се опита да използва максимално пълноценно прикритието на дърветата и да държи другарите си далеч от погледа на Николас. Не му се щеше онзи да знае накъде са се насочили или да предположи къде се намират в конкретен момент. Не беше много сигурно дали ще успее да заблуди преследвача си с такива елементарни трикове, но все пак беше длъжен да опита.

Засенчил очите си с длан, Ричард огледа релефа на гъстата гора отпред, за да си състави мислена карта на местността, преди да навлезе сред дърветата, където го чакаха другарите му. Тънките мъгливи струйки долу сякаш бяха опърпани ленти от одеялото на плътните облаци, надвиснали над главите им. Планинският скат слизаше рязко надолу и се губеше в гъстата сметана на облаците.

След като огледа внимателно скалите, склоновете и дърветата, Ричард най-сетне откри онова, което търсеше. Плъзна последен поглед по планинския масив, вдигна глава към небето, за да види дали всичко е чисто. След като се увери, че няма чернопери соколи — пък и каквито и да било други птици, — се насочи към приятелите си. Беше наясно, че макар да не вижда и следа от преследвачите им, няма гаранция, че те не ги наблюдават тайничко отнякъде. Околните дървета предлагаха идеално прикритие, така че не би забелязал дори дузина птици, накацали из гъстите клонаци. Но тъй като за момента се намираше там, където те предполагаха, че е, му беше почти все едно.

Канеше се да направи нещо, което едва ли очакваха от него.

Изкачи се обратно по хлъзгавата скала, покрита с лишеи, мокри листа и корени. Залитнеше ли, щеше да има един-единствен шанс да се хване за някой стърчащ камък, преди да се изтърколи надолу и да падне в бездна, дълбока няколкостотин метра. Тази мисъл го накара да се вкопчи по-здраво в корените и да изпробва внимателно всяко местенце, където поставяше краката си, преди да отпусне тежестта на тялото си.

Изкачил се горе, той се пъхна под увисналите клони на клечест планински клен, покарал в сянката на устремени към светлината широколистни дървета, закривани от високи борове. Листата на ясена и брезичките, надвесени над клена, бяха подгизнали от нощния ситен дъждец и от ръбовете им се отцеждаха едри капки, които зашлевяваха по-ниските листа над главата на Ричард. При всеки порив на вятъра тези натежали от влагата високи листа се освобождаваха от товара си на кратки, но внезапни талази.

Приведен под ниските клони на една чвореста ела, Ричард се запромъква през гъсти туфи боровинки, за да навлезе в по-проходимите дебри на смълчани гори, застлани с гъста пелена от стари борови клони. Краката му потъваха в мек килим от борови иглички, съборени от необузданите планински ветрове. Спираловидните мрежи, оплетени от горските паяци като капани за насекоми и буболечки, блещукаха от ситни капчици роса, сякаш върху им бяха изсипани с шепи диамантени огърлици.

Калан, добре скрита сред лабиринта от високи скали и гъста растителност, забеляза Ричард и стана да го посрещне. Останалите също го бяха видели и наскачаха на крака. Ричард се пъхна под зелените клони.

— Забелязахте ли соколи, Господарю Рал? — попита Оуен, очевидно притеснен от грабливите птици.

— Не — отвърна Ричард и се наведе да вземе раницата си. Намести я на гърба си. — Което не означава, че те не са ме видели.

Ричард метна лъка си на рамо и го нагласи до меха с вода.

— Е — подхвана Оуен, кършейки ръце, — все пак можем да се надяваме, че са ни изгубили от поглед.

Ричард се спря и го изгледа.

— Не е достатъчно само да се надяваш.

Докато останалите заприбираха багажа си след кратката почивка, кой мятайки раница на гръб, кой закачайки едно-друго на колана си, Ричард дръпна Кара настрани, извън прикритието на ниските дървета.

— Виждаш ли онова възвишение ето там? — попита той и я намести така, че да гледа право в указаната посока. — Има една оголена ивица земя, дето минава пред онзи млад дъб с увисналия счупен клон.

— Точно над възвишението — кимна Кара, — близо до зеленикавите следи по скалата, оставени от течащата вода?

— Именно. Искам да се качиш там, после да свърнеш рязко надясно и да продължиш нагоре по цепката — виждаш ли я, точно над онази голямата пукнатина? Виж дали се минава до горната тераса над дърветата.

Кара кимна пак.

— Ти къде отиваш? — попита.

— Ще заведа останалите до първата чупка на онзи склон. Ще бъдем ето там. Върни се и ни кажи дали има път нагоре.

Кара намести раницата на гърба си и стисна тоягата, която Ричард и бе отсякъл.

— Нямах представа, че Морещиците ги бива да се катерят — отбеляза Том.

— Напротив, не ги бива — отвърна Кара. — Мен лично обаче ме бива — Господарят Рал ме научи.

Ричард я изпрати с поглед, докато тя изчезна между дърветата. Плъзгаше се грациозно, почти безшумно в непроходимата гора. В движенията и нямаше нищо излишно, пестеше енергията си за по-нагоре. Не винаги се бе придвижвала така; беше усвоила добре неговите уроци. Ричард остана доволен, че усилията му не са отишли напразно — явно вършеха добра работа.

Оуен хукна към него, очевидно развълнуван.

— Не можем да вървим в тази посока, Господарю Рал. — Махна с ръка през рамо. — Пътеката е натам. Това е единственият път нагоре и към прохода. Ето там се пада пътеката, по която слизахме надолу и която днес, след падането на границата, е проходима и в двете посоки. Преходът е труден, ала това е единственият възможен път.

— Това е единственият път, който ти знаеш. Като гледам колко често е употребяван, явно и Николас знае само за него. Явно Орденът използва именно този маршрут, за да влиза и излиза от Бандакар.

Тръгнем ли нататък, соколите ще ни проследят. Ако обаче не стъпим на тази пътека, Николас няма да знае в каква посока вървим. Отсега нататък възнамерявам да действаме именно така. Писна ми да играя ролята на мишка за грабливите му птици.

Ричард остави Калан да води през гората, като и каза да следва естествените извивки на терена. Срещнеше ли някакви затруднения, тя поглеждаше назад, за да се консултира с него. Ричард и показваше с очи правилната посока или просто кимаше, а един-два пъти се наложи и да и подвикне инструкциите си.

Като гледаше терена, Ричард бе почти сигурен, че някога е съществувала и друга пътека към Бандакар. Проходът, който отдалеч изглеждаше като улей, вдълбан в планинския релеф, всъщност представляваше доста широка клисура, която се виеше нагоре. Ричард не вярваше, че пътеката, по която сънародниците на Оуен бяха прокуждали осъдените, е единствената в прохода. Преди, при наличието на границата, може и наистина да е било така, но не и сега, когато вече нямаше никаква пречка за влизане в Бандакар.

По видяното до момента Ричард съдеше, че в древни времена явно е съществувал и друг, главен път за влизане и излизане в далечната империя. От време на време забелязваше разчистени участъци, които според него бяха останки от този древен, изоставен път.

Вярно, не бе изключено този древен път да е станал непроходим поради свличане на земни пластове например, но Ричард искаше да се увери лично. Ако не друго, този път, минаващ през други части на планината, би ги отвел на места, различни от онези, където евентуално биха дебнели соколите.

Навсякъде, където пътеката между дърветата го позволяваше, Дженсън избързваше напред, за да върви редом с Ричард. Дърпаше Бети за връвчицата и, за да не се отплесва в хрупане на това-онова по пътя.

— Рано или късно соколите ще ни открият, не мислиш ли? — попита сестра му. — Така де, ако не се появим там, където ни очакват, не мислиш ли, че няма да се откажат да ни търсят, докато ни открият? Нали сам каза, че от позицията си високо в небето имат изключително добра видимост и покриват огромна площ.

— Сигурно — отвърна Ричард. — Но ако мислим с главите си и внимаваме да останем скрити, ще им е трудно да ни видят сред дърветата. В гората няма да е толкова лесно да ни проследят, колкото беше в голата пустош. Тук наистина ще трябва здраво да се потрудят и да летят доста ниско, а ние да сме съвсем нехайни.

Ако страним от официалната пътека за Бандакар, изведнъж ще се окаже, че трябва да ни търсят из доста голям периметър, а няма да знаят в коя посока да гледат. В крайна сметка ще им е доста трудно да ни намерят.

Николас едва ли има много добра видимост през техните очи, иначе не би му се налагало от време на време да ги събира в кръг. Успеем ли да се крием от погледа им известен период от време, в един момент ще сме се смесили с тълпата в Бандакар и Николас посредством очите на соколите ще трябва доста да се озори, докато ни различи сред останалите хора.

Дженсън поразсъждава над думите му, докато навлизаха в китна брезова горичка. Бети мина от другата страна на едно дърво и Дженсън трябваше да спре, за да разплете въженцето. Всички се сгушиха в дрехите си, щом полъхна ветрец, който разклати листата и от тях се посипаха ситни капчици.

— Какво ще правиш, щом стигнем там, Ричард — попита Дженсън шепнешком, щом го настигна.

— Ще си набавя противоотровата, за да не умра.

— Това ми е ясно. — Дженсън отметна от лицето си един къдрав влажен кичур. — Имах предвид какво ще правиш с народа на Оуен.

Усещаше всяка глътка въздух като болезнено пробождане в дробовете си.

— Още не съм съвсем наясно с отговора на този въпрос.

Известно време Дженсън повървя мълчешком.

— Но така или иначе ще се опиташ да им помогнеш, нали? — попита след малко.

Ричард погледна косо сестра си.

— Тези хора ме заплашиха със смърт, Дженсън. И доказаха, че не говорят празни приказки.

Тя вдигна рамене.

— Знам, но не са имали друг изход. — Хвърли поглед пред тях, за да е сигурна, че Оуен няма да я чуе. — Не са знаели как да постъпят, за да се спасят. Те не са като теб. Никога преди не им се е налагало да се бият.

Ричард си пое дълбоко дъх, при което болката внезапно пресекна дъха му.

— Ти също доскоро не бе влизала в битка. Когато помисли, че се опитвам да те убия, защото смяташе, че съм като баща ни, а освен това те накараха да хвърлиш върху мен вината за смъртта на майка ти, какво направи? Не че имаше основания да се отнасяш така към мен, но как постъпи, когато смяташе, че нещата стоят така?

— Реших, че ако искам да живея, трябва да те убия, преди ти да си убил мен.

— Именно. Не отрови някого и не му каза да стори еди-какво си, понеже иначе ще умре. Реши, че животът ти си струва да се живее и че никой няма право да ти го отнеме.

Ако някой е готов най-овчедушно да потъпче всички свои ценности, живота си, единствения живот, който някога ще има, и да го подари просто ей така на някакъв си главорез, решил да се възползва — на такъв човек не може да се помогне. Добре, днес ще се намери кой да му помогне, а утре — утре ще се появи друг насилник и онзи ще легне и пред него. Това означава, че въпросният човек е издигнал живота на своя убиец над своя собствен живот.

Дариш ли на всеки, който пожелае, правото да определя дали да живееш или да умреш, вече си се превърнал в роб, готов да подложи врат под сатъра — независимо в чия ръка е той.

Тя пак замълча, замислена над думите му. Ричард забеляза, че сестра му се движи сред дърветата с лекотата, на която той бе научил Кара. Дженсън се чувстваше в гората не по-зле от самия него.

— Не искам тези хора да страдат повече, Ричард — преглътна Дженсън. — Стига им толкова.

— Ако умра от тяхната отрова, кажи го на Калан.

Стигнаха до мястото, където имаха уговорка да се срещнат с Кара, ала тя още не бе пристигнала. Имаше време за кратка почивка. Събраха се в една ниша, над която имаше почти отвесна скална стена, защитена най-отгоре от сгушени един в друг стари борове и гъсти храсталаци. След толкова време, прекарано в нажежената пустош, още не се бяха аклиматизирали и трудно понасяха студа и влагата. Разпръснаха се и насядаха по околните камъни, за да не се налага да почиват върху мокрия килим от листа, а Бети доволно захрупа свежите растения. Оуен седна в един ъгъл, възможно най-далече от козичката. Калан се настани до Ричард.

— Как си? Май те боли главата?

— Засега нищо не може да се направи.

Тя се наведе към него. Ричард усети приятната топлина на тялото и.

— Помниш ли писмото на Ничи, Ричард? — продължи с въпросите тя.

— Какво по-точно?

— Ами нали предположихме, че падането на границата, опасваща Бандакар, е причината за първия предупредителен маяк. Може да се окаже, че сме бъркали.

— И защо мислиш така?

— Ами защото няма втори такъв маяк. — Тя посочи с брадичка на северозапад. — Първия го намерихме ей там. Сега сме далеч по-близо до някогашната граница, а втори маяк няма.

— Освен това — напомни и той — там ни чакаха соколите.

Ричард прекрасно си спомняше къде бяха открили статуйката. По клоните на околните дървета бяха накацали цяло ято соколи. Тогава Ричард нямаше представа какво представляват тези птици, само му направи впечатление, че са най-едрите, които е виждал някога. Щом Кара докосна статуята, всички чернопери соколи едновременно се вдигнаха във въздуха. Бяха стотици.

— Да, но понеже не открихме втори маяк — продължи Калан, — може да се окаже, че не сме на прав път — че проблемът се крие другаде.

— Значи предполагаш, че вторият маяк ще бъде за мен — че аз ще съм човекът, за когото е предназначен. Ничи каза, че вторият е за онзи, който има силата да оправи пропукания щит. Може това да не съм аз.

Думите му отначало изненадаха Калан, но тя се замисли над тях.

— Като си помисля, това далеч не е радостно. — Тя се сгуши по-плътно в него и го прегърна през кръста. — Но който и да е човекът, комуто е дадено да затвори щита който и да е този, който може да възстанови границата, не смятам, че в момента ще успее да го стори.

Ричард прокара пръсти през мократа си коса.

— Но ако въпросният мъртъв магьосник смята, че аз съм човекът, способен да възстанови границата, се опасявам, че греши. Нямам никаква представа как би могло да стане това.

— Нима не разбираш, Ричард? Според мен дори да знаеше как да го направиш, не би могъл.

Ричард я изгледа с крайчеца на окото си.

— Май пак прибързваш със заключенията и даваш воля на въображението си, а?

— Разбери, Ричард — границата падна заради мен. Това обяснява защо предупредителният маяк е за мен — защото не друг, а аз причиних срива. Няма да отречеш този факт, надявам се.

— Не, но имаме доста да учим, преди да разберем какво става в действителност.

— Аз освободих Хармониите — продължи тя. — Няма смисъл да се опитваме да не забелязваме този факт.

Калан беше използвала древна магия, за да спаси живота на Ричард. Беше освободила Хармониите, за да го излекува. Тогава не и бе останало никакво време за губене; ако не бе го сторила незабавно, след броени секунди Ричард щеше да умре.

Освен това в онзи момент изобщо не предполагаше, че Хармониите представляват такова бедствие. Не беше наясно, че те са създадени преди три хиляди години от сили от отвъдния свят като оръжие, предвидено да унищожи магията. Единственото, което знаеше, беше, че ако иска да спаси живота на Ричард, трябва да ги използва.

Ричард знаеше какво е да си убеден, че дадено нещо трябва да се направи по точно определен начин, и никой да не ти вярва. Можеше да си представи как се е чувствала Калан в онзи момент.

— Права си — не можем да не го забелязваме, ако изобщо можем да го наречем факт. Но засега не знаем какво е станало всъщност. Важното е, че Хармониите бяха върнати обратно в отвъдния свят.

— А какво мислиш за онова, което ни каза Зед — че щом се отприщи лавината от деструктивна магия — което се случи, — не се знае дали изобщо има начин да бъде спряна, независимо че Хармониите са върнати в отвъдния свят. Подобно нещо не се е случвало досега, така че нямаме предишен опит, от който да се учим.

Ричард нямаше какво да отговори на тази нейна забележка, а и бе в неизгодна позиция, понеже не разполагаше с нейните познания върху магията. Кара изникна измежду групичка близки дървета, спасявайки го от мислите му. Морещицата свали раницата от гърба си и я остави да се свлече на земята, докато се настаняваше на един камък срещу Ричард.

— Оказа се прав. Може да се мине. И доколкото можах да преценя, има пътека и още по-нагоре от онази тераса.

— Добре — кимна Ричард и стана. — Да вървим. Облаците потъмняват. Трябва да намерим място за нощувка.

— Мярнах една подходяща закътана ниша под терасата, Господарю Рал. Предполагам, че ще е на сушина.

— Чудесно — Рихард вдигна раницата и. — Ще ти нося багажа, за да си отдъхнеш пътьом.

Кара кимна и зае мястото си в редицата, след което всички се запромъкваха между гъстите дървета и скоро вече се катереха по почти отвесен склон. Имаше достатъчно удобни хватки и стърчащи от земята корени. Понякога добрите хватки бяха на доста голямо разстояние една от друга и Ричард от време на време се обръщаше, за да подаде ръка на Калан.

Том помогна на Дженсън и на няколко пъти вдигна Бети, за да мине безпрепятствено нагоре, макар козичката да бе по-чевръста от всички останали. Ричард си каза, че Том го прави повече заради спокойствието на Дженсън. Накрая самата Дженсън му подхвърли, че Бети се катери съвсем добре и самичка.

Четирикраката и дружка изблея в знак на съгласие и след като погледна Том, подскочи с лекота и преодоля един особено труден участък.

— Е, тогава ти помогни на мен — подкачи я Том.

Дженсън, Ричард и Калан се засмяха. Оуен само ги изгледа и заобиколи въпросното място от другата страна. Определено го беше страх от Бети. След известно време, преценила, че достатъчно се е забавлявала на щадящото отношение на Ричард, Кара си поиска обратно раницата.

Скоро след като бе започнало да вали, откриха една пукнатина в ниското под скална козирка, точно както бе предположила Морещицата. Не беше чак пещера, а по-скоро вдлъбнатина зад отчупен скален къс. На земята бяха изпопадали големи камъни, които образуваха нещо като своеобразен праг и нишата се оказваше на завет. Не беше широко, но Ричард прецени, че ще им е добре вътре.

В нишата бе доста мръсно, по земята се валяха полу-загнили листа, парчета кора, мъх и какви ли не буболечки. Ричард и Том се заеха да поразчистят с два клона, които отчупиха отвън. После застлаха чист килим от борови клонки, за да им е сушинка.

Дъждът се усилваше, така че побързаха да влязат в нишата. Не че изглеждаше особено удобно, понеже беше доста ниско, но поне бе сухо.

Ричард не разреши да запалят огън, тъй като бяха свърнали от официалната пътека и се опасяваше да не би соколите да забележат дима. Хапнаха малко месо, овесена питка и сушени плодове. Дългото изкачване ги бе изтощило и по време на вечерята почти не разговаряха. Единствено Бети не можеше да се оплаче от теснотия. Подбутна Ричард с муцунка, докато той най-сетне я удостои с вниманието си и приятелска милувка.

Докато над гората се спускаше мрак, те наблюдаваха дъжда, който се сипеше пред уютния им дом, заслушани в мекия звук; вероятно всеки се питаше какво ли ги очаква в непознатата империя, скрита зад планините преди цели три хиляди години. Там, наред с другото, щяха да ги чакат и войските на Императорския орден.

Докато Ричард стоеше смълчан пред мрачния дъжд, заслушан в звуците, издавани сегиз-тогиз от горските зверове, Калан се сгуши в него и отпусна глава в скута му. Бети се пъхна възможно най-навътре и полегна край Дженсън.

Успокоена от топлата му ръка, отпусната нежно на рамото и, Калан заспа за броени секунди. Макар и смъртно уморен от тежкия преход, Ричард не можеше да заспи.

Болеше го главата и отровата, проникнала дълбоко в тялото му, затрудняваше всеки негов дъх. Питаше се, кое ли ще го повали най-напред — силата на дарбата му, която причиняваше главоболията, или отровата на Оуен.

Питаше се още и как точно ще изпълни исканията на Оуен и хората му да освободи тяхната империя, за да му дадат противоотровата. Петимата — той, Калан, Кара, Дженсън и Том — едва ли бяха армията, нужна за прогонването на Ордена от Бандакар.

Не го ли стореше и не се ли добереше до противоотровата, с живота му бе свършено. Това пътешествие най-вероятно щеше да му бъде последното.

Сякаш го бяха върнали до онзи момент от живота му, когато принудително бяха разделени с Калан за дълго време. Искаше да е с нея. Мечтаеше си двамата да си живеят сам-сами.

Ако не измислеше някакъв изход от ситуацията, всичко, което имаха да си дадат един другиму, всичко, което ги очакваше за в бъдеще, щеше да приключи. А освен проблема с отровата, трябваше да се справя и с главоболията, причинени от дарбата.

Както и с факта, че Императорският орден се кани да завземе Магьосническата кула.

Тридесет и втора глава

РИЧАРД СЕ ХВАНА ЗА СКАЛАТА и се издърпа нагоре, за да излезе по-лесно от дупката, издълбана в гранитния масив. Вече вън, изтупа дланите си, по които бяха полепнали ситни камъчета, и се обърна към приятелите си.

— Минава се. Не е лесно, но се минава.

Лицето на Том изразяваше колебание, а на Оуен — неподправен ужас. Бети, с щръкнали напред уши и гримаса, вероятно изразяваща козе недоволство, надникна в тясната дупка и изблея.

— Струва ми се, че не е възможно — изплака Оуен. — Ами ако…

— Ако се заклещим? — довърши вместо него Ричард.

Оуен кимна.

— Е, ти поне имаш предимство пред нас с Том — подметна Ричард, докато се навеждаше да вземе раницата си, оставена встрани. — Ти не си толкова едър. Щом аз успях да отида и да се върна, ще можеш и ти, Оуен.

Оуен посочи стръмния сипей вдясно от тях.

— А защо не пробваме оттам? Нека да заобиколим, а?

— Аз също не обичам тъмните и тесни дупки — отбеляза Ричард. — Но ако тръгнем да заобикаляме, ще се озовем на откритите тераси. Нали чу Кара — било тясно и опасно. Ако беше единственият възможен път — добре, но има и друг. Освен това на открития склон соколите лесно ще ни забележат. По-лошо — стига да искат, няма да е проблем да ни нападнат и да ни повалят на земята или да ни изтласкат към ръба. Не изгарям от желание да се пъхаме в дупката, но не ми се иска и да се окажа на открития скален перваз, на който мястото стига само за единия ми крак, а подхлъзна ли се, под мен зее бездънна пропаст; и не знам в кой момент може да се появят онези соколи и да ме разпорят с ноктите или острите си клюнове. Ти какво ще кажеш?

Оуен облиза устни, приклекна и надзърна в тунела.

— Ами, вероятно сте прав.

— Ако това наистина е пътека, както предполагаш, защо е в такова лошо състояние? — попита Калан.

— Защото според мен в някой момент през последните няколко хиляди години от планината се е откъснал огромен къс, който се е настанил между двете била, а под него е останал ниският тунел. — Посочи над главата си. — Виждаш ли ето там? Според мен цялата тази скала някога е била ей там горе. А сега се е наместила върху някогашната пътека.

— И според теб няма друг път, освен тунела и скалните первази?

— Не съм казал такова нещо. Според мен има и други древни пътеки, но ще отнеме цял ден, докато огледаме всички възможни кътчета, а не е сигурно, че ще попаднем, където трябва. Но ако настояваш, ще се върнем и ще пробваме.

Калан поклати глава.

— Не можем да си позволим да загубим още време. Трябва да побързаме, за да ти осигурим противоотровата.

Ричард кимна. Нямаше представа как ще отърве цяла една империя от Ордена, за да получат противоотровата в замяна, но все щеше да измисли нещо. Противоотровата му трябваше. Нямаше причина да играе по свирката нито на Оуен, нито на Ордена.

Калан още веднъж надзърна в тесния, тъмен тунел.

— Сигурен ли си, че няма змии?

— Поне не видях.

Том подаде на Ричард меча му.

— Ще вървя последен — рече. — Щом ти си успял да се промъкнеш, значи и аз ще мога.

Ричард кимна и преметна ремъка през рамо. Намести ножницата на хълбока си така, че да не му пречи, и се наведе. Притисна раницата до корема си, за да успее да се пъхне в теснината. Скалната плоча над главата му бе заседнала под ъгъл, така че нямаше как да се придвижва изправен — трябваше да застане странично и да се приведе колкото може напред. Колкото по-навътре навлизаше, толкова по-тъмно ставаше. Останалите го последваха в тунела и запречиха и последните лъчи светлина.

Дъждът, валял през последните няколко дена, най-сетне спря, но по планината продължаваха да текат потоци и ручейчета. Нагазиха до глезените във вода и шляпането им отекна в ограниченото пространство. Вълничките мятаха пъргави отблясъци по влажните стени и нарушаваха поне отчасти гъстия мрак.

Хрумна му, че ако беше змия, сигурно би живял именно тука. Освен това бе сигурен, че ако Калан, която вървеше точно зад него, се сблъска със змия в такова тясно пространство, сигурно няма да бъде никак доволна.

Страшното навън изглеждаше съвсем различно тук, където човек нямаше място за отстъпление, не можеше да избяга. В затворени пространства паниката никога не пропуска да те изненада.

В почти непрогледната тъмнина Ричард нямаше друг избор, освен да се придвижва опипом по студения камък.

Там, където водата се стичаше по скалата, стените бяха хлъзгави. На места имаше кал, другаде се излизаше върху суха скала. През повечето време обаче джапаха в киша. Тук-там в нишите покрай стената се бяха събрали мокри листа.

Миризмата издаваше, че в тунела е умряло животно, чийто труп се разлагаше нейде в подгизналата пещера. Щом другите членове на малката група подушиха гадната смрад, до ушите на Ричард достигнаха охкания и оплаквания. Бети също изблея недоволно. Дженсън я сгълча шепнешком да мълчи.

Щом си запроправяха път в теснината с надвисналата ниско над главите им масивна скална завеса, забравиха за възмущението си от неприятната миризма. Пещерата не приличаше на никоя подземна пещера, в която бе попадал Ричард. Всъщност представляваше просто пукнатина в скалата. Нямаше зали и разклоняващи се пътеки; вървеше се все напред по цепнатината, така че не беше фатално, че пътят не е осветен. Пък и той знаеше, че няма да вървят кой знае колко време. Въпреки това тъмнината действаше потискащо.

Стигнаха до мястото, където пътеката тръгваше рязко нагоре. Ричард заопипва стените от двете си страни, за да намери надеждни хватки, които да му помогнат в трудното изкачване. Сегиз-тогиз се налагаше да опира гръб в едната стена и с крака, заклещени в отсрещната, да се мъчи да пропълзи нагоре, като се възползва от помощта на всяка издутина в скалния релеф. В същото време трябваше да внимава да не си изпусне раницата, която още лежеше в скута му, както и да не заклини някъде меча си. Придвижваше се доста бавно.

Най-сетне стигна високото плато, откъдето някога се бе откъснала масивната скала. Процепът под скалата продължаваше хоризонтално, а не отвесно, както досегашния тунел. На места беше доста тясно заради срутените купчини камъни, но след известно време стигнаха до достатъчно широка дупка, откъдето можеха да се промъкнат и да излязат под надвисналата скала. Щом стъпи на платото, Ричард подаде ръка, за да помогне на Калан.

Останалите, още не изпълзели нагоре по почти вертикалния участък, сумтяха шумно и дишаха тежко.

От позицията си върху платото Ричард най-накрая забеляза светлина — и отпред, и отгоре. Вече бе огледал терена и знаеше, че съвсем скоро ще се окажат от другата страна на тунела, но най-напред трябваше да пропълзят през платото, притиснато от исполинската скална маса. Усещането не бе особено приятно.

Такива места не му бяха по вкуса. Но разбираше, че нямат голям избор. Този участък му се бе сторил най-труден. Добре поне, че беше към края.

— Оттук насетне трябва да пълзим по корем — рече на Калан. — Хвани се за глезена ми. Предай на останалите да сторят същото с човека пред себе си.

Калан надзърна към светлината, която проблясваше през процепа отпред.

— Много е тясно, Ричард. Дали ще успеем да пролазим?

Ричард свали раницата си.

— Има откъде да се мине. Скоро ще сме от другата страна.

Калан въздъхна дълбоко.

— Добре. Колкото по-скоро, толкова по-добре.

— Чуйте всички — провикна се той към другарите си. — Още малко и сме навън.

— Само смей да ни прекарваш през още разлагащи се трупове — направо лошо ти се пише — подвикна Дженсън и всички се засмяха на забележката й.

— Няма нищо такова — успокои я брат и. — Но ни чака един доста труден участък. Но щом аз успях да мина, и вие ще се справите. Само трябва да ме слушате внимателно и да правите, каквото ви казвам. Ще пълзите по корем, като всеки бута багажа пред себе си. Дръжте се за глезена на човека пред вас. Така няма да се отклонявате от най-подходящия маршрут. Пред себе си ще забележите светлина. Не може да се мине направо към нея. Трябва да се заобиколи. Таванът пада прекалено ниско, а пътеката тръгва леко наляво и надолу. Подхлъзнете ли се натам, става още по-тясно; няма да можете да се измъкнете. Трябва да заобиколим мястото, където таванът се спуска ниско над пода. Това ще стане отдясно, където е тъмно, но не е толкова тясно. Разбрахте ли ме всички?

В мрака отекнаха утвърдителните им отговори.

— Искам да изляза, Ричард, не мога повече да стоя тук — проплака Дженсън. В гласа и се долавяха нотки на почти неконтролируема паника.

— И аз не мога — отвърна той. — Но веднъж вече успях да изляза и да се върна обратно при вас. Всичко ще е наред. Само ме следвайте и няма да имате проблеми.

— Искам да се върна — проехтя гласът и в мрака.

Ричард не можеше да и позволи това. Излезеха ли на откритите скални прагове, щяха да са идеална мишена за соколите.

— Ела тук, мини пред мен — насърчи я Калан. — Стисни Ричард за глезена и първа ще видиш светлината на деня.

— Аз ще се погрижа Бети да върви след теб — успокои я Том.

Този вариант явно и се видя приемлив и тя се промъкна напред, стиснала багажа пред себе си.

Щом светлината и разкри колко е тясна пролуката, през която трябваше да пропълзят, започна да трепери. Ричард и помогна да се качи на плочата и лицата им се озоваха на милиметри едно от друго — в очите и проблеснаха сълзи.

Огромните и сини очи се взираха ококорено в процепа.

— Моля те, Ричард, умирам от страх. Не искам да се пъхам тук.

— Знам, но ще е съвсем за кратко — кимна и той. — Обещавам ти, че ще излезеш от другата страна. — Погали я по лицето. — Чу ли, обещавам ти!

— Как мога да съм сигурна, че ще удържиш обещанието си?

— Магьосниците винаги изпълняват обещанията си — усмихна се той.

— Но нали сам каза, че не си много наясно с магьосническите работи.

— Да, но знам как се удържат обещания.

Най-накрая тя се съгласи и му позволи да и помогне да се изкачи горе. Щом той я издърпа на плочата при себе си и тя усети на свой гръб, че почти не може да се отлепи от земята, камо ли да се изправи, нещо повече — че скалният таван е буквално на милиметри от гърба и, започна да трепери от ужас.

— Знам как се чувстваш — увери я той. — И при мен е така, Дженсън. Аз също едва издържам, но нямаме друг изход. Ако ме следваш, всичко ще бъде наред — знам откъде може да се мине. Пълзи след мен и няма да разбереш кога ще се озовем навън.

— Ами ако таванът се срути и ни премаже? Или се спусне само няколко милиметра надолу и ни приклещи така, че да не можем да мръднем?

— Няма — увери я той. — Тази скала е заседнала тук от векове. Няма да падне точно сега. Повярвай ми.

Тя кимна, но той не бе убеден, че го е чула. Извърна се напред, за да продължи, и чу жалостивия и хленч.

— Хвани ме за глезена — подвикна и. — Хайде, бутни раницата си към мен, аз ще се погрижа. За теб остава само да ме стискаш за глезена и да пълзиш напред.

— Ами ако стане прекалено тясно и не мога да дишам? Какво ще стане, ако не мога да си поема дъх, Ричард?

— Аз съм по-едър от теб, така че щом аз успявам да пълзя напред, и ти ще можеш — успя да и отговори той със спокоен и уверен глас.

Тя кимна, но не преставаше да трепери. Ричард протегна ръка назад и трябваше да и напомни да му подаде раницата си. Щом я пое, върза презрамките за своя багаж и започна да бута и двете напред. Дженсън се вкопчи за глезена му, сякаш това бе единствената нишка, предпазваща я да не падне в лапите на Пазителя. Ричард не каза нищо, въпреки че сестра му го стискаше с всичка сила; разбираше, че я е страх безумно.

Ричард прибута раниците напред и започна да се придвижва едва-едва. Опита се да не мисли за нащърбения скален таван, висящ на милиметри от гърба му. Знаеше, че точно преди да излязат навън, ще стане още по-тясно. Теренът бе с лек наклон нагоре и вдясно. Светлината се виждаше по-надолу вляво.

Човек можеше да се заблуди, че е по-лесно да тръгне направо към светлината. Изглеждаше близо. Но всъщност единственият начин бе да се свие в обратната посока и да се заобиколи стеснението, откъдето нямаше минаване. Беше му трудно да убеди дори себе си, че трябва да продължи в непрогледния мрак, вместо да тръгне към светлия отвор, но вече бе опитал веднъж и знаеше, че това е единственият начин.

Докато потъваше все по-надълбоко в мрака, заобикаляйки непроходимия участък от пещерната галерия, стигна до мястото, където процепът се стесняваше още повече. Продължи напред, докато скалата опря в гърба му. Знаеше, че не остава много, не повече от три-четири метра, но тъй като не можеше да си поеме дъх, тясното пространство му се виждаше обезсърчаващо.

Ричард упорито буташе раниците пред себе си и си проправяше път все по-нататък. Налагаше се да се отблъсква с върха на пръстите си, да провира гръдния си кош с усилие и все повече да се отдалечава от светлината.

Пръстите на Дженсън се бяха вкопчили яростно в глезена му. Той нямаше нищо против, защото така и помагаше да напредва заедно с него. Искаше да има възможност да я издърпа веднага щом гърдите и заседнат в теснината.

В същия миг ръката и пусна глезена му.

Тридесет и трета глава

РИЧАРД ЧУВАШЕ КАК ДЖЕНСЪН ДРАПА трескаво някъде зад него.

— Дженсън? Какво става? Какви ги вършиш?

Тя ревеше истерично, трепереше от ужас и се отдалечаваше към светлината.

— Дженсън! — извика Ричард. — Не тръгвай нататък! Остани при мен!

Както беше заклещен в теснината, му бе невъзможно да се обърне и да види къде е сестра му. Пропълзя още малко напред и извърна глава, за да се опита да погледне към нея. Тя се катереше пълзешком към светлината и не му обръщаше никакво внимание.

Калан се примъкна към него.

— Какво прави тя?

— Опитва се да излезе навън. Вижда процепа светлина и не ме чува.

Ричард бутна раниците напред и устремно си запроправя път към разширението отвъд теснината, където бе достатъчно широко, за да диша спокойно и да се изправи на колене.

Дженсън изпищя. Ричард я видя да драска като обезумяла по скалата, но не напредваше нито стъпка. Колкото и неистово да се мъчеше да се изтласка напред, не постигаше нищо; напротив — плъзгаше се все по-надолу по наклона и се заклещваше по-здраво в скалата.

Всяка усилна, яростна глътка въздух, която поемаше, я заклинваше все по-надълбоко.

Ричард я извика по име, опита се да привлече вниманието и, да я накара да се вслуша в думите му. В отчаянието си тя изобщо не го чуваше. Видяла светлината, се втурна с цялото си същество към нея и нищо друго нямаше значение.

Колкото се може по-бързо Ричард заобиколи стеснението и изведе Калан, Оуен, Кара и Том по единствения възможен път навън. Калан се държеше здраво за глезена му и по тежкото групово дишане по-назад той разбираше, че и останалите ги следват неотлъчно.

Дженсън изпищя от ужас. Мяташе се бясно, но не помръдваше нито милиметър. Заклещена в скалата, притисната отвсякъде от масивната скала, тя едва дишаше.

— Дженсън! Дишай бавно! Успокой се! — продължаваше да я напътства Ричард, докато се придвижваше към изхода. — Дишай бавно! Бавно!

Най-сетне стигна отвора. Показа се от дълбоката пукнатина и заслепен от ярката светлина, затвори очи. Застана на колене и се обърна, за да помогне на Калан да излезе. След нея навън изскочи Бети, която някак си бе успяла да изпревари другите. Щом Оуен и Кара също излязоха, Ричард свали меча си и го подаде на Калан.

Том се провикна, че щял да се върне и да се опита да стигне Дженсън.

Щом другарите му бяха навън и в безопасност, Ричард се шмугна обратно в процепа. Запълзя на колене и длани и потъна в тъмното. Забеляза, че така, както е подходил, Том няма никакъв изглед за успех.

— Аз ще я хвана, Том.

— Мога да я достигна — успя да промълви онзи, макар самият той вече да се бе заклещил.

— Напротив, няма как да успееш — отсече Ричард. — Не е достатъчно да го искаш. Ще останеш притиснат под скалата. Чуй ме. Върни се, иначе, какъвто си тежък, ще се сурнеш надолу и така ще заседнеш, че няма измъкване. Връщай се, докато все още имаш възможност. Хайде. Аз ще я хвана.

Том видя как Ричард го заобикаля, след което, макар и с неохота, заотстъпва назад в тъмното, където бе с няколко ценни милиметра по-широко.

Ричард се промъкна през стеснението и продължи по-надолу, за да може да се обърне и да не е надолу с главата, докато се опитва да помогне на Дженсън. Ако не внимаваше, щеше да се окаже в положението на Том. Долу в непрогледния мрак Дженсън надаваше отчаяни викове.

Ричард, прилепен плътно до пода, се извиваше като змия и напредваше стъпка по стъпка, като гледаше да държи курс наляво.

— Дишай, Дженсън! Идвам! Всичко е наред!

— Ричард! Моля те, не ме изоставяй! Ричард!

Говореше и със спокоен, уверен глас, като продължаваше да се приближава към нея в невъзможно тясната цепнатина.

— Няма да те изоставя. Ще се оправиш. Само ме изчакай.

— Ричард! Не мога да мръдна — едва пророни тя. — Не мога да дишам! Таванът ме притиска! Движи се — усещам, че пада все по-ниско. Притиска ме! Моля те, помогни ми! Не ме изоставяй, Ричард — моля те!

— Нищо ти няма, Дженсън. Таванът не се движи. Просто си заклещена. Ей сега ще те измъкна.

Докато той пълзеше в тесния процеп и се опитваше да я достигне, тя продължаваше да прави безсмислени движения и да се опитва да се измъкне сама, като вместо това само допълнително утежняваше положението си — беше изключено да допълзи до светлината и да се измъкне. Движенията и само я приплъзваха още по-надолу по хълма и с всеки следващ отчаян дъх, който поемаше, тя се оказваше във все по-безпомощно положение. Ричард чуваше отчаяните и опити да си поеме дъх, да се освободи от неимоверната тежест на масивната скала.

Ричард най-сетне успя да я заобиколи и се запровира в посоката, накъдето се бе отдалечила тя. Беше потънала в тесен улей, който се забиваше под наклон в далечината напред, така че нямаше как да я измъкне странично. Щеше да се наложи да тръгне право след нея и да я издърпа обратно. Колкото по-навътре достигаше, толкова по-учестено и плитко ставаше дишането му.

От липсата на въздух и желанието да си поеме дълбоко дъх болката от отровата като че се обостряше и забиваше безмилостните си шипове между ребрата му. Прострял ръце напред, Ричард се изтласкваше от пръстите на краката си и полагаше всички усилия да заглуши собственото си чувство за паника. Опитваше се да се успокои с мисълта, че останалите знаят накъде е тръгнал, че не е сам. Подгонен от потискащото чувство, че гигантската планина ще го смаже, му бе трудно да мисли трезво, особено при положение, че тесният улей, в който беше попаднал, не му позволяваше да диша спокойно, а нямаше друг избор, освен да продължи напред и да се опита да измъкне Дженсън. Знаеше, че трябва да и помогне на всяка цена, защото иначе сестра му ще умре.

— Ричард! — крещеше тя. — Боли! Не мога да дишам. Заклещих се. Добри духове, не мога да дишам. Моля те, Ричард, толкова ме е страх.

Той протегна отчаяно ръка, за да се опита да я хване за глезена. Бе твърде далеч. Трябваше да завърти главата си, за да може да продължи още малко напред. Скалата, притискаща го и отгоре, и отдолу, остърга и двете му уши. Натисна с всички сили и се промъкна още малко напред, макар цялото му същество да крещеше, че вече достатъчно е загазил.

— Моля те, Дженсън, трябва и ти да ми помогнеш. Отблъсни се назад. Натисни с ръце и се отблъсни назад. Приплъзни се към мен.

— Не! Трябва да изляза! Почти стигнах!

— Напротив, изобщо не си стигнала. Оттам не може да се мине. Повярвай ми. Отблъсни се назад, Дженсън, за да те достигна.

Тялото и закриваше светлината и Ричард нямаше никаква представа дали го е послушала. С усилие се промуши още сантиметър напред, после още един. Главата му се заклини, повече нямаше накъде да помръдне. Трудно му бе да повярва, че Дженсън е стигнала толкова напред.

— Отблъсни се назад, Дженсън — промълви с усилие. Не можеше да си поеме достатъчно въздух, за да говори нормално.

Простря пръсти напред, заопипва, запротяга се. Дробовете му изгаряха за въздух. Единственото, което искаше, бе да си поеме дълбоко въздух. Отчаяно се нуждаеше от въздух. Липсата на въздух бе не само болезнена, но и плашеща. Сърцето пулсираше в ушите му.

На такава надморска височина въздухът и бездруго си беше достатъчно разреден и дишането им бе затруднено. Заради повърхностното дишане чувстваше главата си замаяна. Не съумееше ли да се измъкне от този капан в най-близко време, двамата с Дженсън щяха завинаги да останат вкопани в скалата.

Върховете на пръстите му докоснаха крайчеца на подметката на Дженсън. За жалост не можеше да я хване здраво.

— Отблъсни се назад — прошепна той в мрака. Това бе единственото, което можеше да стори, за да не се поддаде на паниката. — Послушай ме, Дженсън. Отблъсни се. Хайде.

Усети как кракът на Дженсън се намества в ръката му. Стисна я с все сила и без да губи нито миг, се оттласна назад. Напрегна цялото си същество, за да изтегли и сестра си след себе си. Тя или бе здравата заклещена, или се дърпаше напред.

— Отблъсни се — заповтаря отново. — Използвай ръцете си, Дженсън. Отблъсни се към мен. Хайде.

Тя скимтеше и хленчеше неразбираемо. Ричард напъна отново и дръпна с цялата останала му сила. Ръката му се разтрепери от усилието. Успя да я придърпа съвсем мъничко назад.

Отстъпи още малко и дръпна за пореден път. С отчаяно усилие на волята започна да я изтегля сантиметър по сантиметър от задънения улей, в който се бе озовала в паническия си порив към светлината.

Дори сега от време на време продължаваше да се дърпа напред. Но Ричард, притиснат в здравата хватка на скалата, не изпускаше обувката и и отчаяно я дърпаше към себе си, за да не и позволи да изгуби спечеленото с толкова мъка разстояние.

Не можеше да извърти главата си в правилната позиция. Така му беше по-трудно да се движи и да дърпа и двама им към по-широкото. Опрял буза в студената скала, протегна лявата си ръка и слепешката напипа подходяща хватка някъде отгоре. Стисна я и с нейна помощ се отблъсна още малко назад. Дясната му ръка стискаше Дженсън и я изтегляше сантиметър по сантиметър.

Докато се протягаше да напипа следваща удобна хватка, с периферното си зрение мярна нещо по-надолу по хълма, вляво, заклинено в тесния улей. Отначало го взе за камък. Докато се мъчеше да изтегли Дженсън, не откъсваше поглед от заклещения в скалата предмет. Протегна се и го докосна. Беше гладък и на пипане доста се различаваше от гранита.

Продължи да отстъпва заедно с Дженсън, като в същото време успя да хване здраво предмета. Издърпа го към себе си, без да спира.

Най-сетне с огромно облекчение установи, че се намира на изходна позиция и диша почти безпроблемно. Остана да лежи известно време, докато се поокопити. Желанието му да излезе от това място бе не по-малко силно от жаждата му за въздух.

Не спираше да говори на Дженсън, за да отклонява вниманието и, макар тя да се вслушваше в напътствията му само частично; все пак успя да я издърпа назад и да я насочи леко вдясно, където имаше повече място. Най-сетне успя да я придърпа до себе си и я прегърна през кръста. Притисна я към себе си и започна да я тегли обратно нагоре, където ставаше все по-тъмно, към стеснението, което бе единственият правилен път към изхода. Успокоена от присъствието му до себе си, тя като че откликваше на наставленията му по-адекватно. Ричард през цялото време продължаваше да я успокоява.

— Натам сме, Дженсън. Това е единственият изход. Няма да те изоставя. Ще те измъкна оттук. Движим се в правилната посока. Дръж се за мен и след броени минути ще сме навън.

Щом стигнаха до стеснението, тя започна да се дърпа както предния път и отново понечи да хукне към светлината, но Ричард не и позволи. Той не се отлепяше от нея и двамата лека-полека продължиха напред. Успокоителните му слова и здравата ръка около кръста и вдъхваха увереност и и даваха сили да продължи напред. Нямаше да я пусне и този път.

Щом усетиха, че таванът се е поиздигнал, Дженсън се разплака от радост. Чувството му бе познато. Установил, че тялото му се движи по-свободно, се втурна колкото му позволяваха силите, за да я изведе по-бързо на дневната светлина.

Другите ги чакаха на самия изход, готови да им помогнат и да ги изтеглят навън. Ричард стискаше предмета, който бе намерил, под лявата си ръка, докато с другата избута Дженсън нагоре. Тя се хвърли в обятията на Том, но само докато от дупката не изпълзя брат и. В следващия миг се разрида и потъна в прегръдката му, като го стискаше така, сякаш от това зависи животът му.

— Толкова съжалявам — успя да пророни, хлипайки. — Наистина съжалявам, Ричард, толкова ме беше страх.

— Знам — успокои я той и я притисна до себе си.

Беше му се случвало да е заклещен на място, от което бе помислил, че няма излизане, така че наистина я разбираше. При подобни екстремни обстоятелства, когато се страхуваш, че всеки миг може да се разделиш с живота си, е лесно да се поддадеш на слепия порив да побегнеш — да се вкопчиш в живота.

— Чувствам се толкова объркана.

— И аз не си падам по затворени пространства — пророни Ричард. — Разбирам те.

— Аз обаче не разбирам. Никога не съм се страхувала от такива места. Откакто се помня, все се крия из тесни и тъмни дупки. И винаги досега съм се чувствала сигурна, понеже на такова място никой не може да ме открие и залови. Когато цял живот си бягал и си се крил от човек като Мрачния Рал, започваш да оценяваш малките, скътани и мрачни ъгълчета.

Затова не мога да си обясня какво стана с мен сега. Беше направо невероятно. В главата ми просто започнаха да нахлуват мисли, мисли… Повярвах, че не мога да изляза, че не мога да дишам, че ще умра. Обзеха ме непознати за мен чувства. Стовариха ми се ей така, изневиделица. Никога преди не съм се държала по подобен начин.

— Още ли се чувстваш така особено?

— Да — проплака Дженсън. — Но нещата като че се поуталожват.

Другите се бяха отдръпнали по-встрани, за да и оставят възможност да се окопити и да дойде на себе си. Бяха приседнали на един дънер наблизо.

Ричард не се опитваше да я пришпорва. Просто я държеше в прегръдката си, за да се почувства тя в безопасност.

— Съжалявам, Ричард. Чувствам се като пълен идиот.

— Не е нужно. Всичко свърши.

— Ти удържа обещанието си — изхлипа през сълзи тя.

Той се усмихна, доволен, че наистина бе успял. Пребледнял от притеснение, Оуен явно не можеше да изтърпи повече да не зададе въпроса, който го гризеше.

— Дженсън? — попита той и пристъпи към нея. — Защо не използва магията, за да си помогнеш?

— Аз мога да използвам магия точно колкото и ти.

Той потърка длани в хълбоците си.

— Можеш, ако се отпуснеш. Ти си способна да докосваш магията.

— Възможно е някои хора да го правят. Не и аз. Аз съм лишена от такива способности.

— Онова, което според някои хора е магия, всъщност е нещо, което мами сетивата им и скрива от погледа им истинската магия. Нашите очи ни заслепяват, сетивата ни залъгват — знам го от опит. Само човек, който никога не е видял магията, който никога не е използвал или усещал магията, който няма никакъв усет и способности, за да се ползва от нея, може да я разбере, следователно само такъв човек може да ползва истинската магия. Магията е изцяло въпрос на вяра — ако търсим истинската магия. Повярваш ли, наистина ще видиш. Ти си човек, който наистина е способен да използва магията.

Ричард и Дженсън се бяха втренчили в него.

— Ричард! — прекъсна мислите му Калан, преди той да е успял да отвърне каквото и да било на Оуен. — Какво е това?

Той примигна насреща и.

— Кое?

— Ей, това, дето го стискаш под мишницата си — посочи тя.

— А, да, намерих го заклещено в скалата близо до Дженсън. В тъмното така и не успях да видя какво е, разбрах само, че не е част от скалата.

Той вдигна предмета. Беше статуя.

Статуя с неговите черти, облечена в униформата му на магьосник воин. Плащът му бе развян встрани, така че основата на фигурката изглеждаше по-широка от горната и част.

Статуята не беше изцяло кехлибарена като Калановата. Някъде от кръста нагоре, там, където се процеждаше пясъкът, прозрачният кехлибар бе започнал да потъмнява.

Най-отгоре, при главата и раменете, фигурката беше черна като нощен камък.

Нощният камък беше от отвъдния свят и Ричард прекрасно си спомняше как изглежда този злокобен предмет. Горната част на статуята сякаш бе направена от същия отвъден материал — идеално гладък и лъскав, и толкова черен, че сякаш поглъщаше цялата дневна светлина.

Сърцето на Ричард потъна в петите, щом се видя изобразен по такъв начин — като талисман, докоснат от смъртта.

— Тя го е направила — Оуен размаха заканително пръст към Дженсън, която все още не се отделяше от Ричард. — Направила го е с магия. Нали ви казах. Несъзнателно го е изтъкала от зловеща магия, докато беше в онази прокълната дупка. Магията я е победила и е излязла от тялото и, докато мисълта и не е била заета с внушенията, че не умее да борави с магия.

Оуен нямаше никаква представа за какво говори. Статуята не беше дело на Дженсън.

Това беше вторият предупредителен маяк, предназначен за онзи, който е способен да възстанови щита.

— Господарю Рал…

Ричард вдигна глава. Беше гласът на Кара.

Стоеше встрани от другите, гърбом, загледана в малък къс небе, проправил си път сред короните на дърветата. Дженсън се обърна, за да види каква е причината за особения тон на Кара. Без да пуска сестра си, Ричард пристъпи зад Морещицата и надзърна между дърветата, в посоката, в която гледаше тя.

Над върховете на боровете се провиждаше част от прохода, пресичащ планината. На фона на оловносивите облаци, които застилаха небето, изпъкваше нещо, направено от човешка ръка.

Приличаше на огромна статуя, кацнала над прохода.

Тридесет и четвърта глава

ЛЕДЕНИЯТ ВЯТЪР ПЛЮЩЕШЕ в дрехите на Калан и Ричард, които се бяха сгушили един в друг и стояха неподвижно в края на неголяма смърчова горичка. Над главите им пробягваха ниски, дрипави облачета, подгонени от притискащите ги отгоре огромни, свъсени, спираловидни облаци. Студените талази вятър разнасяха снежинки на парцали. Ушите на Ричард бяха пламнали от режещия студ.

— Какво мислиш? — попита Калан.

— Не знам — поклати глава той. След малко се извърна и попита: — Сигурен ли си, че нямаш представа какво е, Оуен?

Кипналите облаци представляваха страховит фон, на който внушителната статуя, кацнала на ръба на хребета, изглеждаше още по-зловеща.

— Не, Господарю Рал. За пръв път идвам на това място; не познавам човек, който да е минавал по този маршрут. Нямам никаква представа какво би могло да е. Освен, ако… — Думите му заглъхнаха, потънали в стоновете на вятъра.

— Освен, ако какво?

Оуен се дръпна назад, ръката му механично си играеше с копчето на палтото му, очите му се спираха ту на Морещицата от едната му страна, ту на Том и Дженсън от другата.

— Има едно пророчество… направено от онези, който са ни дали името и са ни защитили, като са запечатали прохода. Казано е, че когато са кръстили империята, са ни предсказали, че един ден нашият спасител ще дойде при нас.

Ричард понечи да го попита от какво по-точно смята, че е нужно да бъдат спасени — след като са толкова просветлени и е трябвало да бъдат опазени от непросветлените „диваци“, населяващи останалата част на света. Вместо това зададе по-простичък въпрос, на който смяташе, че Оуен би могъл да му отговори.

— Значи според теб това е статуя на този ваш спасител?

Оуен пристъпи насам-натам, докато накрая вдигна рамене в безпомощен жест.

— Той не е просто спасител. Според предсказанието той е и човекът, който ще ни унищожи.

Ричард го изгледа смръщено, очевидно нямаше желание да слуша поредното заплетено обяснение.

— Значи вашият спасител ще ви унищожи. Нещо не ми се връзва.

— Знам, никой не го разбира — веднага се съгласи Оуен.

— Може би е било казано, че ще дойде някой, решен да спаси народа ви — намеси се Дженсън, — но в крайна сметка усилията му ще се провалят и всичко ще завърши с унищожаването на империята ви.

— Възможно. — Лицето на Оуен се разкриви в гримаса, очевидно не му бе особено приятно да разсъждава по този въпрос.

— А дали пък смисълът на пророчеството не е бил съвсем друг — подхвърли Кара, — че ще дойде човек, решен да ви спаси, но след като ви види на какво приличате, ще прецени, че не си струва усилията. — Тя се надвеси над Оуен. — Така вместо да ви спаси, ще реши да ви унищожи.

Оуен стоеше и гледаше Кара, без да помръдва, сякаш думите на Морещицата му звучаха съвсем реално, сякаш не долавяше нотките на сарказъм — съвсем неприкрити според Ричард.

— Не смятам, че пророчеството е имало предвид това — отсече най-накрая бандакарецът, след като доста сериозно бе поразсъждавал над казаното. Обърна се към Ричард: — Пророчеството, така, както е достигнало до нас, казва, на първо място, че ще се появи човек, който ще ни унищожи. По-нататък посочва, че същият този човек ще ни и спаси. „Унищожителят ви ще дойде и ще ви избави“, цитира Оуен. — Така са достигнали до нас думите на пророчеството, така са ни били препредадени, когато народът ни се е заселил отвъд прохода.

— „Унищожителят ви ще дойде и ще ви избави“ — повтори Ричард и въздъхна: — Вероятно онова, което е било заложено в първоначалния текст, е било грешно предадено с течение на времето. Подозирам, че днес смисълът му няма нищо общо с първоначалния.

Вместо да изрази възмущение или несъгласие, както Ричард смяташе, че ще стане, Оуен кимна.

— Някои вярват, че както споменахте, с течение на времето, след като сме били затворени отвъд планината и ни е било дадено името, истинските думи са били изгубени или смисълът им е бил грешно изтълкуван. Според други обаче пророчеството е било предавано от поколение на поколение непроменено и това, което гласи, е от изключителна важност. Според едни пророчеството е искало да каже само, че ще се появи спасителят ни. Според други то е предугадило идването на нашия унищожител.

— А според теб? — изненада го с прям въпрос Ричард.

Оуен продължи да подръпва копчето си вече тъй яростно, че Ричард помисли, че ще го откъсне.

— Според мен пророчеството ни е предупредило за идването на унищожителя; мисля, че унищожителят е онзи Николас от Ордена…, а после ще дойде друг човек, който ще ни спаси. Според мен нашият спасител сте вие, Господарю Рал. Николас е нашият унищожител. Вие сте нашият спасител.

От книгата Ричард знаеше, че пророчествата са безсилни срещу хората като Оуен, наречени колони на Сътворението.

— Това, което смятате за пророчество, вероятно не е нищо повече от древна мъдрост, която хората с течение на времето са започнали да възприемат като пророчество.

Оуен плахо, но категорично отстояваше позицията си.

— Учили са ни, че това си е чисто пророчество. Знае се, че хората, които са ни дали името, са ни завещали и това пророчество, при това са заръчали то да бъде предавано от поколение на поколение, за да се знае от всички.

— Значи според теб онова там е моя статуя — въздъхна Ричард, — поставена там преди хиляди години от хората, които са ви заключили отвъд планината? И откъде те са знаели, толкова години преди моето раждане, как ще изглеждам един ден, та да ме въплътят в статуята си?

— Истинната действителност знае всичко, което ще се случи — механично изрецитира Оуен. Усмихна се насила и сви рамене: — Нали и малката статуйка, която намерихте в пещерата, също прилича на вас.

На Ричард определено не му стана приятно да му бъде напомнен този факт, затова извърна глава от мъжа. Фигурката беше изваяна така, че да прилича на него, с помощта на магия, свързана с границата, а вероятно и с някой мъртъв магьосник от отвъдния свят.

Ричард огледа небето, скалистите хълмове наоколо, линията на дърветата. Не забеляза никаква следа от живот. Статуята — все още не бяха сигурни какво точно представлява — се издигаше на едно високо, голо плато. Чакаше ги още доста изкачване, докато стигнат до това място в прохода, докато се приближат до статуята.

На Ричард никак не му се нравеше идеята, че наистина бе възможно статуята да изобразява него.

Не му стана никак приятно и от това, че вторият предупредителен маяк е предназначен за него. Това стоварваше на раменете му отговорност — един дълг, за чието изпълнение нямаше нито желание, нито сили.

Нямаше представа как може да се възстанови границата около Бандакар. Зед беше издигал граници, подобни на съществуващата в Стария свят, но той бе използвал конструктивна магия, намерена в Кулата. Тези конструктивни заклинания бяха създадени от древните магьосници, които притежаваха огромна сила и задълбочени познания в тази област. Зед беше споделил с внука си, че в днешно време подобни заклинания не съществуват.

Ричард определено нямаше представа как да направи заклинание, което има силата да създаде подобна граница. Нещо повече: дори да знаеше как да го стори, не можеше да разбере с какво една такава граница би помогнала. Онова, което реално бе освободено от Бандакар, бяха хората, родени без искрицата дарба — всъщност именно поради тази причина те бяха запратени отвъд планините. Императорският орден вече използваше жените от Бандакар, за да раждат деца, лишени от дарбата, и така да пречистят света от всяка следа от магията. Никой не можеше да каже докъде се е разпрострял този процес. Разплождането на жените, което явно се бяха заели да правят извергите от Ордена, щеше да им даде още деца, родени без искрицата дарба — деца, които щяха да бъдат възпитавани според каноните на Императорския орден.

Включеха ли в процеса на разплождане и мъжете, броят на тези деца щеше главоломно да нарасне. Една жена може да роди по дете годишно. Докато за същия период от една година мъжът може да зачене огромен брой деца, лишени от дарбата.

Въпреки вярата на Ордена в саможертвата, както изглежда, още не се бяха решили да пожертват жените си в името на тази кауза. Мъжете от Ордена нямаха нищо против да изнасилват бандакарските жени с обяснението, че го правят в името на доброто на човечеството. Но да пускат жените си да бъдат заплождани от други мъже — това вече беше друга работа.

Ричард не се съмняваше, че постепенно ще започнат да използват и собствените си жени за тази цел, но това щеше да стане в един следващ момент. Междувременно Орденът щеше да използва жените, взети в плен и държани като роби, и да ги пуска на мъжете от Бандакар. Завоевателният поход на Ордена в Новия свят щеше да им осигури още несметни количества жени за разплод.

Докато в древни времена жителите на Новия свят са се опитвали да ограничат разпространението на хора без дарбата, Императорският орден имаха за цел да увеличат броя им.

— Как си обясняваш факта — тихо се обърна Калан към Ричард, за да не привлече вниманието на останалите, — че вторият предупредителен маяк придобива цвета на нощен камък? Мислиш ли, че той ти показва времето, което ти остава, за да се сдобиеш с противоотровата?

Тъй като бе открил маяка съвсем наскоро, Ричард още не се беше замислял над това. Беше сигурен обаче, че е строго предупреждение. Нощният камък беше свързан с духовете на мъртвите — с отвъдния свят.

Не беше изключено, както предполагаше Калан, потъмняването да показва как се разпростира отровата в организма му — да го предупреждава, че не му остава много време. По ред причини обаче беше склонен да вярва, че не това е пълното обяснение.

— Не съм съвсем сигурен — отвърна накрая, — но не смятам, че е предупреждение за отровата. По-скоро потъмняването е свързано с отслабването на дарбата ми, показва как този процес бавно ме убива, как отвъдният свят, светът на мъртвите, постепенно ме обгръща.

Калан се притисна до ръката му — жест, който изразяваше както съпричастие, така и силна тревога.

— И аз така го изтълкувах. Но се надявах да ме обориш. Значи и двамата смятаме, че дарбата може да се окаже по-сериозен проблем от отровата — щом в крайна сметка този мъртъв магьосник е използвал маяка като предупреждение.

Ричард се запита дали статуята, кацнала на планинския хребет, носи някакви отговори. Самият той определено се чувстваше доста объркан. Но за да се качат на билото и да видят за какво става въпрос, щеше да се наложи да прекосят гола, открита местност, извън прикритието на гората.

Ричард се извърна и направи знак на останалите да се приближат.

— Предполагам, че соколите не очакват да се появим тук — обърна се той към всички, щом го наобиколиха. — Ако наистина сме успели да ги заблудим, няма да знаят в коя посока да ни търсят, така че е въпрос на шанс да ни уцелят точно тук. Надявам се да успеем да се изкачим по прохода без компанията на соколите, а следователно и на Николас.

— Освен това — допълни Том — облаците са толкова ниско, че покриват почти изцяло планината, така че и да искат, няма да могат да ни проследят.

— Вероятно си прав — съгласи се Ричард.

Ставаше късно. Някъде в далечината зави вълк. От отсрещната клисура му отвърна друг негов събрат. Явно не бяха само двамата.

Бети наостри уши към звуците и се сгуши в краката на Дженсън.

— Ами ако Николас използва нещо друго, за да ни следи? — попита Дженсън.

Кара стисна русата си плитка, спусната отпред през дясното и рамо, и огледа внимателно гъсталака.

— Какво друго? Какво имаш предвид?

Дженсън се сгуши по-плътно в наметалото си, което вятърът яростно се мъчеше да разтвори.

— Ами мисля си, че щом ни наблюдава през очите на сокол, значи може да опита и с друга твар.

— Например вълк? — попита Морещицата. — Значи предполагаш, че онзи вълк може да е изпратен от него?

— Не знам — призна Дженсън.

— Права си — намеси се Ричард. — Щом може да ни наблюдава през очите на сокол, защо да не го прави и през тези на мишка.

Том приглади назад разрешената си от вятъра коса и огледа небето с тревожен поглед.

— Защо тогава винаги досега си служеше със соколи?

— Може би, защото през техните очи покрива по-голяма площ и има чудесна видимост — подхвърли Ричард. — С мишка би му било далеч по-трудно да ни открие. Освен това си мисля, че му е особено приятно да се чувства част от тези птици, сякаш така самият той се превръща в могъщ хищник. Нали в крайна сметка ние сме неговата плячка.

— Значи според теб соколите си остават единствената ни грижа, така ли? — прекъсна го сестра му.

— Според мен предпочита да го прави през очите на соколите, но те си остават само едно от средствата му. Целта му е да залови Калан и мен. И ако се наложи, би сменил средствата си и би направил нужното, за да се добере до нас. Ако това ще му помогне, си мисля, че не би се поколебал да погледне дори през очите на мишка.

— След като целта му сте вие — обади се Кара, — значи Оуен му помага, като ви води право при него.

Ричард не можеше да не се съгласи. Но поне за момента нямаше друг изход, освен да се съобразява с желанията на Оуен. Съвсем скоро обаче възнамеряваше да започне да се съобразява единствено със себе си.

— Засега все още се опитва да ни открие — продължи Ричард, — така че очаквам, че ще продължи да използва соколите, понеже те покриват по-големи разстояния. Но тъй като прострелях няколко сокола, предполагам, че Николас знае, че сме наясно с опитите му да ни следи. И понеже и бездруго се приближаваме все повече и повече към него, ми се струва, че няма причина да не използва и друга твар, за да ни наблюдава през нейните очи, без ние да знаем това.

Думите му доста посплашиха Капан.

— Имаш предвид вълк или… или нещо друго, примерно бухал…?

— Бухал, гълъб, врабче. Предполагам, че поне докато открие местоположението ни, ще използва някаква птица.

Калан се сгуши в него, за да се предпази от вятъра. Бяха се качили достатъчно високо в планината, за да усетят първите снеговалежи. Доколкото Ричард познаваше Стария свят, тук бе твърде топло за сняг. За да вали сняг по това време на годината, явно бяха наистина доста нависоко.

Ричард посочи ледените снежинки, които танцуваха във въздуха.

— Студено ли е през зимата в Бандакар, Оуен? Пада ли сняг?

— Понякога от север нахлуват ветрове, които проникват чак до нашите земи. Случва се доста да застудее. През година-две пада и сняг, но не се задържа дълго. Обикновено зиме вали повече дъжд. Не мога да си обясня защо сега вали сняг — все пак сме още лято.

— Заради надморската височина — отвърна Ричард, оглеждайки околните зъбери.

По-нагоре снежната покривка ставаше още по-плътна, тук-там по билата бяха надвиснали страховити козирки. Придвижването из тези заснежени стръмни склонове можеше да се окаже доста опасно. За щастие приближаваха прохода, тъй че нямаше да се движат още дълго в снега. Но лютият студ щеше да продължи да ги мъчи още доста време.

— Искам да знам какво представлява онова — посочи Ричард към статуята на върха. Огледа останалите, за да види дали някой има възражения. Нямаше. — Трябва да разбера защо е там.

— Смяташ ли, че ще е добре да изчакаме до мръкнало? — попита Кара. — Тъмнината ще ни бъде добро прикритие.

— Соколите би трябвало да виждат добре в тъмното — поклати глава Ричард, — нали тогава излизат на лов. По-скоро бих предпочел да се движим из откритата местност денем, за да ги видим, когато се появят.

Ричард огъна лъка си и закачи тетивата. Извади една стрела от колчана на гърба си и я зареди, без да я опъва. Огледа небето, взря се внимателно в облаците, готов да регистрира дори най-нищожна следа от соколите. За сенките между дърветата не можеше да каже нищо, ала поне небосводът беше чист.

— Мисля, че ще е най-добре да тръгваме. — Погледът му обиколи поред лицата им, за да е сигурен, че всички го следят с внимание. — Стъпвайте по камъните, доколкото е възможно. Не ми се ще да оставяме следи в снега, които Николас да види през очите на соколите.

Всички кимнаха с разбиране и го последваха в редица, като внимателно подбираха пътя си. Оуен, който вървеше пред вечно бдителната Морещица, не изпускаше от поглед небето. Дженсън и Бети наблюдаваха гората. Под натиска на силния вятър всички вървяха приведени напред, ледените снежни стружки бръснеха безмилостно лицата им. Но беше доста трудно да се катериш по нанагорнището в този разреден въздух. Ричард усещаше болезненото жило на усилието да се впива в краката му. В дробовете му пък се врязваше острието на болката, предизвикана от отровата.

Така като гледаше отвесните скални стени от двете страни на пътеката, които чезнеха сред гъстата сметана на облаците, Ричард се съмняваше, че може да се мине от другаде, освен, ако човек не се обрече на безкрайно трудно и опасно катерене, осеяно с рискове, достатъчни да отнемат не един живот. А и при това положение не беше сигурен, че минаването изобщо е възможно.

Тук-там погледът му пробиваше през цепнатините между скалистите склонове, за да мерне тънки лъчи светлина, проникваща отвъд прохода.

Всички се изкачваха в мълчание. Сегиз-тогиз правеха кратки почивки, колкото да си поемат дъх. Не изпускаха от поглед бурното небе. Ричард мярна няколко дребни птички в далечината, но не и соколи.

Щом приближиха върха, след като доста време се бяха движили на зигзаг, за да улеснят донякъде изкачването, без да се налага да се катерят вертикално по скалните тераси, Ричард успя да разгледа по-добре статуята, кацнала на върха.

От мястото си високо в прохода той забеляза, че от двете страни на фигурата се спускат бездънни пропасти. Долу се виеха тесни клисури, от които нямаше измъкване. Дори някъде в ниското да имаше пътища, то те се разклоняваха, преди да тръгнат нагоре по склона; от релефа на местността му ставаше ясно, че пътят, който беше избрал, е единственият в тази част на прохода.

Явно на всеки, който пътува към Бандакар откъм тази страна, ще му се наложи да се изкачва към внушителния монумент.

Кацнал на един огромен каменен блок, два пъти по-висок от ръста му, Ричард най-сетне успя да огледа добре цялата статуя, охраняваща прохода.

А тя наистина го охраняваше. Това беше страж, застанал на пост.

Благородната фигура, въздигната на масивен каменен пиедестал, бдеше зорко над прохода. В едната си ръка небрежно държеше изваден в готовност меч, чието острие сочеше земята. Тялото на мъжа беше защитено с ризница, плащът му се спускаше до бедрата. От цялата му стойка лъхаше бдителност и решителност. Всичко в статуята оставяше впечатлението, че е поставена там, за да бди над земите, проснати отвъд.

Камъкът, изложен на стихиите на времето в продължение на много векове, беше излъскан, но по него все още ясно личеше всяко движение на длетото. Тази фигура бе изваяна и поставена на върха на планината с определена цел. Фактът, че се намираше насред планинската пустош, най-отгоре на проход, по който от векове не бе минавал никой, край пътека, вероятно изоставена веднага след монтирането на статуята, допълнително очароваше Ричард.

Самият той се бе занимавал с каменоделска работа и разбираше колко труд е вложен тук. Не би нарекъл това, което виждаше, майсторско изпълнение, ала си личеше размахът, с който е работено. Само като гледаше резултата, го побиваха тръпки.

— Добре поне, че не прилича на теб — прекъсна мислите му Калан.

Да, наистина — поне това бе успокоително.

Ала фактът, че фигурата стоеше на самотния си пиедестал вече хиляди години, сам по себе си беше достатъчно притеснителен.

— Интересно, защо ли вторият маяк се оказа в недрата на планината, в онази трудно проходима пещера, а не тук — отрони той.

Калан разбираше прекрасно въпроса му.

— Ако Дженсън не бе направила онова изстъпление, сигурно никога нямаше да намериш фигурката.

Ричард тръгна да заобиколи основата на статуята, като се оглеждаше внимателно — за какво, сам не знаеше. Почти веднага забеляза странната дупка в снега отстрани на пиедестала. Сякаш нещо беше стояло тук дълго време, а сега липсваше. Беше някаква следа — издайнически белег.

Оголеното място му се видя някак познато. Извади предупредителния маяк от раницата си и го огледа отдолу. Уверил се, че предположението му е в правилна посока, постави статуйката в дупката в снега. Пасна идеално.

Значи маякът е бил тук — бил е част от монументалната статуя.

— И как според теб се е озовала в пещерата тази фигурка? — попита подозрително Кара.

— Може да е паднала, съборена от вятъра — предположи Дженсън. — Тук духа доста силно. Може би вятърът я е отвял и тя се е изтърколила надолу по хълма.

— И се е търкаляла през гората, без да се спре в нито едно дърво, а после просто ей така е уцелила тесния отвор на пещерата — подхвърли Ричард, — след което, пак просто ей така, е заседнала между скалите, точно до мястото, където ти, по чисто съвпадение, се оказа заклещена.

— Ами, така като те слушам… — примигна слисано Дженсън.

Застанал най-отгоре на прохода, с лице към мястото, където бе стояла преди и отново стоеше фигурката, Ричард установи, че пред погледа му се разкрива изключителна гледка към входа на Бандакар. Планините, рамкиращи картината от двете страни, бяха наистина уникално красиви и внушителни. Възвишението, на което бе кацнал часовият, гледаше към входа на прохода между умопомрачителни заснежени върхове. Макар да се бяха изкачили толкова високо, все още се намираха в полите на същинската планина.

Статуята не гледаше напред, както би следвало да се очаква от един страж — втренченият и поглед бе насочен леко вдясно. На Ричард му се видя някак чудновато. Може би това идеше да покаже, че статуята бди над цялата околност, над всяка потенциална опасност.

От мястото си пред статуята, близо до предупредителния маяк, Ричард погледна надясно, накъдето гледаше човекът от статуята.

Видя прохода, виещ се през планината. По-нататък в далечината различи горите на запад, а отвъд тях — ниските голи планини, от където идваха.

Там някъде забеляза пролука.

Очите на човека от статуята не помръдваха от онова, което Ричард едва сега забеляза.

— Добри духове! — прошепна той.

— Какво има? — попита Калан. — Какво видя?

— Колоните на Сътворението.

Тридесет и пета глава

КАЛАН, ЗАСТАНАЛА ДО РИЧАРД, ПРИСВИ ОЧИ и се взря в далечината. От основата на статуята имаха прекрасна видимост към всички пътища, идещи от запад. Сякаш виждаха на длан половината свят. Но Калан не видя онова, което бе забелязал Ричард.

— Не мога да видя Колоните на Сътворението — рече тя.

Ричард застана зад нея и плъзна ръка пред лицето и за да насочи погледа и в правилната посока.

— Ето там. Вижда се като по-тъмно петно на фона на равнината.

Надалече Ричард виждаше по-добре от нея. На такова разстояние за Калан всичко се сливаше в общ, неясен образ.

— Ще го познаеш по белезите в земята, ето там — той посочи надясно, после леко наляво — и там. По-тъмните планини в далечината, дето се извисяват малко над останалите, имат уникален силует. Ориентирай се по тях.

— Сега, като ми ги показа, си спомних откъде идваме. Планините са ми познати.

Беше удивително, сравнявайки с изминатия път, колко високо се бяха изкачили. В далечината през погледа и се стелеше безкрайната пустош отвъд голата планинска верига; макар да не можеше да види съвсем ясно онова ужасяващо място, забеляза по-тъмното петно, за което и каза Ричард. Знаеше, че Колоните на Сътворението са там.

— Колко път е от прохода до твоите хора, Оуен? — попита Ричард. — Имам предвид другарите ти, с които сте се крили из горите.

— Но, Господарю Рал, никога не съм се озовавал в тази част на прохода. — Въпросът явно го изненада. — Никога не съм виждал статуята. Никога не съм приближавал насам. Няма как да ви отговоря на този въпрос.

— Напротив — не се съгласи Ричард. — Ако познаваш добре родината си, трябва да можеш да се ориентираш по различни отличителни белези на околността — както аз, гледайки на запад, различих пътя, по който минахме, за да стигнем дотук. Огледай планините, които се виждат през прохода, и кажи дали не забелязваш нещо познато.

Оуен го изгледа скептично, но все пак заобиколи статуята и надзърна на изток. Остана така, изложен на вятъра, загледан. Посочи един планински хребет в далечината, оттатък прохода.

— Това ми се струва познато. — Изглеждаше учуден. — Силуетът на онзи хребет. Оттук изглежда по-различно, но съм почти сигурен, че мястото е същото, за което си мисля. — Заслони очите си от свирепия вятър и продължи да се взира на изток. Отново посочи с ръка. — И онова там. Също ми е познато! — Спусна се тичешком към Ричард. — Прав сте, Господарю Рал. Виждам познати планини. — Заби поглед нейде в далечината и прошепна като на себе си: — Знам къде е домът ми, макар никога да не съм се прибирал оттук. Просто видях познати местности.

Калан никога не бе виждала човек, толкова учуден от нещо тъй обикновено.

— Е — прекъсна ентусиазма му Ричард, — на какво разстояние от тук са хората ти — как мислиш?

Оуен пак хвърли поглед през рамо.

— През низината, заобикаляме онзи хълм вдясно… — Обърна се към Ричард. — Криехме се в една местност, близо до някогашната граница, която ограждаше империята ни. Там никой не стъпва, понеже в близост до границата дебне смъртта. Не е далеч от прохода. По моя преценка, оттук е на около ден бърз ход. — След миг се поколеба. — Но аз не бива да се доверявам на онова, което виждат очите ми. Може би просто виждам нещо, което съзнанието ми иска да видя. Може би сетивата ми ме заблуждават.

Ричард скръсти ръце и се облегна на гранитната основа на статуята, взрян в далечината към Колоните на Сътворението, без да обръща внимание на съмненията на Оуен. По изражението на лицето му Калан разбра, че преценява възможностите им.

Застанала до него, понечи да се облегне на огромната статуя, но размисли и реши преди това да избърше снега от повърхността. Отдолу изплуваха букви, гравирани върху декоративната обвивка.

— Виж това… Ричард.

Той се обърна да види какво му сочи Калан и веднага се втурна трескаво да разчиства снега. Другите се скупчиха край тях, за да видят с очите си какво пише в основата на каменната статуя. Кара, застанала от другата страна на Ричард, прокара ръка и почисти целия участък.

Калан не разбираше думите. Бяха на непознат за нея език, който обаче и се видя някак познат.

— Високо Д’Харански? — попита Кара.

Ричард кимна, без да откъсва поглед от надписа.

— Явно е доста древен диалект — отрони почти на себе си, докато се опитваше да разгадае написаното. — При това такъв, с който явно не съм запознат. Може би поради отдалечеността на мястото.

— Какво пише? — полюбопитства Дженсън, докато се надигаше на пръсти между главите на Ричард и Калан, за да види надписа. — Можеш ли да го преведеш?

— Трудна работа — промърмори Ричард. Приглади косата си назад с една ръка, докато пръстите на другата бавно следваха последователността от думи.

Най-сетне се изправи и погледна Оуен, който бе застанал по-встрани и ги наблюдаваше.

Всички застинаха в очакване, докато погледът на Ричард се върна върху надписа.

— Не съм съвсем сигурен — каза най-накрая. — Доста странен начин на изразяване… — Погледна Калан. — Не мога да кажа категорично. Никога досега не бях виждал подобно изписване на високо Д’Харански. Би трябвало да знам какво пише, но май нещо не ми е съвсем ясно.

Калан си помисли, че може би проблемът не е в това, че Ричард не разбира значението на думите, а в това, че не иска да говори пред останалите.

— Добре де, може пък като поразсъждаваш, да стигнеш до някакъв смислен превод — подметна тя, за да му даде възможност да спечели време пред другите.

Ричард не се възползва. Протегна ръка и посочи думите отляво на предупредителния маяк.

— Тази половина ми е малко по-ясна. Според мен пише следното: „Бойте се от всяко разкъсване на булото връз отвъдната империя…“ Закри устата си с ръка и се замисли над останалата част от надписа.

— Другото ми е по-мътно — рече след малко. — Може би е нещо като, „…защото отвъд лежи злото: онези, които не виждат.“

— Разбира се — ядно подметна Дженсън.

Ричард отново прокара пръсти през косата си.

— Изобщо не съм сигурен в това, което казах. Има нещо, което упорито ми убягва. Ни най-малко не съм убеден, че съм прав.

— Напротив, съвсем си прав — прекъсна го Дженсън. — Онези, които не виждат магията. Поставено е от родените с дарбата, които са откъснали сънародниците на Оуен заради онова, което им е дадено по рождение. — Гневният и поглед се напълни със сълзи. — „Бойте се от всяко разкъсване на булото връз отвъдната империя, защото отвъд лежи злото: онези, които не виждат.“ Точно това се има предвид — онези, които не виждат магията.

Никой не оспори думите й. В гробната тишина се чуваше само свистенето на вятъра.

— Наистина не съм сигурен, че това е смисълът, Джен — кротко отрони Ричард.

Тя скръсти ръце и се извърна, за да погледне към Колоните на Сътворението.

Калан разбираше прекрасно как се чувства сестрата на Ричард. Знаеше какво е да си откъснат от почти всички, с изключение на хората като теб. Мнозина считаха Изповедниците за чудовища. Калан бе сигурна, че стига да имаха тази възможност, повечето хора с радост биха я заточили вдън земя — само поради факта, че е Изповедник.

Но това, че разбира чувствата на Дженсън, не означаваше, че я смята за права. Гневът на Дженсън спрямо хората, откъснали народа на Оуен от останалата част на света, бе справедлив, ала агресивността и към Ричард и останалите, притежаващи искрицата на дарбата, не бе оправдана.

Ричард насочи вниманието си към Оуен.

— Колко са другарите ти в планината, които очакват завръщането ти?

— Едва стотина.

Ричард въздъхна разочаровано.

— Е, колкото — толкова. По-късно ще мислим как да станат повече. Засега искам да отидеш и да ми ги доведеш. Ще те чакаме тук. Това ще бъде щабът ни, от който ще разработваме стратегията си за изгонването на Ордена от Бандакар. Ще разположим бивака си ей там долу, сред дърветата, където ще сме добре защитени.

Оуен огледа падината, накъдето сочеше Ричард, после вдигна очи към родината си в далечината. След малко смутено се извърна към Ричард.

— Но, Господарю Рал, вие сте този, който трябва да ни дари свободата. Защо не дойдете с мен при хората ми, щом искате да ги видите?

— Защото според мен тук ще сме на по-сигурно място от онова, на което се намират в момента. Орденът вероятно вече знае къде се крият.

— Напротив, Орденът няма никаква представа, че има хора в планината.

— Заблуждавате сами себе си. Онези мъже може да са груби и недодялани, но не са глупави.

— Но ако наистина знаят за другарите ми в планината, защо не са дошли да ги заловят?

— Ще го направят — отвърна Ричард. — Щом решат, че е дошъл моментът, ще го направят. Засега другарите ти не представляват опасност за тях, така че Орденът няма смисъл да хаби сили и средства, за да ги залови. Но рано или късно и това ще стане, понеже те не биха допуснали някой да остане с впечатлението, че може да се измъкне от лапите на Императорския орден.

Искам хората ти да се махнат от там и да се скрият на място, където никога не са били — тук. Искам Орденът да реши, че са се махнали, че са избягали, за да не тръгне да ги преследва.

— Да, може би наистина имате право — отрони Оуен, след като помисли малко.

Том се отдалечи към другия край на статуята, хем да стои на пост, хем да остави Дженсън насаме. Изглеждаше толкова ядосана, че като че ли бе най-добре да бъде оставена на мира. Том се чувстваше някак виновен, задето се е родил с искрицата на дарбата и можеше да вижда магията. Това го свързваше с хората, прокудили родените като Дженсън отвъд планината.

— Искам да отидеш с Оуен, Том.

Дженсън се обърна към брат си и отпусна ръце.

— Защо го пращаш с него? — Тонът и изведнъж бе изгубил остротата си.

— Да, наистина, защо да идва с мен? — попита и Оуен.

— Защото искам да съм сигурен, че ти и хората ти ще се върнете при нас. В случай че си забравил, имам нужда от противоотровата. Колкото повече хора знаят къде е скрита тя, толкова по-добре. Искам да знам, че не са застрашени по никакъв начин от Ордена. Какъвто е русокос и синеок, Том идеално ще се слее с хората от твоя народ. Ако някъде по пътя срещнете войници от Ордена, ще го вземат за ваш човек. Том ще се погрижи всички вие да се върнете тук.

— Но това може да се окаже опасно — намеси се Дженсън.

Ричард я изгледа от упор. Не каза нищо. Просто изчака да види дали сестра му ще се осмели да се противопостави на решението му. Накрая тя се предаде и извърна глава встрани.

— Сигурно си прав — отрони.

— Освен това искам да се опиташ да ми набавиш и някои неща — продължи Ричард към Том. — Бих те помолил да ми оставиш брадвичката си, ако нямаш нищо против.

Том кимна и свали оръжието от колана си. Ричард посегна да го вземе, като в същото време започна да изрежда цял списък с неща, които Том трябваше да донесе в новия им бивак — някои инструменти, малко дървен материал, лепило за кожа, корда, кожа и още някои неща, които Калан не успя да чуе.

Том отпусна ръка на колана си.

— Добре. Не ми се вярва да намеря всичко. На всяка цена ли трябва да доставя всичко? Дори ако това ме забави?

— Не. Нещата ми трябват, но по-важното е да доведеш хората. Виж какво можеш да намериш без проблеми и се връщай тук с Оуен и хората му колкото се може по-скоро.

— Разбрах. Кога тръгваме?

— Веднага. Нямаме време за губене.

— Веднага ли? — не повярва на ушите си Оуен. — След час-два ще мръкне.

— Тези час-два може да се окажат ужасно важни. Не ги губете.

Калан разбра какво точно има предвид Ричард: проблемът с отровата или угасването на дарбата. Тя виждаше с очите си колко мъчителни стават главоболията, причинени от дарбата му. Едва се сдържаше да го прегърне, да го утеши, да облекчи болката му, ала не можеше просто ей така да се хвърли в обятията му; чакаше ги доста работа. Погледна фигурката, поставена върху пиедестала на монументалната статуя. Половината от кехлибарената повърхност вече беше придобила цвета на нощен камък — бе станала черна и мъртва като сърцето на отвъдния свят.

Том метна раницата си през рамо.

— Ще се грижиш за тях, нали, Кара? — смигна и той. Тя му се усмихна приятелски. — Значи, до след няколко дни. — Махна им за сбогом, погледът му се задържа върху Дженсън. Само след миг направи знак на Оуен и двамата се запътиха към целта си.

Кара скръсти ръце и премери Дженсън с поглед.

— Голяма си глупачка, ако не изтичаш да го целунеш и да му пожелаеш лек път.

Дженсън се поколеба, но след миг вече летеше след Том. Бети хукна след нея.

Ричард пъхна статуйката в раницата си и грабна лъка, опрян на голямата статуя.

— Да вървим да намерим подходящо място за бивак сред дърветата.

Ричард, Калан и Кара заслизаха към вековната борова гора, която щеше да им осигури добро прикритие. Калан си помисли, че доста време бяха прекарали на открито. Беше само въпрос на време, докато соколите ги открият — докато Николас надуши дирите им.

Въпреки смразяващия студ Калан знаеше, че няма да могат да си запалят огън — соколите можеха да забележат дима и да ги открият. Изходът бе да си стъкмят закътан заслон. Калан с удоволствие би се пъхнала в някой хралупест бор, ала не бе сигурна дали това дърво изобщо вирее в Стария свят, така че желанието и едва ли бе осъществимо.

Докато подбираше внимателно пътя си, като гледаше да върви само по камъните и да не оставя следи в снега, погледът и се стрелкаше към надвисналите облаци. Човек винаги можеше да се надява на затопляне, при което снегът да обърне на дъжд. При всички положения ги очакваше неприятно студена нощ.

Докато се спускаха на зигзаг по стръмната пътека, Дженсън, следвана неотлъчно от Бети, се върна и ги настигна. Вятърът ставаше все по-студен, снеговалежът сякаш се усили.

Щом стигнаха на по-равен участък от пътя, Дженсън стисна Ричард за ръкава.

— Съжалявам, Ричард. Не исках да избухвам. Знам, че не ти си прогонил онези хора. Знам, че нямаш никаква вина. — Подръпна въженцето на Бети и нави една част около ръката си. — Просто се ядосах на отношението към тези хора. Аз съм като тях и това ме вбесява.

— Права си да се гневиш срещу начина, по който са се отнесли с тях — отвърна Ричард и продължи напред, — но не, защото намираш нещо общо със себе си.

Изненадана от думите му, дори сякаш леко засегната, тя не помръдна.

— Какво искаш да кажеш?

Ричард спря и се обърна към нея.

— Този начин на мислене е типичен за Императорския орден. И за сънародниците на Оуен. Това е израз на тенденцията да се внушава необосновано чувство за превъзходство или вина у хора, които споделят някакво общо качество или умение.

Императорският орден иска да те накара да повярваш, че твоето достойнство, че най-ценното нещо в живота ти или пък порочната ти същност се коренят изцяло във факта, че принадлежиш към определена група хора; според тях свободната воля на човек или няма никаква сила, или изобщо не съществува. Те искат да те накарат да повярваш, че всички хора представляват взаимозаменяеми безлични членове на една или друга общност, обединена от ясни и предопределени характеристики; че хората са обречени да живеят чрез груповата си идентичност, че ги движат общи стадни чувства и не могат да се борят за личното си щастие, тъй като лично, независимо щастие изобщо не съществува. Тъй като съществува само колективно щастие.

Те вярват, че един човек може да се издигне, когато е избран да получи признание, понеже общността, в която живее, трябва да бъде почетена и трябва да и се избере представител, който да получи отличието за себестойност. И само отразената от това отличие светлина може да озари и другите членове на общността.

Ала удостоените с това отличие живеят с тревожното съзнание, че то е въпрос на мнима компетентност. Човек никога не се чувства истински удовлетворен, понеже никой не може да излъже самия себе си. Най-накрая, понеже това признание е фалшиво и дадено поради принадлежността на някого към определена група, то следва да бъде поддържано единствено посредством сила.

Това омаловажаване на човечеството, дамгата, която Орденът поставя върху всички хора, е тяхната върховна присъда над ограничения откъм способности човешки род.

Когато насочваш срещу мене гнева си заради нещо, заложено от някой друг, значи ме смяташ за виновен за чужди престъпления. Същото е когато някой твърди, че съм чудовище, понеже баща ми е бил чудовище. Обратното — ако се възхищаваш на някого само защото считаш, че общността, към която принадлежи, заслужава възхищение, значи отново си подвластен на същия порочен морал.

Императорският орден твърди, че никой няма право да постига нещо със собствени усилия, да направи непосилното за другиго; ето защо според тях магията трябва да бъде изкоренена от лицето на земята. Според тях магическите способности са нещо порочно, понеже се коренят в злото на егоизма, и като така плодовете на тези способности са белязани с това зло. Ето защо Орденът учи, че всичко постигнато трябва да бъде пожертвано за хората, които нямат никаква заслуга за него. Те защитават тезата, че единствено посредством такава жертва въпросните плодове ще бъдат пречистени и годни за употреба.

Ние от своя страна сме на мнение, че животът на всеки човек е ценен сам по себе си и че всичко, което постигне даден човек, го постига сам за себе си.

Никой, освен самия ти, не може да ти спечели самоуважение. Всяка общност, която ти предлага подобно нещо или го изисква от теб, е опасана от оковите на робството.

Дженсън дълго не отмести поглед от очите му. Най-сетне на устните и блесна усмивка.

— Значи, затова винаги съм искала да ме приемат заради самата мен, заради това, което съм, и съм считала, че не е честно да бъда преследвана заради даденото ми по рождение.

— Да. Ако искаш да се гордееш със себе си заради постигнатото със собствени усилия, не си позволявай да бъдеш прикована до една или друга общност; не го прави и с другите. Остави всеки сам да докаже себе си и да спечели твоята оценка.

Това означава, че хората не би трябвало да ме мразят заради факта, че баща ми е бил лош човек, нито пък да ме уважават заради добродетелите на дядо ми. Аз имам право да живея собствения си живот, да градя сам своето лице пред света. Ти си Дженсън Рал и животът ти представлява онова, което сама направиш от него.

Изминаха останалата част от пътя в мълчание. Дженсън дълго разсъждава над думите на брат си.

Щом навлязоха сред дърветата, Калан мигом се почувства по-добре под короните на вековните борове, но истински си отдъхна едва когато потънаха в меката прегръдка на по-ниските и кичести балсамови дървета. Продължиха да си проправят път в гъстата гора, в безмълвната самота на величествените дървета и още по-надолу по хълма, до една скална стена, предлагаща добра закрила от природните стихии. Нямаше да е трудно да натрупат клони и да си построят относително уютно местенце за пренощуване.

С брадвичката на Том, Ричард отсече няколко прави и по-яки клона, които да послужат за основните греди, опрени в скалата. Докато ги привързваше един за друг с помощта на жилави коренища, Калан, Дженсън и Кара се пръснаха да събират по-дребни клони, част, от които да застелят на пода и друга част, за да покрият гредите.

— Как възнамеряваш да отървеш Бандакар от Ордена, Ричард? — попита Дженсън, докато влачеше няколко клона към бивака.

Той метна върху пристегнатите колове един доста голям клон и го привърза с дълго коренище.

— Не знам дали изобщо ще успея. Първата ми грижа е да си осигуря противоотровата.

Дженсън го изгледа леко изненадана.

— Но нима няма да помогнеш на тези хора?

Той я стрелна с поглед през рамо.

— „Тези хора“ ме отровиха. Откъдето и да го погледнеш, си беше опит за убийство — не им ли свърша мръсната работа, ще ме оставят да умра, без изобщо да им мигне окото. Те ни имат за диваци, смятат, че стоят по-високо от нас. Според тях нашият живот не струва нищо, понеже ние не сме членове на тяхното общество. Аз обаче възнамерявам най-напред да се погрижа за собствения си живот — да намеря противоотровата.

— Разбирам — Дженсън му подаде следващия клон. — Но въпреки това мисля, че ако помогнем за унищожението на Ордена и Николас, които вилнеят из тези земи, ще помогнем на самите себе си.

— Съгласен съм — усмихна се Ричард — и ще направим, каквото е по силите ни. Но за да им помогнем наистина, трябва да убедя Оуен и другарите му, че е важно сами да си помогнат.

Кара се изсмя презрително.

— Хубав номер — да научиш агнетата да станат вълци.

Калан беше съгласна с Морещицата. Според нея щеше да е по-трудно да убедят Оуен и другарите му да се защитават, отколкото Ричард и останалите четирима сами да освободят Бандакар от Императорския орден. Какво ли беше намислил Ричард?

— Е, след като всички сме в кюпа — заключи Дженсън, — след като на всички ни предстои да застанем лице в лице с Ордена в Бандакар, не мислите ли, че имам право да знам всичко? Че няма да е зле най-сетне да споделите с мен за какво са всичките тия погледи и шушумушения?

Ричард изгледа Дженсън, след което очите му отново намериха Калан.

Калан пусна клоните, които бе събрала, близо до заслона.

— Мисля, че е права.

Ричард не изглеждаше особено доволен, но след малко кимна и също преустанови работата си.

— Преди близо две години Джаганг по някакъв начин успя чрез магически средства да ни докара чумна епидемия. В самата чума нямаше нищо магическо — беше си най-обикновена чума. Тя плъзна из градовете, покосявайки десетки хиляди души с един замах. Тъй като епидемията бе задействана с помощта на магия, аз намерих начин да я спра също с помощта на магия.

Калан не вярваше, че Ричард може да предаде с няколко простички изречения целия онзи кошмар така, че човек да получи макар и най-обща представа за целия ужас, който бяха преживели. Изражението на лицето на Дженсън обаче и показа, че тя е успяла да съпреживее макар и отчасти случилото се.

— За да може Ричард да се завърне от мястото, където бе отишъл, за да спре чумата — продължи Калан, отгръщайки още малко завесата, — трябваше самият той да се зарази. Ако не го бе сторил, щеше да живее, но в абсолютна самота и щеше да си отиде от този свят сам, без никога повече да види нито мен, нито когото и да било другиго. Той избра да се зарази, но да може да се върне и да ми каже, че ме обича.

Дженсън я гледаше ококорена.

— Нима ти не го знаеше?

В отговор Калан се усмихна с горчивина.

— Не мислиш ли, че майка ти би се върнала от онзи свят само за да ти каже, че те обича, въпреки че ти го знаеш?

— Предполагам, че би го направила. Но защо е трябвало да се заразиш, за да се завърнеш? Откъде да се завърнеш?

— От едно място, наречено Храмът на ветровете, което отчасти се намира в отвъдния свят. — Ричард махна с ръка към прохода. — Така както онази граница е била хем в света на мъртвите, хем в същото време тук, в този свят. Може да се каже, че Храмът на ветровете бе нещо подобно. Той беше скрит в отвъдния свят. Тъй като трябваше да прекося някаква граница, да мина през отвъдния свят, духовете ми определиха цена, която трябваше да заплатя, за да се завърна в света на живите.

— Духовете ли? Значи си видял духовете? — попита Дженсън. Щом Ричард кимна утвърдително, тя попита: — И защо ти дадоха такава цена?

— Духът, определил цената за моето завръщане, бе Мрачният Рал.

Дженсън зяпна.

— Когато открихме Господаря Рал — намеси се Кара, — той бе с единия крак в гроба. Майката Изповедник предприе опасно пътешествие с Плъзгата, съвсем самичка, за да му донесе лек. Тя успя да се върне, когато Господарят Рал бе на косъм от смъртта.

— Успях да му донеса една магия — обясни Калан. — Донесох му нещо, което притежаваше силата да неутрализира чумата, причинена му от магията на Джаганг. Магията, която призовах, за да сторя това, бе трите Хармонии.

— Трите Хармонии ли? — попита Дженсън. — И какво представляват те?

— Ами един вид магия от отвъдния свят. С тяхна помощ човек може да остане от тази страна на живота, да не прекрачва границата със смъртта.

За жалост, а може би за късмет, тогава не знаех нищо повече за тези Хармонии. Оказа се, че са били създадени по време на Голямата война, за да сложат край на магията. Хармониите са същества, но без души. Те идват от отвъдния свят. И унищожават магията в този свят.

Дженсън изглеждаше все по-объркана.

— И как е възможно това?

— Нямам представа какво точно правят. Но присъствието им в този свят, тъй като принадлежат към света на мъртвите, води до унищожаване на магията.

— А не можете ли да се отървете от тези Хармонии? Няма ли начин да ги пратите обратно?

— Вече го направих — отвърна Ричард. — Но докато бяха тук, в този свят, магията започна да линее.

— Очевидно процесът, който задействах, когато извиках Хармониите в света на живите — допълни Калан, — е отприщил лавина от събития, които продължават да се случват и до днес, въпреки че Хармониите са изпратени обратно в отвъдния свят.

— Не знаем дали е така — прекъсна я Ричард.

— Ричард е прав — продължи Калан към Дженсън, — не знаем нищо със сигурност, но имаме причина да смятаме, че наистина е така. Ето, че границата, отделяща Бандакар, вече не съществува. Доколкото успяхме да разберем, тя се е сринала горе-долу по времето, когато освободих Хармониите. Това е една от грешките, за които ти говорих — нали помниш?

Без да откъсва очи от Капан, Дженсън най-сетне кимна.

— Но ти не си го направила с намерението да навредиш на хората. Не си знаела, че ще стане така. Не си имала представа, че тази граница ще падне, че Орденът ще се възползва от възможността и ще дойде да издевателства над народа на Бандакар.

— Нима има някакво значение дали съм искала или не? Важен е резултатът. Аз съм причината това да се случи. Аз съм причината магията да започне да губи силата си. Заради онова, което сторих, измряха толкова много хора в Бандакар, а още толкова се скитат по широкия свят, където скоро ще започнат да правят онова, което са правили в древни времена — да разпръсват семето на лишените от дарбата хора. Скоро ще навлезем в епоха, лишена от каквато и да било магия. И всичко това ще се случи заради мен — заради онова, което сторих.

Калан усети ръката на Ричард да се плъзга около кръста и.

— Аз винаги съм живяла в свят, в който е имало магия — рече накрая тя. — Една от причините, накарала ме да приема поста на Майката Изповедник, беше желанието ми да помагам на хората, които не могат сами да се защитят. Аз самата съм изтъкана от магия — магията е неразделна част от моето същество. Виждала съм много прекрасни, великолепни неща, сътворени с помощта на магията и те са част от света на живите.

— Значи се страхуваш, че си поставила началото на края на онова, което обичаш най-много в живота си.

— Не че го обичам най-много — усмихна се Калан. — Станах Майка Изповедник, понеже вярвам в законите, предназначени да защитават хората, да дават на всеки право да живее собствения си живот. Не искам на един скулптор да бъде отнета възможността да вае скулптурите си, или да бъде заглушен гласът на един певец, или да бъде отнето правото на човека да взима свои решения. Нито пък искам хората да бъдат ограбени от възможността да постигат с магия онова, което искат.

Не става въпрос за самата магия, а за онова, което води тя със себе си. Искам всички цветя, в цялото им разнообразие, да имат възможност да цъфтят. Ти също си красива, Дженсън. Не искам да изгубя и теб. Всеки има право да живее. Самата идея, че може да бъде избран нечий живот пред живота на другиго, за мен е дълбоко неприемлива.

Дженсън прие с усмивка ръката на Калан върху лицето си.

— Предполагам, че в един свят, лишен от магия, бих имала шанса да стана кралица.

— Кралиците също се кланят на Майката Изповедник — намеси се пътьом Кара, продължила да влачи клони за заслона, — не го забравяй.

Тридесет и шеста глава

КАПАКЪТ НА САНДЪКА ВНЕЗАПНО СЕ ВДИГНА и вътре нахлу светлина. Ръждивите панти изскърцаха, сякаш възмутени от безпокойството. Зед присви очи, заслепен от ярката дневна светлина. Месести мъжки ръце захлопнаха капака на мястото му. Ако имаше и сантиметър луфт във веригата около врата на магьосника, би подскочил, щом тежкият капак се захлопна, посипвайки го с дъжд от прахоляк и ръждиви стружки.

Изненадан от ярката светлина и завихрената димна завеса впоследствие, Зед не виждаше почти нищо. Не му помогна и фактът, че късата верига бе закована за центъра на пода, оставяйки му възможност да повдигне главата си едва с няколко сантиметра. С ръце на гърба, оковани в белезници, той нямаше какво друго да стори, освен да остане да лежи на пода.

Беше принуден да лежи на една страна, с врат, прикован съвсем близо до пода, но при внезапното отваряне на капака поне успя да се наслади на глътка чист въздух. Жегата в сандъка беше непоносима. Няколко пъти, когато бяха спирали за нощувка, Зед получи по малко водица. Но беше крайно недостатъчно. Двамата с Ейди получаваха ограничено количество храна, но в случая водата му бе необходима повече от храната. Имаше чувството, че ще пукне от жажда. Не можеше да мисли почти за нищо друго освен за вода.

Вече не знаеше откога го държат заключен в тесния му затвор, но бе доста учуден, че изобщо е жив. Сандъкът подскачаше, натоварен в някаква каруца, която се кандилкаше по дълъг, черен, криволичещ път. Единственото му предположение бе, че го водят при император Джаганг. Знаеше още и че ще съжалява горко, ако в края на това пътуване все още е жив.

На няколко пъти в душната жега на сандъка бе очаквал, че всеки един момент ще изгуби съзнание и ще умре. На моменти дори копнееше да умре. Беше убеден, че ще е по-добре да потъне в прегръдката на смъртта, отколкото да види какво го очаква в края на пътя. Но така или иначе нямаше избор; контролът, който Сестрата упражняваше върху него посредством Рада’Хан, не му позволяваше да се удуши с веригата, а и както се оказа, бе доста трудно да пожелае сам смъртта си.

Зед, с привързана почти неподвижно към пода глава, се опита да надзърне навън, но видя само късче небе. До слуха му достигна отварянето на друг капак. Закашля се, задавен от нов облак прах. Чу как Ейди също се дави, но не знаеше дали да се радва, че и приятелката му е още жива, или да съжалява за онова, което тя, също като него, трябваше да изтърпи.

В известен смисъл Зед беше подготвен за предстоящите му изтезания. Нали е магьосник — бе преминал през тестове за поносимост към болката. Страхуваше се от изтезанията, ала щеше да му се наложи да ги търпи, додето накрая се раздели с живота си. Какъвто беше слаб, се надяваше да не отнеме много време. В известен смисъл времето, прекарано в изтезания, бе като стар познат, който се връщаше да го навести отново.

Но изтезанията, на които щяха да подложат Ейди, го притесняваха повече от неговите собствени. Най-много от всичко ненавиждаше да измъчват други хора. Не искаше да мисли, че старата му дружка ще трябва да изтърпи всичко това.

Щом капакът на другия сандък се отвори, каруцата се разклати. Някой явно смушка Ейди, защото се чу как тя изкрещя.

— Мърдай, дърто, трябва да стигна до ключалката!

Зед чу как обувките на Ейди простъргаха по дървото, щом тя, с ръце, оковани на гърба, се опита да изпълни заповедта. Ако се съди по тъпия звук от удар на юмрук в тялото и, явно не се бе справила особено добре. Зед затвори очи, но повече му се искаше да може да захлопне ушите си.

Предната част на сандъка, в който държаха магьосника, се стовари с трясък и вътре нахлу светлина и прахоляк. Върху него падна нечия сянка. С почти залепено до пода лице, Зед нямаше как да го види. Към него се протегна нечия огромна лапа, която пъхна ключ в ключалката на сандъка му. Зед се постара да държи главата си максимално изпъната, за да не затруднява движенията на мъжа. Усилията му спечелиха само тежък удар в слепоочието. Ушите му засвистяха.

Ключалката най-сетне поддаде. Огромната лапа сграбчи Зед за косата и го извлече като чувал просо от сандъка, за да го захвърли в каруцата. Зед стисна устни, за да не изкрещи от болка, щом кокалестото му тяло се стовари с трясък върху дъските. След още миг тупна тежко в пръстта долу.

Замаян, с бучащи уши, магьосникът понечи да се изправи, щом го ритнаха, разбрал смисъла на безмълвната заповед. Изплю пръст. С ръце на гърба му беше трудно да се подчини. След още три ритника един здравеняк го сграбчи грубо за косата и го вдигна.

Сърцето на Зед потъна в петите, щом установи, че се намират насред многочислена армия. Цялото поле, докъдето му поглед стигаше, беше залято от океан от хора в еднакви униформи. Значи явно бяха пристигнали.

С крайчеца на окото си мерна Ейди да седи в прахта близо до него с отпусната напред глава. Бузата и бе цялата мораво синя. Чародейката не вдигна глава дори когато върху нея се плъзна нечия сянка.

Пред двамата застана жена в дълги развлечени дрехи, която отклони вниманието му от вражеските сили. Зед разпозна кафявата вълнена рокля. Беше същата Сестра на мрака, която сложи на вратовете им яките. Не знаеше името и, тя не се бе представила. Всъщност откакто ги хвърлиха в дървените сандъци, тя изобщо не им бе проговорила. Сега се беше извисила над тях като строгата гувернантка на непослушни хлапета.

Халката на долната и устна, която показваше, че е робиня на императора, мигновено я срина в очите на Зед.

Земята наоколо беше застлана с конски фъшкии, повечето, от които — но не всички — бяха изсъхнали. Зад гърба на Сестрата, на пръв поглед напълно хаотично сред войниците, бяха завързани коне. Кавалерийските коне имаха вид на добре гледани. Товарните не изглеждаха чак толкова здрави. Сред конете и мъжете се виждаха каруци и купища провизии и снаряжение.

Носеше се отвратителна воня на плитки отходни ями, коне, тор и възкиселата всеобща миризма на голям брой мъже, които наскоро не са посрещали обичайните си хигиенни нужди. Един от хилядите готварски огньове в околността се оказа съвсем близо до тях и пламъците му лумнаха в лицето на Зед.

Във въздуха летяха рояци комари, папатаци и мухи. Най-ужасни бяха мухите. Ухапванията от комарите сърбяха впоследствие, докато мухите жилеха незабавно и изключително жестоко. Както бе с оковани на гърба ръце, Зед не можеше да стори нищо друго, освен да мята глава във всички посоки, за да им попречи да се навират в носа и очите му.

Двамата здравеняци, които бяха освободили Зед и Ейди от сандъците, чакаха търпеливо встрани. Зад жената се простираше необятен по числеността си военен лагер. Навсякъде щъкаха мъже, едни погълнати от работата си, други отпуснати край огньовете, трети увлечени в различни игри. Бяха облечени най-разнообразно — от кожени доспехи, метални ризници и колани с шипове до пелерини, мърляви туники и дрипави панталони. Повечето бяха небръснати, а всички до един бяха мръсни като подивели котки, принудени да живеят в дива изолация. Зад всичко това се стелеше един постоянен общ звуков фон, състоящ се от нестихващи крясъци, подсвирквания, писъци и смях, подрънкване на оръжия, удари на чукове, дращене на триони. От време на време над монотонния шум се извисяваше по някой нечовешки писък, роден от неописуема болка.

Хиляди палатки от всякакъв вид и големина, като листа след силен вятър, застилаха хълмистата местност в полите на високите планини на изток. Много от палатките бяха накичени с плячкосани вещи; на входа — раирана завеса, отпред — столче с походна маса, тук-там се развяваше дамско бельо, като знамето на завоевател. Из целия лагер, без видим план и ред, се мяркаха коне, каруци и амуниции. Пръстта бе стрита на ситен пясък от това бурно море от хора, съставляващо град, лишен от улиците и площадите си.

Мястото представляваше солта на най-долните слоеве на човешкия род — многобройна сган от необуздани диваци, чиято цел в живота се ограничаваше до нуждите им в конкретния момент. Макар командирите и по-висшите офицери да имаха своите планове и цели, редовите войници бяха лишени от всякакъв поглед в бъдещето.

— Негово сиятелство иска и двама ви — рече Сестрата, гледайки ги от високо.

Зед и Ейди не отвърнаха. Здравеняците ги вдигнаха на крака. С по един здрав ритник им показаха, че трябва да последват Сестрата, тръгнала на крачка пред тях. Зед забеляза, че ги ескортират още десетина войници.

Каруцата ги бе свалила в края на един път, виещ се през почти целия лагер. Наблизо бяха спрени цяла редица каруци, а зад тях имаше портал, който явно въвеждаше в нещо като вътрешен лагер — вероятно бивака на командния състав. Той бе охраняван от въоръжени до зъби стражи, около които кипеше ежедневният живот на редовите войници, които се хранеха, играеха на зарове, залагаха, разменяха си плячкосани вещи, майтапеха се, разговаряха и пиеха, като в същото време хвърляха по едно око на затворниците.

На Зед му хрумна, че ако изкрещи, че той е хвърлил светлинната мрежа, изтрепала и ранила толкова много техни другари, мъжете може и да се разбунтуват, да се нахвърлят върху им и да ги убият, преди Джаганг да има възможност да осъществи пъклените си планове спрямо тях.

Зед понечи да отвори уста и да изкрещи, но в същия миг видя как Сестрата го поглежда през рамо. Силата, с която тя го контролираше чрез Рада’Хан, заглушаваше гласа му. Нямаше да може да каже нито дума, докато тя не му разреши.

Сестрата ги водеше покрай наредените една до друга каруци, сред които бе и тази, с която бяха докарани двамата пленници. Каруците бяха общо петнайсетина, като нито една не навлизаше в строго охранявания периметър, където бяха разположени по-големите и спретнати палатки. Всички каруци бяха натоварени с щайги и кошове.

Изведнъж Зед разбра. Това бе керванът, натоварен с плячкосаното от Магьосническата кула. С този керван, изминал целия път от Ейдиндрил до лагера, бяха дошли и двамата пленници. Каруците бяха натъпкани догоре с вещи, които онези лишени от дарбата мъжаги бяха изнесли от Кулата по заповед на Сестрата. Зед не смееше и да си помисли какви безценни и изключително опасни предмети са натоварени там. В Кулата имаше неща, които ставаха опасни още щом бъдат изнесени извън охраняващите ги щитове. Имаше редки магически предмети, които, отделени от защитната си среда, например тъмнината, дори за съвсем кратко време, губеха силата си.

Из охраняваната зона кръстосваха стражи, навлечени с кожи и ризници и въоръжени с пики с дълги стоманени остриета и подсигурени с наточени ножове, огромни извити ятагани, мечове и боздугани. Тези мрачни стражи бяха по-едри и изглеждаха по-застрашително от редовите войници от периферията на лагера, които сами по себе си също нямаха особено приветлив вид. Елитните стражи в охраняваната зона бдяха зорко над поверения им периметър, докато колегите им от външната част си гледаха своята работа.

Стражите поведоха Сестрата, Зед и Ейди през шпалир от копия. Най-напред стигнаха до по-малките сред елитните палатки. Всичките бяха заоблени и с еднаква големина. Зед предположи, че това са палатките за обслужващия императора персонал — за неговата лична прислуга и роби. Дали и всички Сестри не живееха именно тук?

По-нататък пред погледа им, на фона на меката следобедна светлина, се въздигаше великолепната гледка на разкошните шатри на императора и неговия антураж. Несъмнено част от удобните жилища в централната зона, заобиколена от палатките на обслужващия персонал, бяха предназначени за офицерите от висшия команден състав, за високопоставените особи и най-доверените съветници на императора.

Зед горко съжали, задето нямаше възможност да запрати срещу тях нова светлинна мрежа. Едва ли щеше да му се удаде втора възможност да прониже Императорския орден право в сърцето.

Но все пак беше наясно, че каквато и суматоха да предизвика, резултатът ще е само временен. Не след дълго местата на загиналите висши военни щяха да бъдат заети от следваща партида безмилостни зверове. За да бъде премахната заплахата, носена от Императорския орден, не бе достатъчно да бъде унищожен Джаганг. Вече дори не беше сигурен дали изобщо има някакъв ефективен начин светът да бъде отърван от игото на Ордена.

Въпреки всеобщото и опростенческо схващане Джаганг не бе движещата сила на тази агресия. Действията на Императорския орден се определяха от една зловеща идеология. За да съществува, тя не можеше да позволи съществуването на щастлив и независим живот, при положение, че в резултат на философията, разпространявана от Императорския орден, неизброими човешки маси бяха подложени на гнет и страдания. Свободата и последвалият разцвет в живота на хората от Новия свят подложиха на съмнение всичко, което се опитваше да проповядва Орденът. Според него успехът опорочава човека и постигането му е голям грях. А греховете трябва да се унищожават в името на по-висшето добруване. Ето защо освобождаването на Новия свят следва да бъде смазано и преустановено.

— Тези ли? — попита един късо подстриган гвардеец. С халките, висящи от носа и ушите, приличаше на наконтено за пролетния карнавал угоено прасенце. Само дето карнавалните прасенца би трябвало да са измити и чистички и да миришат малко по-приятно.

— Да — отвърна Сестрата. — И двамата — както бе разпоредено.

Погледът на мъжа огледа педантично и бавно най-напред Ейди, после и Зед. На смръщеното му лице се четеше възмущение от видяното, което мъжът явно възприемаше като въплъщение на злото. След като регистрира яките, които двамата пленници носеха и които показваха, че те по никакъв начин не могат да изложат императора на риск, гвардеецът отстъпи встрани и ги пусна да минат през втората барикада от копия отвъд палатките на помощния персонал, прислугата и робите. Погледът му изпрати грешниците по пътя, който щеше да ги срещне със справедливата им съдба.

От вътрешната част на лагера мигом наизскачаха други мъже, които наобиколиха пленниците. Зед забеляза, че новите им стражи са облечени по-прилично. Носеха горе-долу еднакви униформи и ризници, пристегнати с тежки кожени колани и препасани с обковани с метални плочки ремъци през гърдите. По всичко личеше, че това са елитни гвардейци. Оръжията, увесени на широките им колани, бяха повече и по-добре изработени. В движенията им Зед разпозна не просто обикновени наборни войници, а специално обучени и опитни в изкуството на войната кадри. Това бяха елитните телохранители на императора. Зед погледна с копнеж почти пълната кофа с вода, оставена за дежурещите в жегата часови. Един уважаващ себе си император не би допуснал елитните му гвардейци да припаднат на поста си поради липса на вода. Тъй като предварително знаеше отговора, Зед изобщо не си направи труда да помоли за глътка. С периферното си зрение мярна Ейди, която също облизваше напуканите си устни, но не казваше нищо.

Най-отгоре на един хълм бе разположена най-голямата и най-пищната от всички шатри, влизащи в състава на достатъчно внушителните, но не толкова високопоставени покои, приютяващи кралската свита. Императорската шатра приличаше повече на походен дворец, отколкото на палатка. Покривът и бе увенчан от три островърхи кули, от които се вееха разноцветни знамена. Външните стени бяха украсени с ярки везани пана. Горещият вятър лениво полюшваше червени и жълти флагове. Благодарение на многото пискюли и серпантини, окачени къде ли не, цялата композиция приличаше на централната шатра на пищен карнавал.

Един от часовите на входа изгледа Зед строго, след което повдигна завесата от агнешка кожа, украсена със златни гербове и сребърни медальони, за да ги пусне вътре. В следващия миг Зед усети как в рамото го пронизва нещо остро и болката го накара да се хвърли по лице на пода. Той успя да припълзи напред през прага, за да се озове в оскъдно осветено помещение. Ейди бе плътно зад него.

От вътрешната страна стените бяха облицовани с меки килими, които поглъщаха цялата глъчка на огромния лагер отвън. На пода покрай стените бяха натрупани стотици копринени възглавнички, извезани със сърма. От тавана на сумрачното помещение висяха разноцветни пана, които играеха ролята на паравани. Малки отвори, премрежени с прозирна материя, възпрепятстваха свободното нахлуване на светлина, ала позволяваха на въздуха да циркулира свободно из вътрешността на разкошната шатра. За да се вижда все пак, бяха запалени лампи и свещници.

Горе-долу в средата на помещението, малко по-навътре, имаше резбован стол, драпиран богато с червена коприна. Дори това да бе императорският трон, Джаганг не седеше в него.

Зед и Ейди бяха наобиколени от няколко стражи, един, от които потъна зад близката платнена стена, зад която се провидя слабо сияние. Мъжете в близост до Зед воняха на пот. По обувките им имаше конски тор. Въпреки усилията всичко да изглежда богато и пребогато, тънещо в разкош и със загадъчното излъчване на свещен храм, вътре смърдеше на обор. Миризмата на тор и пот, която мъжете, придружаващи двамата пленници, донесоха със себе си, само утежни нещата.

Мъжът, потънал в съседното помещение, надникна обратно иззад стената и направи знак на Сестрата да се приближи. Прошепна и нещо и тя изчезна с него.

Зед погледна крадешком Ейди. Изцяло белите и очи гледаха втренчено напред. Под предлог, че се намества, той се доближи до нея и крадешком я докосна по рамото — искаше да я успокои поне донякъде, макар в ситуацията да нямаше нищо утешително. Тя отвърна с едва доловимо помръдване. Жестът му бе приет и оценен. Толкова му се искаше да я прегърне, но знаеше, че това едва ли ще бъде възможно някога вече.

Чу се приглушен говор, но меките тъкани попиваха всичко и Зед не успя да различи думите. Ако имаше достъп до дарбата си, нямаше да му е проблем да разбере какво си говорят, но яката не му даваше възможност да прояви способностите си. Все пак успя да долови тона на докладваното от Сестрата — бе сдържан и делови.

Робите, които не прекъснаха работата си въпреки влязлата група хора, чистеха килими, лъскаха изящни вази, полираха шкафове. Иззад стената се чу нечий плътен, строг глас, при което нещастниците се заеха с работата си още по-усърдно. Несъмнено при императора често биваха водени пленници, така че Зед бе убеден, че не би било добре за тях, ако си пъхат носа в делата на господаря си.

Иззад меките платнени стени до носа му достигна аромат на храна. Беше удивително колко различни аромати успяваше да улови. Но неприятните миризми очевидно бяха повече и на техния фон дори най-сладостните ухания на месо, зехтин, чесън, лук и подправки му се сториха отвратителни.

Сестрата изникна иззад шарената подвижна стена.

Халката на долната и устна контрастираше с побледнялото и лице. Кимна пестеливо към двамата мъже, застанали отстрани на Ейди и Зед.

В ръцете на двамата пленници се впиха мощни пръсти, които ги понесоха през отвора към бледото сияние отвъд.

Тридесет и седма глава

СЛЕД КАТО ГО ДРЪПНАХА ГРУБО да спре, Зед най-сетне се изправи пред строгия кръвнишки поглед на самия пътешественик по сънищата — император Джаганг.

Възкачен на пищно орнаментиран стол с висока облегалка, поставен в дъното на разкошна маса, Джаганг се бе облегнал на лакти и дъвчеше усилено, а между мазните му пръсти се въртеше гъшо бутче. Пламъчетата от свещниците обливаха слепоочията на бръснатата му глава, които се гънеха вълнообразно в такт с дъвченето. Тънък мустак, тръгващ от двата края на горната и средата на долната му устна се поклащаше ритмично в синхрон с мърдането на челюстите и поклащането на фината верижка, свързваща носа и едното му ухо. Пълничките му, богато накичени пръсти лъщяха от мазнина, която се стичаше на струйки надолу към лактите му.

От мястото си в дъното на масата Джаганг хвърли небрежен поглед към двамата си нови пленници.

Въпреки свещите, обсипващи щедро масата и поставени в свещници от двете и страни, вътрешността на шатрата бе мрачна и потискаща като зандан.

От двете страни на Джаганг върху широката маса имаше чинии с храна, бокали, бутилки, свещи, купи и тук-там книги и свитъци. Тъй като в целия хаос нямаше място за всичките сребърни подноси, някои бяха поставени стратегически върху нисички орнаментирани колони. Имаше количества храна, достатъчни да изхранят скромна по числеността си армия.

При всичките приказки на Ордена за жертва за доброто на човечеството, което било тяхна благородна кауза, Зед разчиташе в това изобилие на императорската трапеза съвсем различно послание — нищо, че други свидетели нямаше.

Покрай стената зад Джаганг стоеше редица роби, някои от тях натоварени с допълнителни подноси с ястия, други застинали в сковани пози, ала всички готови да се отзоват на всяко желание на господаря си. Някои от тях бяха млади мъже — по сведения на Зед, магьосници, — само по широки бели панталони. Ето къде свършваха младите магьосници, възпитаници на Двореца на пророците, заедно с пленените Сестри, които ги обучаваха. Всички бяха пленници на пътешественика по сънищата. Тези изключително надарени мъже, притежаващи неимоверен потенциал, бяха използвани за прислужници и черноработници. Това също бе послание, изпратено от Императорския орден, за да покаже на всички, че най-надарените и способните биват използвани да изхвърлят нощни гърнета по заповед на свирепи управници.

Младите жени — Сестри и на мрака, и на светлината, както предположи Зед — бяха с роби, покриващи целите им тела от шията до глезените, ала ушити от толкова прозирна материя, че със същия успех биха могли да бъдат и чисто голи. Това също беше знак, че императорът не дава и пет пари за качествата на своите робини и че ги използва само за удоволствие. По-възрастните и не толкова красиви жени стояха настрани, покрай двете стени; бяха облечени в раздърпани бозави рокли. Те вероятно вършеха друга част от слугинската работа в шатрата на императора.

Джаганг се опияняваше от мисълта, че държи под свой контрол като роби някои от най-талантливите хора на света. Бе изцяло в унисон с разбиранията на Ордена хората със способности да бъдат потискани, а не почитани.

Джаганг забеляза, че Зед оглежда робите му, но не каза нищо. Масивният врат на пътешественика по сънищата му придаваше почти нечовешки вид. Гръдните му мускули, както и здравите му рамене бяха изложени щедро на показ под дълбоко изрязан елек от агнешка кожа. Зед никога не бе виждал по-едър и мускулест мъжага, който дори докато се храни, да изглежда тъй застрашително.

Зед и Ейди стояха мълчаливо, а Джаганг отхапа още веднъж от бутчето. В напрегнатата тишина, както си дъвчеше, изгледа двамата пленници, сякаш не можеше да реши какво да прави с ново придобитата си плячка.

Онова, което смрази кръвта в жилите на стария магьосник, бе не друго, а мастилено черните очи на пътешественика по сънищата, в които нямаше нито зеници, нито ириси, нито бяло. Предишния път, когато бе видял тези очи, Зед не беше окован, ала онова момиче без дарбата му попречи да се разправи подобаващо с Джаганг. По всичко изглеждаше, че тази пропусната възможност ще се окаже най-фаталната грешка в живота му. В онзи ден възможността да убие императора се бе изплъзнала между пръстите му не благодарение на мощната сила на всичките Сестри и многочислени легиони, с които разполагаше Джаганг, а заради намесата на едно-единствено лишено от дарбата девойче.

Тези зловещи черни очи, очите на истински пътешественик по сънищата, блестяха на пламъка. В мрачните им дълбини пробягваха смътни сенки, сякаш облаци в безлунна нощ.

Прямотата в погледа на пътешественика по сънищата съперничеше на тази, с която Ейди гледаше Зед с чисто белите си, незрящи очи. Притиснат от безкомпромисния поглед на Джаганг, Зед трябваше да си напомни да отпусне мускулите си и да си поеме дъх.

Най-ужасяващото в тези очи бе онова, което Зед виждаше в тях: пъргава и точна мисъл. Зед достатъчно дълго се бе борил срещу Джаганг, за да започне да разбира, че който подценява способностите на този човек, е изложен на огромна опасност.

— Джаганг Справедливият — обяви Сестрата и протегна ръка към кошмарната фигура пред тях. — Ваше сиятелство, Зедикус З’ул Зорандер, Първи магьосник, и чародейка на име Ейди.

— Знам кои са — избоботи Джаганг с глас, в който се долавяше едновременно заплаха и недоволство.

Облегна се назад и преметна едната си ръка през облегалката, а крака си увеси върху подлакътника на стола. Посочи с гъшото бутче.

— Дядото на Ричард Рал, както разправят.

Зед не отвърна.

Джаганг тропна недояденото бутче в една тава и взе нож. Рязна къс червено печено месо и го набоде. Подпрял лакът на масата, заговори, размахвайки ножа. По острието покапа кървав сос.

— Вероятно не си си представял срещата ни точно така. Засмя се на собствената си шега и смехът му отекна дълбок и страховит.

Откъсна със зъби парче месо направо от ножа и започна да дъвче, без да сваля очи от пленниците си, сякаш се колебаеше между цял куп примамливи възможности за разправа с тях.

Прокара месото с глътка от инкрустиран със скъпоценни камъни сребърен бокал, без да откъсва очи от двамата.

— Не мога да ви опиша колко се радвам, че наминахте. — Усмивката му бе сякаш самата смърт. — Живи. — Завъртя китката си, без да пуска ножа. — Имаме за какво да си поговорим. — Смехът му заглъхна, но устните останаха разтегнати в усмивка. — Поне вие, защото като любезен домакин аз повече ще слушам.

Зед и Ейди останаха все тъй мълчаливи, докато погледът на Джаганг се премести от единия върху другия.

— Не сме много разговорливи, а? Е, все едно. Съвсем скоро ще развържете езиците.

Зед не сметна за нужно да му обяснява, че с изтезания няма да постигне нищо. Джаганг едва ли би му повярвал, а дори да му повярваше, вероятно пак би опитал.

Императорът откъсна няколко зърна грозде от една купа.

— Доста си изобретателен, магьоснико Зорандер. — Метна зърната в устата си и продължи да говори, дъвчейки: — Сам-самичък в Ейдиндрил, заобиколен от цяла армия, успя да ме накараш да мисля, че съм приклещил Ричард Рал и Майката Изповедник. Добър номер. Което си е постижение — постижение си е. Светлинната мрежа, която пръсна върху хората ми, също си я биваше. — Пусна в устата си още едно зърно грозде. — Имаш ли представа колко стотици хиляди хора пострадаха благодарение на теб?

Зед забеляза как релефните мускули по косматата ръка на Джаганг, отпусната през облегалката на стола му, изпъкнаха рязко при свиването на ръката му в юмрук. В следващия миг Джаганг отпусна длан и се надвеси напред, за да щипне с два пръста дълга ивица шунка.

Размаха месото в ръка и продължи:

— Именно такава магия ще трябва да забъркаш и за мен, добри ми магьоснико. Доколкото разбрах от тъпите кучки, дето наричат себе си Сестри на светлината или Сестри на мрака, в зависимост от това на чие благоволение са решили да разчитат в един по-следващ етап от съществуването си, та те ми казаха, че вероятно не си забъркал онази магия съвсем сам, а си използвал готово заклинание, съхранявано в Магьосническата кула, което просто си задействал сред хората ми с някакъв номер или спусък, тъй да се каже — примерно някой е взел да разгледа нещо дребно на вид и като го е вдигнал, е задействал заклинанието.

Зед леко се притесни от факта, че Джаганг е успял да стигне толкова далеч с информацията. Без да сваля очи от двамата си пленници, Джаганг отхапа от шунката си. Благоволението в погледа му бе започнало да отънява.

— Е, след като явно не притежаваш кой знае какви забележителни магьоснически дарби, се погрижих да ми донесат от Кулата това-онова, за да ми покажеш, кое как действа и за какво служи. Сигурен съм, че има доста интересни и любопитни нещица. Не бих отказал някое от онези готови заклинания, защото имам намерение да ги използвам за отварянето на някои проходи към Д’Хара. Това ще ми спести малко време и усилия. Сигурен съм, че разбираш защо съм толкова нетърпелив да проникна в Д’Хара и да приключа веднъж завинаги с жалката им съпротива.

Зед въздъхна дълбоко и най-сетне проговори:

— За повечето от тези предмети би могъл да ме изтезаваш до края на света и пак няма да мога да ти кажа как действат, понеже нямам никаква представа. За разлика от теб, аз познавам достатъчно добре границите на възможностите си. Просто наистина нямам представа как изглежда едно такова заклинание. А дори и да имах, това не означава, че непременно трябва да знам как работи. С онова заклинание, дето го използвах, просто извадих късмет.

— Може и така да е, но все поназнайваш нещичко за някои от предметите. Та нали, както разправят, си Първи магьосник. Кулата де факто е твоя. Не ми звучи правдоподобно оправданието ти, че си чак толкова незапознат с нещата вътре. Колкото и да го отдаваш на късмета си, все пак си бил достатъчно наясно с въпросната светлинна мрежа, за да я възпламениш сред хората ми, така че очевидно имаш представа поне за най-могъщите магически средства.

— Ти не знаеш най-важното за магията — озъби се насреща му Зед. — Главата ти е пълна с грандомански идеи и мислиш само как да заповядаш на някой да ти ги осъществи. Е, да, ама така не става. Ти си един глупак, който няма ни най-малка представа за принципите на истинската магия и нейните граници.

Над мастилено черните очи на Джаганг се повдигна озадачена вежда.

— Напротив, магьоснико, мисля, че знам повече, отколкото си мислиш. Как да ти кажа, обичам да чета, пък и имам възможност да прониквам в дълбините на някои доста забележителни умове, ако ме разбираш. Предполагам, че знам доста повече за магията, отколкото ти се ще да вярваш.

— Вярвам, че си един надут и самомнителен глупак.

— Самомнителен, казваш. — Джаганг разпери ръце. — А ти можеш ли да създадеш Вселител, магьоснико Зорандер?

Зед замръзна. Джаганг сигурно е чул само името — нищо повече. Нали сам каза, че обича да чете. Явно някъде го е срещнал.

— Разбира се, че не, както не би могъл никой в наши дни.

— Ти не би могъл, магьоснико Зорандер, ала нямаш и идея какво знам аз за магията. Как да ти кажа, научих се да връщам към живот разни изгубени таланти — изкуства, за които се смята, че са изгубени от векове.

— Можеш да си мечтаеш и сънуваш колкото си щеш, Джаганг, но това е лесно. Сънищата обаче не се сбъдват само защото си ги сънувал и си решил, че би било хубаво да ги има в реалния живот.

— Ето това е Сестра Тахира, която може да потвърди думите ми. — Джаганг посочи с ножа си. — Кажи му, скъпа. Кажи му какво сънувам, за какво мечтая и какво мога да съживя.

Жената направи няколко колебливи крачки напред.

— Точно така е, както казва Негово сиятелство. — Тя отмести поглед от смръщеното лице на Зед и ръката и започна да човърка четинестата и прошарена коса. — Водени от гениалните напътствия на Негово сиятелство, съумяхме да съживим част от древните познания. Под умелото ръководство на нашия император вселихме в тялото на магьосник на име Николас умение, невиждано от три хиляди години насам. Това е едно от най-великите постижения на Негово сиятелство. Давам честната си дума, че всичко е точно така, както каза Негово сиятелство. По този свят отново ходи Вселител. Това не е сън, магьоснико Зорандер — истина е.

— Духовете да са ми на помощ — додаде след кратка пауза жената, — но видях с очите си раждането на Вселителя.

— Създала си Вселител? — Стиснал ядно юмруци, Зед пристъпи гневно към Сестрата. — Да не си се побъркала, жено! — Онази отстъпи към стената. Зед насочи яростта си към Джаганг. — Вселителите са истинска напаст! Те не се поддават на контрол! Трябва да си луд, за да създадеш подобно нещо!

Джаганг се усмихна.

— Май ревнуваме, магьоснико, а? Яд те е, че не си успял ти да отбележиш такъв успех, да създадеш такова оръжие срещу мен, докато аз го сътворих и ще го използвам, за да ти отнема Ричард Рал и жена му.

— Вселителите притежават сили, които не би могъл да контролираш по никакъв начин.

— Вселителите не представляват опасност за един пътешественик по сънищата. Моите умения са по-пъргави от неговите. Аз съм по-висше същество от него.

— Все едно колко си бърз — не става въпрос за бързина! Вселителите не се поддават на външен контрол и не са длъжни да изпълняват ничии желания!

— Аз обаче се справям доста добре. — Джаганг опря лакът върху масата. — Според теб магията трябва да контролира подчинените ти, но на мен магия не ми е нужна. Нито по отношение на Николас, нито за което и да било човешко същество. Ти явно неистово се стремиш да установиш контрол, за разлика от мене. Успях да се добера до един народ, който хората като тебе не желаят да се движи свободно по широкия свят; народ, прокуден от родените с дарбата, понеже не притежава нито искрица от ценната магическа дарба; народ мразен и прокуден, понеже тези като теб не са успели да го контролират. Ето в какво се състои тяхното престъпление — че не се поддават на контрола на твоята магия.

Джаганг удари с юмрук по масата. Робите подскочиха на местата си.

— Така си представят бъдещето хората като теб. Вие искате на земята да има само хора, у които е жива искрата на дарбата. Защото само така можете да ги контролирате! Стремите се да поставите на врата на човечеството яка като тази, която сега пристяга твоя врат.

Аз намерих този прокуден, лишен от дарбата народ и го приобщих обратно към братството на човешкия род. Колкото и да не ти се ще, колкото и да се противиш срещу това, те не могат да бъдат докоснати от злонамерената ти магия.

Зед не можеше да повярва, че Джаганг наистина се е добрал до такъв народ.

— И затова си се сдобил с Вселител, който да ги контролира вместо теб.

— Хората като теб са ги осъдили и прогонили; ние ги приехме обратно сред нас. Нещо повече — искаме да префасонираме цялото човечество по техен образ и подобие. Още със самото си раждане те са онова, към което ние винаги сме се стремили — към чистота на човешкия род, лишен от покварата на магията. По този начин светът ще стане едно цяло и най-сетне ще заживее в мир. Аз имам едно предимство пред теб, магьоснико — че правото е на моя страна. На мен не ми е нужна магия, за да побеждавам — за разлика от теб. Аз се боря да осигуря на човечеството едно спокойно бъдеще и вече съм направил доста по въпроса.

Именно с помощта на тези хора успях да ти отнема Кулата. Благодарение на тях се добрах до безценни съкровища, които се пазеха вътре. Не можеш да направиш нищо, за да ги спреш, нали? Човечеството ще поеме по свой път на развитие, без борбата му да бъде засенчвана от прокобата на магията.

На наша страна вече се бори и Вселител. Той се труди заедно с хората от онзи народ за осъществяването на нашите каузи. И в това отношение Николас вече е доказал, че наистина е незаменим. Нещо повече — този Вселител, неподвластен на контрола на хората като теб, се закле да ми достави онези, които искам най-много на този свят — внука ти и жена му. Имам големи планове за тях — особено за нея. — Пламналата му от ярост физиономия грейна в усмивка. — Него не го чакат чак толкова велики неща.

Зед едва сдържаше собствената си ярост. Ако не беше яката, която обуздаваше дарбата му, още в същия този миг би превърнал всичко наоколо в пепел.

— Само да осъзнае способностите си, този Николас няма да пропусне да поиска компенсация за стореното му, при това на цена, която може да ти се стори доста височка.

Джаганг разпери ръце.

— Ето тук си в грешка, магьоснико. Аз мога да си позволя всичко, което Николас би могъл да поиска в замяна на Господаря Рал и Майката Изповедник. Няма такова нещо като прекалено висока цена. Може да ме мислиш за алчен и себичен, ала грешиш. Вярно, доволен съм, че имам известна власт, но най-много ме радва ролята, която играя за вкарването на непросветлените в правия път. Това е истинската цел в живота ми и в крайна сметка ще накарам човечеството да се поклони подобаващо пред справедливата ни кауза и да върви по начертания от Създателя път.

Ентусиазмът на Джаганг рязко се изпари. Той се облегна назад и загреба шепа орехи от една сребърна купа.

— Зед бъде в грешка — обади се Ейди. — Ти доказа, че знаеш какво бъдеш правил. Ти бъдеш контролирал Вселителя си без проблеми. Но моят съвет бъде да го държиш под око, за да помага за постигането на целите ти.

Джаганг и се усмихна.

— Ти също, кльощава дърта чародейке, ще ми кажеш всичко, което знаеш за предметите от Кулата.

— Пфу — присмя му се Ейди, — бъдеш голям глупак да ровиш в тия вехтории. Сигурно смяташ да ги влачиш навсякъде със себе си.

— Ейди има право — намеси се Зед. — Ти си едно невежо говедо, което само ще…

— Чакайте, чакайте, вие двамата. Да не сте решили да ме изкарате от нерви, та да ви обезглавя на секундата? — Зловещата му усмивка отново грейна на лицето му. — И да ви лиша от справедливото наказание, което ви очаква?

Зед и Ейди млъкнаха.

— Като малък бях едно нищо — продължи по-кротко Джаганг и погледът му се зарея някъде в далечината. — Най-обикновен уличен хулиган в Алтур’Ранг. Бандюга. Джебчия. Животът ми беше пуст. Единствената ми цел бе да си осигуря кльопачка за деня.

Веднъж срещнах един непознат на улицата. Видя ми се заможен и реших да му свия парите. Мръкваше. Промъкнах се безшумно зад него с намерението да го фрасна по главата, но в следващия миг той се обърна и ме погледна в очите. Усмивката му ме спря насред крачка. Не беше нито любезна, нито вяла, а по-скоро усмивка, която ти показва, че ако пожелае, човекът може да те утрепе на секундата, както си стоиш. Извади една монета от джоба си и ми я подхвърли, след което, без да каже нито дума, се обърна и си продължи по пътя.

Две-три седмици по-късно се събудих посред нощ на уличката, където се бях свил под купчина протрити одеяла и кашони, и видях насреща си неясен силует. Разбрах, че е той още преди да ми подхвърли монетата и да потъне в мрака.

Следващия път, когато го видях, седеше на една каменна пейка в ъгъла на стар площад, където се събираха представители на по-бедните слоеве от населението на Алтур’Танг. Никой не протягаше ръка на хора като мен и тях. Човешката алчност бе изсмукала живота от техните сили. От време на време наминавах покрай този площад, за да си напомня, че не желая да бъда като тях, но в същото време знаех, че съм едно нищо, неудачник, чиято цел в живота е да премине в обятията на смъртта. Недостойна и безполезна душа.

Седнах на пейката до мъжа и го попитах защо ми е дал пари. Вместо да ми даде отговор, какъвто повечето хора биха дали на едно момче, той ми разказа за великата цел на човечеството, за смисъла на живота и че ние, хората, сме просто миг от онова, което Създателят ни е приготвил — ако сме достатъчно силни, за да докажем, че сме достойни да приемем предизвикателството.

Никога не бях чувал подобно нещо. Казах му, че едва ли това важи за моя живот, тъй като аз съм един най-обикновен джебчия. Той отвърна, че това е моята ответна реакция срещу несправедливата ми орис. Според него човечеството е проявило порочната си същност, като ме е направило това, което съм и че единствената му надежда за спасение е да се жертва и да помогне на хората като мен да получат възмездие в отвъдния си живот. Този човек ми отвори очите за това колко греховна е човешката природа.

Преди да си тръгне, се обърна и ме попита дали знам колко продължава вечността. Не знаех. Обясни ми, че мизерният човешки живот е само едно мигване, след което навлизаме в следващия свят. Това ме накара да се замисля сериозно — за пръв път — за по-висшите цели, заради които сме дошли на тази земя.

През следващите месеци Брат Нарев отделяше от времето си, за да разговаря с мен, да ми разказва за Сътворението и вечността. Отвори ми очите и ми показа, че може би и аз въпреки всичко имам някакво бъдеще. Обясни ми какво е жертва и възмездие. Бях се примирил с мисълта, че съм обречен да прекарам цяла вечност в тъмнина, докато той не ми показа светлината.

Взе ме при себе си, в замяна, на което трябваше да се грижа за домакинството му.

За мен Брат Нарев бе учител, проповедник, съветник, изцелително средство — погледът на Джаганг се вдигна към Зед — и дядо, всичко това събрано в един човек.

Той ми разкри какво може и какво трябва да постигне човекът. Показа ми истинския грях на егоистичната алчност и тъмната бездна, в която тя ще въведе човечеството. С течение на времето ме превърна в здравия юмрук на своите схващания. Той беше душата, аз бях скелетът и мускулите.

Брат Нарев ме удостои с честта да запаля огъня на революцията. Той ме постави на гребена на вълната, която щеше да изведе човечеството от океана на греховността. Ние сме новата надежда за бъдещето на човешкия род, а лично Брат Нарев ми позволи да прекарам думите му през очистителните пламъци на човешкото изкупление.

Джаганг се облегна на стола си и втренчи в Зед мрачен поглед, какъвто старият магьосник не бе виждал никога в живота си.

— След което тази пролет, докато разпръсквах сред хората благородните идеи на Брат Нарев, докато разкривах на непосветените същността на човешката душа и чертаех онова бъдеще, освободено от пагубното влияние на магията и потисничеството, от алчността и стремлението да си по-добре от другия, се озовах в Ейдиндрил… и какво намерих там?

Главата на Брат Нарев, набита на кол, с бележка „Поздрави от Господаря Рал“.

Човекът, комуто се възхищавах както никому другиму, човекът, който разкри пред нас святата мечта за постигане истинската цел на човечеството, предначертана от самия Създател, бе мъртъв, а главата му бе набучена на кол от твоя внук.

Ако някога е съществувал по-жесток акт на поругаване, по-голямо престъпление срещу човечеството, аз не съм чувал за него.

В черните очи на Джаганг заплуваха мудни сенки.

— Ричард Рал ще си получи заслуженото. Ще бъде подложен на нечувани мъчения, преди да бъде изправен пред Пазителя. Исках само да знаеш какво те чака, старче. Внукът ти ще познае безпределността на болката, която ще бъде допълнително засилена от съзнанието за мъченията, които ще изтърпи неговата невеста, а тя на свой ред ще заплати скъпо и прескъпо за собствените си престъпления. — На лицето му се появи предишната мрачна усмивка. — Ще го убия едва след като заплати определената от мен цена.

Зед се прозя.

— Хубава история. Само дето пропусна да споменеш как изтрепа стотици хиляди невинни хора, които не искаха да живеят под твоето робство и според извратените догми на Брат Нарев. Така като се замисля, няма нужда да ми се обясняваш. Клъцни ми главата, набучи я на кол и да приключваме.

Усмивката на Джаганг блесна на лицето му.

— Няма да стане толкова лесно, старче. Първо трябва да ми разкажеш едно-друго.

Тридесет и осма глава

— А, ДА — ВЪЗДЪХНА ЗЕД, — изтезанията. За малко да забравя.

— Изтезания ли?

Джаганг направи знак с два пръста към жената, застанала отстрани. Възрастната Сестра трепна, щом погледът на господаря и се спря върху нея, и мигновено се пъхна зад завесата. Зед я чу да раздава припряно и шепнешком заповеди на хора, които не се виждаха, след което по килима затрополиха забързани стъпки, които заглъхнаха някъде извън шатрата.

Джаганг продължи небрежно дългата си вечеря, докато Зед и Ейди стояха прави пред масата му, като едва се държаха на краката си от глад и жажда. Накрая пътешественикът по сънищата най-после остави ножа си върху една чиния. Мигновено регистрирали жеста, робите се спуснаха да разчистват платата с ястия, повечето от които бяха пробвани, но буквално с по една хапка. За броени секунди масата бе разчистена от яденето и пиенето, а върху плота и останаха само книгите, свитъците, свещите и сребърната купа с орехи.

Сестра Тахира, която бе заловила Зед и Ейди в Кулата, стоеше на мястото си встрани от стола на Джаганг със сключени пред гърдите ръце, без да откъсва поглед от двамата пленници. Въпреки очевидния и страх от Джаганг и сервилното и държание пред него многозначителната и усмивка към Зед и Ейди разкриваше удоволствието, което изпитваше при мисълта за онова, което им предстои.

Когато в стаята нахълтаха шестима мрачни здравеняци, Зед започна да разбира защо Сестрата изглеждаше толкова доволна. Всичките бяха размъкнати и мускулести. Зед никога не бе виждал по-свирепи на вид мъже. Косите им бяха мазни и рошави. Ръцете им от горе до долу бяха покрити с мърляви петна, ноктите им стърчаха нащърбени и пълни с мръсотия. Мръсните им дрехи бяха лекьосани с кръв като знак за естеството на работата им. Това бяха професионални мъчители. Зед отвърна поглед от втренчената в него Сестра. Тя се бе надявала да види следи от страх, паника, а защо не и сълзи по лицето му.

После в императорската шатра влезе група мъже и жени. Приличаха на земеделци или обикновени трудови хора, явно прибрани напосоки от патрулите. Мъжете бяха прегърнали жените си, децата се бяха сгушили в полите на майките си и всички заедно приличаха на ято подплашени пилци. Всички бяха избутани в другия край на помещението срещу групата на мъчителите.

Погледът на Зед внезапно се вдигна към Джаганг. Пътешественикът по сънищата небрежно дъвчеше един орех, докато черните му очи не се откъсваха от стария магьосник.

— Императоре — поде Сестрата, която въведе семействата, — представям ви местните жители, както разпоредихте. — Тя простря ръка напред. — Добри хора, нашият почитан император — Джаганг Справедливия. Той разнася светлината на Императорския орден по света, воден от мъдростта на Създателя, която гласи, че всички ние ще живеем по-добре и ще намерим избавление в отвъдния живот.

Джаганг огледа групата местни хора, които направиха плах непохватен опит да произведат поклон.

На Зед му прилоша, като видя тихия ужас, изписан по лицата на горките нещастници. Бяха минали през лагера на вражеските войски. Бяха видели що за огромна армия е превзела родината им.

Джаганг вдигна ръка към Зед.

— Вероятно познавате този човек. Това е Първият магьосник Зорандер. Това е човекът, управлявал ви чрез магическите си умения. Както виждате, стои тук пред нас, поставен в окови. Ние ви освободихме от порочната власт на този човек и всички като него.

Хората гледаха ту Зед, ту Джаганг, без да разбират своята роля в цялата ситуация, без да знаят какво се очаква от тях. Накрая всички сведоха глави и измърмориха нещо в знак на благодарност за свободата си.

— Хората, родени с дарбата, като тези двамата, биха могли да използват способностите си, за да помогнат на човечеството. Вместо това те я използваха за себе си. Вместо да се жертват за нуждаещите се, проявиха егоизъм. Поведението им е престъпление, животът им е престъпление. Направо се вбесявам, като си помисля какво можеха да сторят за нуждаещите се, за хората като вас, но не, те мислеха само за себе си. Хората загиват без помощта, която биха могли да получат от такива като тях, ако не бяха толкова егоцентрични.

Този магьосник и чародейката до него са тук, понеже отказаха да ни помогнат да освободим останалата част от народите на Новия свят, като ни кажат как действат едни ужасни и зловещи магически предмети, които намерихме на мястото, където ги заловихме. Намерението им бе да използват тези магически предмети, за да унищожат несметен брой хора. Този магьосник, който не мисли за никого другиго освен за себе си, възнамеряваше да направи това, защото бе ядосан, че не може да наложи на света своите становища.

Ококорените очи на нещастните хорица се втренчиха в Зед и Ейди.

— Мога да ви разкажа за стотиците хиляди отнети животи, за които е отговорен този човек, но се опасявам, че дори не можете да си представите за какво става въпрос. Уверявам ви, че не мога да допусна същото да сполети още толкова, че и повече невинни хора.

Джаганг се усмихна на децата и разпери ръце, канейки ги да се приближат. Те, близо десетина на брой, от пет-шест до дванайсетина годишни, се вкопчиха още по-здраво в родителите си. Погледът на императора се вдигна към родителите, след което ръцете му отново подканиха малчуганите да дойдат при него. Родителите разбраха и с неохота подбутнаха децата си да изпълнят заповедта на императора.

Невинните душици неуверено запристъпваха към разтворилия обятията си Джаганг, който ги прегърна сковано, щом го наобиколиха. Разроши косичката на едно момченце, после и златистата руса главица на едно момиченце. Няколко от по-малките хлапета надзърнаха плахо към родителите си, докато Джаганг приветливо ги щипкаше по бузките.

В помещението надвисна тягостна, тревожна тишина.

Зед никога не бе присъствал на по-ужасяваща гледка.

— Е, а сега ми позволете да ви кажа защо ви повиках — заключи накрая императорът.

Мощните му ръце обгърнаха децата. Докато Сестрата препречваше пътя на един малчуган, понечил да се върне при родителите си, Джаганг хвана за кръста едно момиче и го дръпна да падне на колене. Ококорените очета на малката се втренчиха в засмяното му лице, в плешивата глава, но най-вече в кошмарната пустота на мастилените му очи.

Джаганг отмести поглед към родителите.

— И така, магьосникът и чародейката отказаха да предложат помощта си. За да спася живота на хиляди хора, се нуждая от тяхното съдействие. Те трябва да отговорят честно на всичките ми въпроси. Те обаче не желаят. Надявам се вие, добри хора, да ги убедите да ни кажат, каквото ги питаме, за да можем да спасим живота на огромен брой хора и да освободим още толкова от потисничеството на магията.

Джаганг погледна здравеняците, подредени покрай отсрещната стена. С едно кратко кимване им даде знак да минат напред.

— Какво ще правите? — попита една жена въпреки усилията на мъжа и да я накара да мълчи. — Какво възнамерявате да предприемете?

— Възнамерявам — обърна се Джаганг към родителите — да накарам вас, добри хора, да убедите магьосника и чародейката да говорят. Ще ви оставя насаме в една палатка, за да можете спокойно да ги уговорите да изпълнят дълга си към човечеството — да ги накарате да ви съдействат.

Здравеняците хванаха децата, които се разреваха с глас. Родителите, видели ужаса, изписан на лицата на чедата си, на свой ред се разридаха и хукнаха да ги спасяват. Онези, всеки стиснал в юмрука си по една-две детски ръчички, избутаха нещастните майки и бащи встрани.

Хората нададоха отчаяни писъци и започнаха да умоляват императора да освободи рожбите им.

— Съжалявам, но не мога да сторя това — надвика гласовете им Джаганг. Килна глава и мъжете започнаха да изнасят от шатрата пищящите, мятащи се деца. Родителите също надаваха викове и се протягаха да докоснат отнетите си съкровища.

Родителите бяха объркани и ужасени, страхуваха се да не преминат границата, която би навредила на децата им, но и не искаха да ги губят от поглед. Децата обаче бяха безмилостно изведени навън.

Веднага след това Сестрите запречиха входа с телата си, за да не позволят на родителите да напуснат помещението. В шатрата изригна глъч и врява.

Едно-едничко „тишина“, изречено от Джаганг и придружено с удар по масата, накара всички да замълчат.

— И така, тези двама затворници ще бъдат затворени в една палатка. Всички вие ще бъдете вкарани при тях, няма да има никой друг. Нито стражи, нито външни хора.

— А децата ни? — проплака една жена, която ни най-малко не се интересуваше от Зед и Ейди.

Джаганг придърпа към себе си една тумбеста свещ.

— Та значи, в палатката ще бъдат те двамата и вие. — Обиколи с пръст свещта. — Около вашата палатка ще има други палатки. — Всички очи бяха втренчени в пръста, който се въртеше бавно по ръба на свещта. — В тях, съвсем наблизо, ще бъдат децата ви. — Джаганг загреба шепа орехи от сребърната купа. Изсипа няколко на масата около свещта, а останалите сложи в устата си.

Всички го наблюдаваха притихнали как дъвче ядките, не смееха да зададат въпрос, защото се страхуваха от отговора, който щеше да последва.

Най-сетне една жена не издържа.

— И защо ще бъдат в тези палатки?

Преди да отговори, Джаганг ги огледа внимателно един по един, за да е сигурен, че всички го слушат внимателно.

— Мъжете, които отведоха децата ви към палатките, ще ги подложат на мъчения.

Родителите ококориха очи. Лицата им станаха бели като платна. Една от жените припадна. Две-три други се спуснаха да я свестяват. Сестра Тахира се надвеси над нея и докосна челото и с ръка. Жената веднага отвори очи. Сестрата каза на другарките и да я вдигнат на крака.

Когато Джаганг се убеди, че всички отново го слушат с цялото си внимание, отново започна да движи пръста си около свещта и разпилените край нея орехи.

— Палатките ще бъдат съвсем близо до вашата, за да чувате ясно как измъчват децата ви и да сте сигурни, че няма да им бъде спестено нищо от уменията на мъжете, в чиито ръце са.

Родителите замръзнаха по местата си, ококорили широко очи, сякаш не можеха да повярват на ушите си.

— През няколко часа лично ще наминавам, за да видя дали вие, добри хора, не сте успели да убедите магьосника и чародейката да ни кажат онова, което ни е нужно. Ако нямате резултат, ще отида да си върша работата, а щом се освободя, ще се върна, за да видя дали тези двамцата не са решили да говорят.

Само гледайте да не пукнат, докато ги убеждавате. Мъртви няма да могат да отговорят на въпросите ни. А само, когато и ако те отговорят на въпросите ни, децата ви ще бъдат освободени.

Джаганг спря кошмарния си поглед върху Зед.

— Моите хора са истински професионалисти с богат опит в изтезанията на хора. Щом чуеш крясъците от околните палатки, веднага ще се убедиш в способностите и ентусиазма им. Смятам не е нужно да ти обяснявам, че са способни да поддържат живота у гостите си дни наред, но все пак чудеса не вършат. Хората, особено тези млади крехки души, не могат да издържат безкрайно дълго на тези изтезания. Ако обаче тези деца умрат, преди да се съгласиш да ни сътрудничиш, има още много семейства с деца, които веднага ще заемат мястото им.

Зед не можа да възпре сълзите си, които закапаха по брадичката му, щом Сестра Тахира го хвана за ръката и го задърпа към изхода. Обезумелите родители се нахвърлиха върху него, започнаха да дерат дрехите му, крещяха и го заклеваха да изпълни заповедите на императора.

Зед заби пети в земята и успя да спре пред масата. Към него се протягаше гора от отчаяни ръце.

— Съжалявам, но не мога да облекча болката, съпътстваща тези най-ужасни мигове в живота ви. Ако направя онова, което иска от мен този човек, още безброй деца ще бъдат подложени на тиранията му. Знам, че няма как да ме разберете, когато става въпрос за безценния живот на децата ви, но наистина не ми остава друг избор. Молете се на добрите духове да ги отведат бързо някъде, където ще живеят във вечен покой.

Зед нямаше какво повече да каже пред обезумелите им погледи. Обърна плувналите си в сълзи очи към Джаганг.

— Няма да стане, Джаганг. Знам, че така или иначе ще опиташ, но знай, че няма да стане.

От другия край на масата се надигна гръмовният глас на императора:

— В тази ваша земя има колкото искаш малчугани. Колко си готов да пожертваш, за да позволиш на човечеството да грабне свободата си? Колко още възнамеряваш да упорстваш с вироглавия си отказ да им позволиш да живеят бъдещето си, без да страдат.

Тежките златни и сребърни ланци на врата му, плячкосаните медальони и украшения, покриващи мускулестата му гръд, кралските пръстени по ръцете му заблестяха на светлината на свещта.

Зед почувства как отгоре му се стоварва неизбежното — живот под игото на чудовищните идеали на този човек и неговата пасмина.

— Няма как да победиш в това, магьоснико. Подобно на всички онези, които се борят, за да смажат човечеството, да оставят обикновените хора на произвола на безмилостната съдба, ти не си готов да пожертваш себе си дори когато става въпрос за живота на деца. Куражлия си на думи, но иначе си човек със студена душа и меко сърце. Не ти стиска да направиш нужното, за да победиш. А на мен ми стиска.

Джаганг кимна и Сестрата бутна Зед към изхода. Крещящите в ужас родители наобиколиха двамата пленници и отчаяно задрапаха към тях с ръце.

Някъде от далечината до слуха на Зед достигнаха отчаяните писъци на ужасените им деца.

Тридесет и девета глава

— НЕ СА ДАЛЕЧ — каза Ричард, щом се върна сред дърветата. Спря и се загледа в Калан, която тъкмо оправяше раменете на роклята си.

Нищо в тази дреха не подсказваше, че толкова дълго е стояла намачкана в раницата. Прозирно бялата, копринено гладка тъкан блещукаше на призрачната светлина, захлупена от надвисналите облаци. Роклята имаше приятен мек силует, контрастно четвъртито деколте, без никакви дантели, волани и набори — нямаше нищо, което да нарушава семплата и елегантност. Видеше ли Калан в тази рокля, дъхът на Ричард неизменно секваше.

Чула предупредителния сигнал на Кара, Калан надзърна между дърветата. Ричард бе научил Морещицата да издава жаловития, остър, кристално чист крясък на обикновеното горско калугерче, макар Кара да нямаше никаква представа, че си служи със звук, характерен за точно тази птичка. Първия път, когато искаше да я научи да изкрясква като калугерче, Морещицата отвърна троснато, че за нищо на света няма да пищи като птичка с такова име. Ричард се предаде и и предложи да я научи на бойния вик на дребния, но свиреп късоопашат горски ястреб; но само при условие, че Морещицата ще положи достатъчно усилия, за да усвои този звук — доста труден за имитиране впрочем. Доволна, че е постигнала своето, Кара се съгласи и с готовност усвои лесното писукане. Беше наистина добра имитаторка и често използваше сигнала като предупреждение. Ричард така и не и призна, че късоопашат горски ястреб не съществува, пък и че ястребите по принцип не издават подобни звуци.

Отвъд гъстата мрежа на горските клони тъмнееше силуетът на монументалната статуя, която бдеше над прохода от три хиляди години насам. Ричард за пореден път се запита защо е било нужно да се поставя такава статуя на място, където не се очаква да стъпи човешки крак. Замисли се за онези древни хора, които са я поставили тук, и се опита да се постави на тяхно място и да вникне в мисленето им — особено го вълнуваше фактът, че са откъснали от света толкова много хора само защото са родени без искрицата дарба, обичайна за всеки човек.

Ричард изтупа няколко борови иглички от рамото на Калан.

— Стой така, дай да те огледам.

Калан се извърна, отпуснала ръце край тялото си, докато той приглаждаше роклята на раменете и. Прямите и зелени очи, потънали под вежди с изящната извивка на политнала във въздуха граблива птица, се спряха в неговите. Стори му се, че е станала дори още по-елегантна и красива от мига на първата им среща. Цялостното и излъчване, погледът и който сякаш проникваше до дълбините на душата му — всичко това го трогваше дълбоко. Това, което го грабна още при първата им среща, бе мъдрият и, разумен поглед.

— Защо ме гледаш така?

Въпреки всичко той не можа да сдържи усмивката си.

— Като те видях с тази рокля, с тази красива дълга коса, на фона на горската зеленина… просто изведнъж си спомних за първата ни среща.

Онази нейна специална усмивка, която пазеше само за него, мигом озари пленителните и очи. Отпусна китки на раменете му и сключи пръсти на тила му, придърпвайки го към себе си, за да го целуне.

Както винаги, целувката и го отнесе в селенията на непостижими точно в този момент мечти, които го накараха да забрави къде се намира. Тя се разтопи в прегръдката му. За момент външният свят престана да съществува — нямаше ги Императорския орден, Бандакар и Д’Харанската империя, нямаше ги Меча на истината и нямаше ги Хармониите, проблемите с дарбата и отровата, предупредителните маяци, черноперите соколи, Джаганг, Николас, Сестрите на мрака. Целувката и го накара да забрави всичко освен нея. В този миг на света съществуваха само те двамата. С Калан животът му бе пълноценен. Целувката и го окриляваше.

Тя се отдръпна и отново се вгледа в сините му очи.

— Май от онази наша първа среща насам те преследват само грижи и проблеми.

— Животът ми започна в мига, в който те срещнах — усмихна се той. — Ти осмисли съществуването ми.

Притиснал лицето и между дланите си, той я целуна отново.

Бети го бутна с муцунка по крака и изблея.

— Ей, вие двамата, готови ли сте? — провикна се Дженсън от хълма. — Скоро ще са тук. Не чухте ли сигнала на Кара.

— Чухме го — извика в отговор Калан. — Идваме ей сега. Тя се обърна към Ричард и го изгледа от главата до петите.

— Е, Господарю Рал, не бих казала, че изглеждаш като първия път, когато те срещнах. — Тя намести кожения ремък, препасващ инкрустираната със златни нишки черна туника, която носеше той. — Но иначе си същият. Тези очи ме плениха още при първата ни среща. — Килна глава на една страна и му се усмихна. — В тях не се забелязва и следа от главоболието, причинено от дарбата ти.

— Вярно, от известно време съм съвсем добре, пък и след тази целувка…

— Е, ако случайно отново те заболи — съучастнически му смигна тя, — само кажи и ще видим какво може да се направи по въпроса.

Ричард прокара пръсти през косите и за последен път се вгледа в зелените и очи, след което плъзна ръка около кръста и. Двамата поеха през естествената катедрала от борове, свърнаха леко встрани и излязоха на голия склон. Ричард забеляза как Дженсън лети надолу по хълма, като внимава да не стъпва по снега, а вместо това подскача от камък на камък. Успя да ги пресрещне тъкмо щом навлязоха сред малка горичка.

— Видях ги — задъхано изстреля тя. — Прекосяват клисурата ей там долу. Скоро ще започнат да се изкачват. — На лицето и грейна широка усмивка. — Том ги води.

В следващия миг Дженсън забеляза промяната и в двама им — Калан в бялата си рокля на Майката Изповедник, Ричард с униформата на магьосник воин, която бе намерил в Магьосническата кула. На лицето и се изписа такава изненада, че Калан очакваше всеки миг да я види на колене пред тях.

— Леле! — възкликна младата жена. — Това се казва рокля. — Огледа Ричард от главата до петите. — Изглеждате като владетелите на света.

— Ами да се надяваме, че и хората на Оуен ще ни възприемат така — въздъхна Ричард.

Кара отмести един клон и се пъхна сред дърветата. Облечена в тясната си червена кожена униформа, тя вдъхваше страх и ужас както някога, когато Ричард я бе видял за пръв път в пищните коридори на Народния дворец в Д’Хара.

— Веднъж Господарят Рал ми призна, че възнамерява да управлява света — рече Кара, дочула последната реплика на Дженсън.

— Наистина ли? — попита сестрата на Ричард.

Той се усмихна, забелязал благоговейния и поглед.

— Но това се оказа по-трудно, отколкото предполагах.

— Ако се вслушваш повече в съветите на мен и Майката Изповедник — отсече Кара, — може и да не се окаже чак толкова трудно.

Ричард не обърна внимание на самоуверения и тон.

— Ще събереш ли багажа? Искам двамата с Калан да сме горе, преди Том да е довел хората на Оуен.

Кара кимна и се зае да събира вещите, които бяха изработили с толкова труд, прибираше едни, броеше други. Ричард отпусна ръка на рамото на Дженсън.

— Завържи Бети. Известно време трябва да остане тук, става ли? Няма нужда да ни се пречка там горе.

— Ще се погрижа — обеща Дженсън, докато се опитваше да вкара в ред буйните си червени кичури коса. — Можеш да бъдеш спокоен — няма да ни притеснява.

Нищо не можеше да скрие нетърпението и да посрещне Том.

— Изглеждаш чудесно — насърчи я Ричард. Усмивката победи загриженото и изражение.

Опашчицата на Бети, която напираше да хукне заедно с останалите, побесня.

— Хайде — дръпна я Дженсън, — ела насам, за малко ще останеш самичка.

Докато Дженсън се оправяше с дружката си, Ричард и Калан излязоха от горичката и закрачиха през откритата тераса. Над околните планини бяха надвиснали мрачни облаци. Оловно сивата им пелена покриваше заснежените върхове и Ричард имаше чувството, че се намират току под покрива на света.

Вятърът ниско долу бе стихнал, дърветата не помръдваха, за сметка на врящите облаци в небето, които бяха като оживели. Бурята от предния ден бе утихнала и на нейно място за кратко беше изгряло слънце, изложило на смъртна опасност снежните преспи около прохода. Днес обаче не му се вярваше да могат да се порадват на слънчевите лъчи.

Величественият каменен страж стоеше на поста си най-отгоре на пътеката, втренчил вечния си взор над прохода, към Колоните на Сътворението. Докато вървяха към него, Ричард оглеждаше небето, но забеляза само няколко дребни птички — сиви мухоловки и белогръди горски зидарки, които се стрелкаха между дърветата в близката смърчова горичка. Радваше се, че не бяха срещали соколите, откакто се движеха по древната пътека през прохода.

През първата нощ в прохода, докато се намираха по-надолу сред по-гъстите гори, се бяха потрудили упорито, за да си стъкмят уютен заслон, който довършиха с падането на мрака във величествените гори. Рано на следващия ден Ричард разчисти снега от цялата основа на статуята.

И откри още надписи.

Благодарение на тях вече знаеше повече за човека, когото тя изобразяваше. Впоследствие върху разчистеното пак наваля сняг, който отново скри тънещите в забрава древни слова.

Калан вдигна ръка на гърба му, за да изрази подкрепата и разбирането си.

— Ще те послушат, Ричард. Не се тревожи.

С всеки следващ дъх усещаше как болката раздира дробовете му. Нещата се влошаваха.

— Дано, защото иначе не виждам как ще се добера до противоотровата.

Знаеше, че сам няма да се справи. Дори да знаеше как да призове дарбата си и да упражняваше контрол над магията си, пак едва ли би успял да направи някакво чак толкова грандиозно заклинание, че да прогони Императорския орден от Бандакарската империя. Знаеше, че подобно нещо не може да бъде направено дори с помощта на най-мощна магия. Магията, подобаващо използвана и правилно задействана, беше оръжие, нещо като меча му, с което ставаше възможно постигането на една или друга цел.

Не магията бе неговото спасение. Магията не беше панацея. Ако иска да успее, трябва да използва главата си и да намери начин да победи.

Вече не знаеше дали може да разчита дори на магията на Меча на истината. Нито имаше представа колко време му остава, докато дарбата му го убие. На моменти му се струваше, че дарбата и отровата се съревноваваха кой ще приключи с него по-напред.

Ричард изведе Калан до статуята и двамата заобиколиха, за да стигнат до една издадена скална плоча най-отгоре на прохода, където възнамеряваха да изчакат приближаващата група хора. От мястото си, надзъртайки в пролуките между отделните планински масиви, се виждаше чак Бандакар. Ричард мярна Том, който вървеше най-напред и водеше мъжете по криволичещата между дърветата пътека.

Том вдигна поглед и забеляза очакващите го Калан и Ричард. Видя как са облечени, къде са застанали и не ги поздрави по обичайния начин, давайки си сметка, че не би било редно при дадените обстоятелства. Ричард усети, че и спътниците на Том са ги забелязали и погледите им ги поглъщат жадно.

Ричард повдигна меча си и го пусна обратно в ножницата, за да се увери, че всичко е наред. Над главите им се събираха огромни, тъмни облаци, сякаш също любопитни да видят какво ще се случи в прохода.

Загледан към непознатата земя отвъд планините, дирещ с очи далечната империя, Ричард стисна Калан за ръката.

Хванати за ръце, те зачакаха приближаването на едно предизвикателство, което вероятно щеше или да промени самата същност на света, или да сложи край на шансовете му за живот.

Четиридесета глава

ЩОМ МЪЖЕТЕ, СЛЕДВАЩИ ТОМ, ИЗЛЯЗОХА от дърветата долу в ниското и закрачиха през откритата местност, Ричард с изненада установи, че са доста по-малко, отколкото твърдеше Оуен, че се крият с него в планината. Подръпна веждите си и се върна на плочата, където го чакаше Калан.

Тя го изгледа притеснено.

— Какво има?

— Така като гледам, са не повече от петдесетина души.

Калан го хвана за ръката и се опита да му вдъхне кураж.

— Това означава, че ставаме с петдесет души повече.

Кара се качи при тях и пусна на земята тежкия си товар. Зае позиция отляво зад Ричард, Калан стоеше симетрично отдясно. Ричард забеляза сериозността в погледа и. Чудеше се как винаги успява да изглежда така, сякаш очаква всичко да се случи според желанията и — и толкова.

Том заизкачва последния стръмен участък, мъжете го следваха неотлъчно. Беше потен и задъхан от катеренето, но щом видя Дженсън, която тъкмо приближаваше откъм гората, на устните му грейна топла усмивка. Тя също му се усмихна, но побърза да се скрие в сенките край статуята и да не се пречка много-много.

Щом разпасаната група мъже забелязаха Ричард, облечен в черен панталон и ботуши, с черна туника, извезана със златен ширит по края, с широк кожен колан, кожени накитници, обковани със сребро, украсени с древни магически символи, плюс искрящата ножница от ковано злато и сребро, явно изгубиха кураж. Веднага след това видяха и стоящата до него Калан, при което инстинктивно се скупчиха по-близо един до друг и колебливо сведоха глави, понеже не знаеха какво друго да сторят.

— Хайде, вървете — подкани ги Том и ги поведе към равната скала, където ги очакваха Калан и Ричард.

Оуен, който сновеше между хората си, шепнешком ги насърчаваше да направят, каквото им казва Том, да минат напред. Те се подчиниха плахо и пристъпиха едва-едва, но между тях и Ричард остана доста празно пространство.

Като не знаеха какво да предприемат, те замръзнаха по местата си и се заоглеждаха тревожно. Кара пристъпи напред и протегна ръка към Ричард.

— Представям ви Господаря Рал — обяви тя звънко и гласът и отекна над главите на мъжете, за да отлети по-надолу в прохода, — Търсачът на истината и владетел на Меча на истината, Господарят на Д’Харанската империя и съпруг на Майката Изповедник.

Ако до този момент мъжете изглеждаха притеснени и плахи, то след това представяне сякаш съвсем потънаха в себе си. Щом погледите им се откъснаха от Ричард и Калан, за да се спрат върху пронизителните сини очи на Морещицата, която очевидно очакваше от тях да предприемат нещо, внезапно паднаха на колене пред Ричард.

Кара уверено направи няколко крачки напред, застана пред мъжете и също падна на колене, при което Том, разбрал намека и, стори същото. Двамата едновременно сведоха глави, докато челата им опряха в земята.

В тишината на свежия утринен въздух бандакарците стояха неподвижно, все още не съвсем наясно какво се очаква от тях.

— Господарят Рал ни ръководи — изрецитира гръмко Кара, така, че всички да я чуят. Зачака.

Том хвърли поглед през рамо към коленичилите русоляви мъже. Направи недоволна гримаса, от която онези разбраха, че трябва да последват примера на Морещицата. Както бяха коленичили, сведоха глави, докато челата им опрат в студения гранит.

— Господарят Рал ни ръководи — подхвана наново Кара, без да отлепя челото си от земята.

Този път, под ръководството на Том, мъжете повториха думите след нея.

— Господарят Рал ни ръководи — нестройно избоботиха те.

— Господарят Рал ни учи — продължи Кара, след като и последният глас привърши с първото изречение. Онези повториха и този път, все още с не достатъчно добър синхрон помежду си.

— Господарят Рал е нашата защита — каза Кара.

Мъжете повториха думите, постепенно набирайки увереност.

— В твоята светлина ние процъфтяваме.

Онези повториха и следващия ред.

— Твоята милост ни закриля.

Побързаха да я последват.

— Твоята мъдрост е нашето спасение.

Отново.

— Живеем, за да ти служим.

Тя изчака да довършат предпоследния ред и произнесе бавно и тържествено края:

— Животът ни ти принадлежи.

Морещицата се изправи, след като и те завършиха, и огледа изпод вежди мъжете, които още стояха наведени, но и хвърляха скришни погледи.

— Тези слова наричаме отдаване към Господаря Рал. Сега всички заедно ще ги изречем три пъти, както е редно.

Кара застана в предишната позиция с опряно в скалата чело.

— Господарят Рал ни ръководи. Господарят Рал ни учи. Господарят Рал е нашата защита. В твоята светлина ние процъфтяваме. Твоята милост ни закриля. Твоята мъдрост е нашето спасение. Живеем, за да ти служим. Животът ни ти принадлежи.

Ричард и Калан стояха неподвижно, докато мъжете изричаха отдаването за втори и трети път. Това не бе голословна демонстрация, измислена от Кара, за да впечатли новодошлите; това бе отдаване, правено пред Господаря Рал от хиляди години и Кара вярваше във всяка една дума от него.

— Станете — каза най-накрая тя.

Те плахо се надигнаха, скупчени притеснено един в друг, застинали в очакване. Ричард внимателно се вгледа в очите им, преди да започне да говори.

— Казвам се Ричард Рал. Аз съм онзи, когото решихте да отровите, за да ме принудите със сила да изпълня желанията ви. Извършихте престъпление. Макар да вярвате, че действията ви са оправдани или да ги смятате за начин да постигнете своето, искам да ви кажа, че нищо не ви дава право да заплашвате или отнемате живота на човек, който по никакъв начин не е представлявал заплаха за вас и не е искал да ви стори нищо лошо. С такива методи, плюс изтезания, изнасилвания и убийства, си служи Императорският орден.

— Но ние не сме искали да ви нараним — обади се един от мъжете, ужасен, че Ричард ги обвинява в подобно гнусно престъпление.

Част от другарите му го подкрепиха, като заявиха, че Ричард явно е възприел погрешно нещата.

— За вас аз съм дивак — продължи той с тон, който накара всички да замълчат и да отстъпят назад. — Вие се смятате за по-висши същества от мен и мислите, че имате право да ми причините това — и да се опитате да го сторите и на Майката Изповедник, — понеже искате определено нещо и като някакви капризни деца очаквате да удовлетворим желанията ви. Единственият избор, който ми оставяте, ако не изпълня онова, което сте решили, е смъртта. Дори не можете да си представите колко трудноизпълнимо е онова, което искате от мен, така че е твърде вероятно отровата ви да ме убие — и това може би ще се случи. Така стоят нещата в действителност.

Вашата отрова вече ме докара на крачка от смъртта. В последния възможен миг изпълнението на смъртната ми присъда бе отложено, понеже един ваш сънародник ме удостои с благоволението да ми даде противоотрова, която да забави процеса. Онази нощ моите приятели и близки мислеха, че ще умра. Заради вас. Вие съзнателно решихте да ме отровите, като по този начин приемате реалната възможност, че вашата отрова най-вероятно ще стане причина за моята смърт.

— Не! — не издържа един от мъжете. — Не сме имали намерение да ви причиним нищо лошо.

— И ако е така, какво би ме накарало да изпълня желанието ви? Ако наистина не сте възнамерявали да ми сторите нищо лошо и не сте искали да ме убиете, ако не играя по свирката ви, докажете го и ми дайте противоотровата, за да си върна живота. Животът в крайна сметка си е мой, не ваш.

Този път никой не му възрази.

— Е? Значи все пак излиза, че съм бил прав. Значи сте решили или да ме убиете, или да ме поробите. Единственият ми избор е да реша кое от двете. Не искам да слушам повече за това какво сте искали и какво не. Чувствата не оправдават реалните ви действия. Вашите дела, а не вашите чувства, разкриват истинските ви намерения.

Ричард скръсти ръце на гърба си и закрачи бавно пред мъжете.

— Е, аз, хора, мога да постъпя като вас и да си река, че не знам дали случващото се е истина. Мога да последвам примера ви и да се престоря, че нямам представа кое е истина, да откажа да приема действителността.

Но аз съм Търсач на истината и като такъв не се опитвам да се крия от реалността. Изборът да живееш изисква да се изправиш очи в очи с истината. Възнамерявам да направя точно това. Възнамерявам да живея.

А вие, хора, трябва още днес да решите какво ще правите, какво бъдеще ще си осигурите — на себе си и на хората, които обичате. Ще трябва да приемете действителността също като мен, ако искате да имате шанс да живеете. Днес ще застанете очи в очи с истината, ако искате да намерите онова, което търсите.

Ричард махна към Оуен.

— Стори ми се, че спомена по-голям брой хора. Къде са останалите?

Оуен пристъпи напред.

— За да предотвратят насилието, те са се предали на Императорския орден, Господарю Рал.

Ричард го изгледа продължително.

— След всичко, което ми каза, Оуен, след всичко, което тези хора са изтърпели от Ордена, как е възможно да продължават да живеят с тези убеждения?

— Но как да сме сигурни, че този път Орденът няма наистина да сложи край на насилието? Не ни е дадено да познаваме природата на действителността, затова…

— Вече ви казах, ако сте с мен, ще трябва да приемете онова, което виждат очите ви, и да престанете да повтаряте тези безсмислени заучени фрази. Ако разполагате с реални факти, искам да ги чуя. Не ме интересуват нищо незначещите ви глупости.

Оуен свали от гърба си малката си раница. Заровичка вътре и след малко извади платнена кесия. Щом я погледна, очите му се напълниха със сълзи.

— Войниците от Ордена откриха, че в планината се крият хора. Един от другарите ни имаше три дъщери. За да сложи прът в колелото на насилието, някой от нашите в града казал на мъжете от Императорския орден кои са неговите дъщери.

Всеки ден войниците завързвали с въже по един от пръстите на всяко от трите момичета. Един държал момичето, а друг дърпал въжето, докато изтръгне съответния пръст. Войниците заръчали на човек от нашите всеки ден да се качва в планината и да дава на бащата три откъснати пръста. Ден след ден. — Оуен подаде на Ричард кесията. — Ето ги пръстите на момичетата. Мъжът, който трябваше да ги покаже на бащата, изпаднал в транс. Според някои направо не знаел на кой свят се намира. Говорел с гробовен глас. Повтарял непрекъснато думите, които му заръчали да каже на бащата. Той си казал, че след като истината не съществува, няма да вижда нищо и ще прави, каквото му казват.

Според него войниците от Ордена научили имената и на други деца на наши другари в планината. Казали му, че ако не ги убеди да се предадат, щели да направят същото и с другите деца.

Повече от половината от мъжете в планината не издържали при мисълта, че ще се превърнат в причина за отприщване на такава вълна от насилие и се прибрали в града, предавайки се на вражеските сили.

— Защо ми даваш това? — попита Ричард.

— Защото исках да разберете причината, поради която другарите ми са били принудени да се предадат — отвърна през сълзи Оуен. — За тях мисълта, че ще се превърнат в причина за страданието на близките си, е била непоносима.

Ричард огледа втренчените в него мрачни лица. Вътрешно кипеше от гняв, но се постара тонът му да остане спокоен.

— Разбирам какво са се опитали да направят онези, които са се предали. И не бих могъл да ги виня за стореното. Не че това ще помогне, но не бих могъл да ги обвинявам, задето отчаяно са искали да спестят мъките на близките си.

Съжалявам, че вие и сънародниците ви сте били подложени на такива жестокости от страна на Императорския орден. Но искам да разберете едно: всичко това се случва наистина. И виновникът е Императорският орден. Вашите другари, все едно дали са изпълнили заповедите на Ордена или не, не са били причина за отприщването на насилието. Цялата отговорност лежи на плещите на самия Императорски орден. Не вие сте хукнали да ги нападате. Те са дошли при вас, нападнали са ви, поробват, изтезават и убиват вашите сънародници и близки.

Повечето от мъжете стояха отпуснато, забили поглед в земята.

— Някой от вас, които сте останали в планината, има ли деца?

Неколцина от присъстващите кимнаха и измърмориха, че да, имат деца.

Ричард за пореден път прокара пръсти през косата си.

— В такъв случай защо и вие не сте се предали? Защо сте тук, а не се опитвате да сложите край на страданията, както са постъпили вашите другари?

Част от мъжете се спогледаха, очевидно объркани от въпроса, други пък като че ли не можеха да облекат чувствата си в думи. Мъката, объркването, дори колебливото желание да направят нещо, бяха изписани на лицата им, но не можеха да намерят думи, с които да обяснят защо не са се предали.

Ричард взе платнената кесия със съдържащото се в нея потресаващо съкровище, решен да не им позволи да заобиколят въпроса му.

— Всички вие сте знаели за това. Защо решихте да останете в планината?

— Един ден, беше точно преди зазоряване — осмели се да проговори след известно време един от мъжете, — се промъкнах до полето и заговорих земеделец, който обработваше нивата си. Попитах го какво е станало с онези, които се предадоха. Той ми каза, че повечето от децата им вече са били отведени. Други не били между живите. Всички завърнали се от планината мъже били задържани. На никого не било позволено да се върне в дома си, при семейството и близките си. Какъв смисъл има да се връщаме?

— Наистина, какъв смисъл има? — промърмори като на себе си Ричард. Това бе първият сигнал, че започват да схващат положението.

— Трябва да спрете Ордена — обади се Оуен. — Трябва да ни дарите свободата. Защо ни накарахте да предприемем това пътуване?

Надеждата на Ричард, че са започнали да разбират, мигом се изпари. Макар отчасти да бяха схванали същността на проблемите, явно още не бяха разбрали кой е правилният път за разрешаването им. Единственото, което ги интересуваше, бе да бъдат спасени. И все още очакваха някой друг да свърши работата вместо тях: Ричард.

Всички изпитаха облекчение, че Оуен най-сетне бе задал въпроса; явно се срамуваха да попитат сами. Докато чакаха отговор, някои от тях крадешком поглеждаха Дженсън, която се бе свряла в сенките. Повечето от присъстващите изглеждаха притеснени и от въздигащата се зад гърба на Ричард и Калан статуя. Виждаха я в гръб и нямаха точна представа за какво се касае.

— Защото, щом искате да изпълня вашето желание — отвърна Ричард, — е важно всички да схванете реалното положение на нещата. Искате аз да свърша цялата работа вместо вас. Не мога да го направя. Ще трябва да ми помогнете, иначе вие и всичките ви близки сте загубени. Ако искаме да успеем, вие сте хората, които трябва да убедят сънародниците си, че е важно да разберат какво ви говоря.

Вече сте извървели доста път, изтърпели сте достатъчно лишения, доказали сте, че искате да промените нещата. Разбрали сте, че ако последвате примера на другарите си и се предадете, вие също ще бъдете поробени или убити. Не ви остават много пътища за действие. Всички вие сте стигнали до извода, че трябва поне да се опитате да се борите, да направите опит да се освободите от зверовете, които убиват и поробват близките ви. Вие, които стоите тук пред мен, сте последната им надежда… единствената им надежда. А сега искам да чуете какво още имам да ви кажа, след което да решите какво бъдеще ще изберете за себе си.

Изтормозените, мършави мъже, всички до един облечени в опърпани и мръсни дрехи, по които можеше да се съди за тежкия живот, който са водили в планината, изразиха гласно или с мимики желанието си да чуят всичко, което Ричард има да им каже. Някои дори, изглежда, си отдъхнаха, че той се обръщаше към тях толкова прямо и без заобикалки. Двама-трима очакваха думите му с явно нетърпение.

Четиридесет и първа глава

— ПРЕДИ ТРИ ГОДИНИ — започна разказа си Ричард, — живеех на едно място, наречено Града на елените. Бях горски водач. Водех мирен и спокоен живот сред хора, които обичах. Знаех много малко за света извън собствения си дом. В известен смисъл бях като вас, преди да се появи Императорският орден, така че разбирам как приемате тези генерални промени в живота си. Също като вас аз живеех, ограден от граница, която ни защитаваше от хора, възнамеряващи да ни причинят неприятности.

Мъжете си зашепнаха развълнувано, очевидно приятно изненадани от ненадейно появилата се прилика, от факта, че помежду им съществува тъй основна връзка.

— И какво стана после? — не се стърпя един от мъжете.

Ричард не успя да скрие напиращата на устните му усмивка.

— Един ден в моята гора — той протегна ръка встрани — се появи Калан. Оказа се, че също като вашия народ нейният се нуждае отчаяно от помощ. Тя се нуждаеше от помощ. Но вместо да ми даде отрова, тя ми разказа всичко и аз разбрах, че проблемите няма да подминат и моята родина. Също както при вас границата, защитаваща нейния народ, беше паднала и в родината и бе нахлул тиранин. Тя носеше със себе си тревожната вест, че този зъл човек възнамерява да сложи ръка и на моята родина, да завладее моя народ, моите приятели и близки.

Всички погледи се съсредоточиха върху Калан. Мъжете я гледаха открито, все едно я виждаха за пръв път едва сега. Звучеше им невероятно, че тази забележителна жена също е дивак, както наричаха всички чужденци, и при това е имала същите проблеми като техните. Ричард правеше доста големи прескоци в разказа си, но искаше сюжетът на историята му да е максимално прост и разбираем.

— Бях произведен в Търсач на истината и ми бе връчен този меч, който да ми помогне в предстоящата ми борба. — Ричард повдигна меча за дръжката така, че да се покаже половината острие и мъжете да могат да видят полирания метал. Мнозина потръпнаха при вида на страховитото оръжие.

— Заедно, рамо до рамо, двамата с Калан се борихме, за да спрем онзи, който искаше да ни пороби и унищожи. Тя бе моят водач в една странна за мен страна, като не само ми помагаше да се боря с хората, които жадуваха смъртта ни, но и ме запознаваше със свят, за чието съществуване никога преди не бях подозирал. Тя ми отвори очите за съществуващото отвъд границата, която опасваше мен и сънародниците ми. Помогна ми да видя приближаващата сянка на тиранията и да разбера какво е заложено на карта — заложен беше самият живот. Тя ме амбицира да приема предизвикателството. Ако не беше го направила, вече да не съм между живите, а заедно с мен щяха да бъдат погубени или поробени още незнайно колко хора.

Внезапно покосен от тежкия спомен за миналите събития, отнели живота на толкова много невинни жертви, Ричард извърна глава. Припомни си и спечелените с толкова усилия победи.

Когато в главата му изплува и мислената картина на жестокото убийство на Джордж Сайфър, човекът, който го бе отгледал от съвсем малко момче и когото Ричард смяташе за свой баща, преди да разбере истината, трябваше да потърси опора в намиращата се зад него статуя.

Болката, която смяташе за позабравена и изтласкана в по-далечни кътчета на съзнанието си, се върна с цялата си горчивина. Ричард си припомни изживения ужас, удара от внезапното осъзнаване на факта, че никога повече няма да види човека, който бе обичал толкова много. До този момент сякаш бе забравил колко много му липсваше баща му.

След като се поокопити, се обърна към мъжете и продължи разказа си:

— В края на краищата, при това единствено благодарение помощта на Калан, спечелих битката срещу онзи тиранин, за чието съществуване изобщо не бях подозирал, докато тя не дойде да ме предупреди. Този човек се казваше Мрачният Рал и както се оказа, бе мой баща.

Мъжете го гледаха слисано.

— Не сте знаели, че ви е баща? — не успя да се въздържи един.

Ричард поклати глава.

— Но това е дълга история. Може би някой ден ще ви я разкажа цялата. Сега ще се придържам само към важните факти, които имат връзка с вас и близките ви.

Ричард отново закрачи пред нестройната група мъже, опитвайки се да събере мислите си.

— Когато убих Мрачния Рал, го направих, за да не ме убие той, а заедно с мен и мои близки хора. Той бе изтезавал и убивал безчет хора и това бе достатъчно, за да заслужи смъртта си. Тогава още не знаех, че ми е истински баща и че след като го убия, като негов наследник, ще стана Господарят Рал на Д’Хара.

Ако бе разбрал кой съм, може би нямаше да се опитва да ме убие, но той не знаеше. Аз имах информация, която той искаше да узнае; той възнамеряваше да я изтръгне от мен, след което да ме убие. Но аз бях по-бърз и го изпреварих.

Оттогава насам научих доста неща. Наученото ни свързва — той обиколи присъстващите с ръка, след което положи длан на гърдите си — по начин, който трябва да положите усилия да разберете, ако искате да успеете във вашата борба.

Земята, където израснах, плюс родината на Калан и Д’Хара съставляват така наречения Нов свят. Както вероятно вече знаете, необятната земя, излизаща извън пределите на вашата родина, се нарича Старият свят. След като се превърнах в Господаря Рал, бариерата, която ни предпазваше от Стария свят, падна, също както падна и вашата граница. След това император Джаганг от Императорския орден на Стария свят използва възможността, за да завладее Новия свят, моята родина — също както нападна и вашата родина. Ние се борим с него и силите му вече втора година, като се опитваме да го победим или поне да го върнем обратно в Стария свят.

Бариерата, която падна, ни защитаваше от Ордена и от хората като тях в продължение на близо три хиляди години — повече, отколкото е защитавала вас. Преди издигането на бариерата в края на Голямата война тогавашните врагове от Стария свят са използвали магия, с чиято помощ са създали хора, наречени пътешественици по сънищата.

Мъжете започнаха да шептят помежду си. Бяха чували това име, но не знаеха какво точно означава.

— Пътешествениците по сънищата — обясни Ричард, щом всички утихнаха — могат да проникват в човешкото съзнание и да контролират човека. Срещу тях няма защита. Влезе ли пътешественик по сънищата в главата ти, ти ставаш негов роб и не си способен да се противопоставяш на заповедите му. Хората изпаднали в отчаяние.

Един човек, на име Алрик Рал, мой предтеча, намерил начин да защити хората и да не позволи на пътешествениците по сънищата да нахлуват в съзнанията им. Освен че бил Господарят Рал на Д’Хара, той бил и могъщ магьосник. Благодарение на способностите си създал връзка, която, ако бъде пожелана искрено и от цялото сърце на човек, го предпазва от пътешественика по сънищата, който не може да влезе в съзнанието му. Връзката на Алрик Рал с неговия народ посредством тази връзка ги защитавала.

Отдаването, което всички вие изрекохте преди малко, е формален израз на тази връзка. То е било изричано от всички Д’Харанци към техния Господар Рал в продължение на три хиляди години.

Неколцина мъже не се стърпяха и ентусиазирано пристъпиха напред:

— Това означава ли, Господарю Рал, че сме защитени от пътешествениците по сънищата, понеже изрекохме онези думи?

Ричард поклати глава.

— Вие и хората като вас не се нуждаят от закрила срещу пътешествениците по сънищата. Вие вече сте защитени, макар и по друг начин.

Мъжете въздъхнаха с облекчение. Някои стиснаха радостно раменете на другарите си или се прегърнаха. Сякаш досега всички бяха живели в ужас от пътешествениците по сънищата и в последния възможен миг се бяха спасили.

— И как така сме защитени? — попита Оуен.

Ричард си пое дълбоко дъх и издиша бавно.

— Ето тук е общото. Нека го кажа така: за да функционира, всяка магия се нуждае от нещо, което да я уравновесява. — Хората закимаха енергично, сякаш, макар родени без искрицата на дарбата, разбираха прекрасно за какво става въпрос. — Откакто Алрик Рал чрез магия е създал връзката, която да защити народа му — продължи Ричард, — е задължително да го има Господарят Рал, който да поддържа връзката жива. Не на всички магьосници се раждат деца, ощастливени с магическата дарба, така че част от стореното от Алрик Рал се състояло в това да гарантира, че всеки Господар Рал винаги ще има по един син, роден с дарбата, така че да поддържа връзката с народа на Д’Хара, посредством която да го защитава.

Ричард вдигна пръст във въздуха, за да привлече вниманието им, и плъзна поглед над групата.

— Това, което навремето не се е знаело, е, че въпросната магия неизменно е работила за създаване на нещо, което да установи равновесното и положение. Макар Господарят Рал неизменно да имал по един наследник, роден с дарбата — магьосник като него, — по-късно било установено и че от време на време му се раждат деца, у които липсвала дори минимална искрица от дарбата.

По изражението на лицата им Ричард разбра, че сънародниците на Оуен нямат ни най-малка представа за какво им говори. Вероятно за хора, живели в подобна изолация, разказът му звучеше доста объркващо, ако не и направо абсурдно. Спомни си как самият той се бе отнасял към разказите за магия преди падането на границата и срещата му с Калан. Той не беше израсъл сред магия и все още не бе наясно с много неща в тази сфера. Макар да беше роден с двете страни на дарбата, все още не упражняваше пълен контрол над възможностите си.

— Опитайте се да разберете — продължи той, — че не всички хора притежават магически способности, не всички са родени с дарбата, както се казва. Но у всеки човек съществува поне една, макар и съвсем мъничка, искрица дарба, въпреки че те не умеят да си служат с магията. До съвсем скоро за тези хора се казваше, че са родени без дарбата. Разбирате ли? Родените с дарбата — магьосници, чародейки и тъй нататък — умеят да си служат с магията, докато останалите хора не притежават тези умения, така че се смяташе, че те са родени без дарбата. Но както се оказва, това не е съвсем така — излиза, че всеки човек притежава една, макар и мъничка, искрица от дарбата. Тя е нещото, благодарение на което хората си взаимодействат с магията от заобикалящия ги свят, с предметите и съществата, притежаващи магически качества, с хората, родени с дарбата да владеят и да си служат с магията.

— В Бандакар също има хора, които владеят магията — обади се един от присъстващите, — истинската магия. Само човек, който никога не е видял…

— Не, не — прекъсна го Ричард. Не искаше да изгубят нишката на разказа му. — Оуен ми разказа кое според вас е магия. Не, това не е магия, а мистицизъм. Аз не ви говоря за това. Имам предвид истинската магия, която дава реални резултати в реалния свят. Забравете какво са ви говорили за магията, за това, че стига да вярваш в нещо, то ще се сбъдне и че това е истинската магия. Нищо подобно. Това е просто лъжовната представа, която хората са си изградили по отношение на магията.

— Но пък е нещо истинско — възрази нечий глас. — По-истинска от онова, което виждаш и чувстваш.

Ричард изгледа мъжете строго.

— След като е толкова истинска, защо трябваше да използвате отрова, забъркана от мъж, който цял живот се е занимавал с билки? Защото много добре знаете кое е истинско — затова; когато се опре до личния ви интерес, до живота ви, много добре знаете кое е истина и кое не — кое наистина действа. — Ричард посочи Калан. — Майката Изповедник притежава истинска магия. Тук не става въпрос за заклинание, направено на човек, който ще умре след десет години и хората ще помислят, че е бил убит от заклинанието. Тя притежава истинска магия, която по своята първо природа е свързана със смъртта и като така може да въздейства дори на хора като вас. Ако тя докосне някого със своята магия, той може да умре на мига. Не десет години по-късно, а точно в този миг — веднага. — Ричард замлъкна, погледът му обходи събралите се пред него мъже. — Ако някой не вярва в тази реално съществуваща магия, нека я изпробваме. Нека някой от вас ми направи своята магия, основаваща се на вярата му, нека хвърли срещу мен заклинание, с което да пожелае да умра тук и сега. А след това да дойде и да позволи на Майката Изповедник да го докосне със своята реално съществуваща, смъртоносна сила. Тогава всички останали ще видят резултатите и ще могат да отсъдят сами за себе си. — Огледа лицата им едно по едно. — Има ли някой, който ще се осмели да се подложи на този тест? Има ли сред вас магьосници, готови да изпробват това?

Никой не помръдна, никой не отвърна.

— Е, май ще излезе — продължи Ричард, — че все пак разбирате кое съществува наистина и кое не. Запомнете това. Поучете се от него. И така, вече ви разказах, че Господарят Рал винаги има по един син, роден с дарбата, за да му предаде трона на Д’Хара и магическите си способности, вследствие на което да не бъде прекъсната връзката. Но както споменах, връзката, създадена от Алрик Рал, родила неподозирано последствие.

Едва по-късно било установено, че Господарят Рал, вероятно с цел постигане на баланс, създава и поколение, изцяло лишено от дарбата — не просто без дарба, както са обикновените хора, а без искрица дарба.

Поради тази причина — понеже са родени без ни най-малка искрица от дарбата, тези хора са неспособни да си взаимодействат с истинската магия на света. Те по никакъв начин не могат да бъдат докоснати от магията. За тях магията може изобщо да не съществува, понеже не са родени със способността да виждат или да усещат магията. Така да се каже, те са нещо като птици, които не могат да летят. Приличат на птици, имат пера, хранят се с насекоми, ала не могат да летят.

Някога, в онези далечни времена след като била създадена връзката, защитаваща народа на Д’Хара от пътешественика по сънищата, магьосниците най-сетне успели да издигнат бариера между Стария и Новия свят. И понеже жителите на Стария свят вече нямало как да нахлуват в Новия свят и да водят войната, тя свършила. Най-накрая настъпил мир.

Хората от Новия свят обаче установили, че имат проблем. Децата на родените без искрицата на дарбата деца на Господаря Рал също започнали да се раждат без дарбата. Всяко дете, чийто родител, било то майка или баща, бил роден без искрицата на дарбата, също се раждало без нея — винаги, неизменно. Това важало и за техните деца, и за децата на техните деца и тъй нататък, поколения наред. Броят на родените без искрицата на дарбата главоломно нараствал, те ставали все повече и повече.

И тогава хората се уплашили, понеже по онова време магията била важна част от техния живот. Магията била част от техния свят. Именно магията ги предпазвала от пътешествениците по сънищата. Магията създала бариерата, която ги защитавала от ордите на Стария свят. Магията сложила край на войната. Магията изцелявала хора, намирала изгубени деца, създавала невероятни творения на изкуството, които окрилявали сърцата и радвали душите. Магията помагала на хората да живеят по-добре и да се движат по-уверено напред в бъдещето си.

Имало градове, издигнати около един-единствен човек с дарба, който удовлетворявал нуждите на хората. Мнозина, родени с дарбата, се изхранвали благодарение на уменията си. Съществували магически предмети, способни да контролират природните стихии и по този начин да подобряват живота на хората. Магията присъствала масово в живота и с нея хората се чувствали по-сигурни. Тя била нещо лично, качество, което ти дава възможност за личностно израстване. Почти всеки имал полза от магията.

Това не означава, че магията е или е била нещо абсолютно задължително и незаменимо, но така или иначе била полезна — средство, което помага. Магията била като тяхна дясна ръка. Но все пак човешкият ум, а не магията е незаменимото — без дясна ръка може да се оцелее, но без ум… Но магията била навлязла масово в живота, така че според мнозина наистина била станала незаменима.

Хората започнали да се опасяват, че новата заплаха — разпространението на родените без искрицата на дарбата сред населението — ще сложи край на света, който познават, ще промени всичко, което им се струва важно, ще унищожи онова, което смятат за своя най-надеждна защита — магията.

Ричард огледа лицата на събралите се мъже, за да е сигурен, че всички са разбрали есенцията на разказа му, че са наясно с цялата трагедия и отчаяние на предците си.

— И какво направили хората с родените без искрицата на дарбата свои сънародници? — попита един от мъжете.

— Нещо ужасно — отвърна тихо Ричард.

Извади книгата от кожената кесия на колана си и я вдигна така, че всички да я виждат, като в същото време отново закрачи напред-назад. Облаците, натежали от снежната вихрушка, се рееха безшумно през скования от студ проход, устремени към белите върхове високо горе.

— Тази книга се нарича „Колоните на Сътворението“. Това е името, с което древните магьосници нарекли родените без искрицата на дарбата — колони на Сътворението, — защото тези хора, благодарение на предаваното от поколение на поколение свое качество, по-скоро липса, щели да променят изконната природа на човешкия род. Те били основата на една съвсем различна човешка раса — хора, откъснати от магията.

Тази книга ми попадна съвсем наскоро. Тя има за цел да запознае Господаря Рал и някои други със съществуването на тези родени без дарбата хора, които по никакъв начин не се влияят от магията. Книгата разказва за появяването на първото поколение такива хора — като преки наследници на Господаря Рал, а после разказва и за други неща, касаещи техния живот. Освен това разкрива и какво се е случило с тях преди няколко хиляди години.

Някои от мъжете търкаха длани една в друга, за да се стоплят, Ричард продължаваше да снове напред-назад пред тях. Разказът му явно ги бе заинтригувал.

— И какво се случило с тях?

Ричард спря и огледа притихналите в очакване мъже.

— Били прокудени.

Чу се удивен шепот. Мъжете явно не бяха очаквали такава развръзка. Те знаеха какво е да си прокуден, разбираха прекрасно и съчувстваха на хората, прокудени преди толкова векове.

— Това е ужасно — отрони един мъж на първия ред и поклати глава.

Друг смръщи чело и простря напред ръка.

— Тези колони на Сътворението не са ли имали роднини? Не са ли живеели в градове? Не е ли имало хора, които да скърбят за тях?

— Напротив, имали са приятели и близки — кимна Ричард. — Тези прокудени хора са били част от живота, живели са като всички останали. Книгата разказва колко трудно било прието това решение. Сигурно на никого не му е било лесно, времената са били ужасни, трябвало е да се предприемат мерки, които за никого не били приятни, но управляващите по онова време решили, че ако искат да запазят начина си на живот, ако искат да съхранят магията и всичко, с което тя им помага, ако мислят за човека като цяло, а не за конкретните личности, трябва да прокудят родените без искрицата на дарбата. Нещо повече, те постановили, че за в бъдеще всеки наследник на Господаря Рал, с изключение на родения с дарбата едничък негов син, ще бъде екзекутиран, за да се гарантира, че между тях никога повече няма да се появи колона на Сътворението.

Този път никой не гъкна. Мъжете изглеждаха натъжени от разказа за тези загадъчни хора и ужасната им съдба. Увесили глави, те сякаш се опитваха да си представят какво ли е да живееш в такива смутни времена.

— И къде били прокудени тези колони на Сътворението? Къде ги пратили?

Ричард проследи как все повече и повече лица, заинтригувани от човешката трагедия, разиграла се преди хиляди години, се вдигнаха към него, застинали в очакване да чуят края на историята.

— Тези хора, както ви казах, били неподвластни на магията. А бариерата, опасваща Стария свят, била издигната посредством магия.

— Значи са ги изпратили отвъд бариерата! — възкликна един от мъжете.

Ричард кимна.

— Не един магьосник загинал, вкарвайки силата си в бариерата, за да бъде осигурена надеждна защита срещу набезите на ордите от Стария свят, които искали да сложат край на магията и да поробят всичко живо в Новия свят. До голяма степен войната се водела именно заради това — защото жителите на Стария свят искали да изтръгнат корените на магията от живота на човека. И така, хората от Новия свят изпратили своите сънародници, родени без искрицата на дарбата отвъд бариерата, в Стария свят.

Нямало как да разберат какво е станало с техните приятели, близки и любими, които прокудили, понеже били изпратени отвъд една бариера, която никой от тях не можел да премине. Всички се надявали колоните на Сътворението да започнат нов живот, да положат ново начало. Но заради бариерата, отвъд която се простирала вражеската територия, нямало как да разберат какво се е случило с прокудените от тях хора.

Но преди няколко години бариерата падна. Ако тези прокудени хора са успели да се установят в Стария свят, значи трябва да са създали поколения, които да се отличават с все същия този белег — липсата на дори най-слаба искрица от дарбата. Но къде са — от тях няма нито следа.

Хората в Стария свят са като тези в Новия — едни са родени с дарбата, други без нея, но при всички положения притежават поне онази искрица, която им позволява да взаимодействат с магията.

Като че ли онези хора от древността просто са се изпарили.

— Значи поне знаем — обади се Оуен, — че всичките онези прокудени от Новия свят хора са загинали трагично… или пък са били избити.

— И на мене ми мина през ума — отвърна Ричард. Обърна се към мъжете, впили в него изпълнени с очакване очи, жадни да узнаят края на историята. — Но скоро след това ги открих. Открих този отдавна изгубен народ.

Отново се чу въодушевен шепот. Мъжете приеха с ентусиазъм новината, че горките нещастници в крайна сметка са оцелели въпреки всички трудности и номера на съдбата.

— И къде са те, Господарю Рал — попита един, — къде са тези хора, с които имате далечна родствена връзка? Тези клети души, подложени на такива тежки изпитания и жестоко отношение?

Ричард ги изгледа с пронизителния си поглед.

— Елате да ви покажа какво е станало с тези хора — рече той и тръгна да заобикаля статуята, за да могат за пръв път да видят колосалната фигура в нейния пълен блясък. Щом се изправиха лице в лице със статуята, мъжете застинаха в благоговение. Започнаха развълнувано да споделят един с друг колко истинска изглежда, колко ясно се вижда непоколебимата решителност, изписана на лицето на човека.

По неописуемото вълнение в гласовете им и удивлението в думите им Ричард разбра, че тези хора никога в живота си не бяха виждали статуя — поне не толкова внушителна. Като и че за тях тя бе нещо като рожба на магически, а не на човешки — както смяташе Ричард — способности.

Той постави ръка на студения камък.

— Това е древна статуя на магьосник от Стария свят, на име Каджа-Ранг. Отчасти тя е изваяна в знак на почит към този човек, тъй като той бил велик и могъщ магьосник.

Оуен го прекъсна, като вдигна ръка във въздуха.

— Но аз останах с впечатлението, че хората в Стария свят са пожелали да живеят далеч от всяка магия. Тогава защо им е велик магьосник? И по-конкретно, защо да отдават почит към човек като него, който притежава магически способности?

Ричард се усмихна, доволен, че Оуен е схванал противоречието.

— Хората не винаги действат логично. Нещо повече: колкото по-нелогични са убежденията на един човек, толкова по-явни са разминаванията. Да вземем за пример вас — вие се опитвате да загладите противоречията в поведението си, като подхождате строго избирателно към убежденията си. Твърдите, че нищо не е истина, че на човек не му е дадено да опознае истинската същност на действителността, и въпреки това се страхувате от онова, което ви причинява Императорският орден — вярвате достатъчно убедено в истинността на действията им, за да искате да сложите край на всичко това.

Ако нищо не съществува в действителност, значи няма причина да искате да отблъснете Императорския орден. Нещо повече — желанието ви да ги спрете противоречи на някои ваши изконни убеждения, вие не би трябвало да смятате поведението им за застрашаващо живота ви, понеже твърдите, че на човека не е дадено да познава действителността.

Да, но разбирате прекрасно какво се случва със семействата ви, попаднали в лапите на Императорския орден, знаете колко е гнусно, долно и отвратително всичко това, което ще рече, че прилагате избирателно собствените си убеждения, като изпращате Оуен да ме отрови, за да ме накара да ви отърва от пределно истинския ви проблем.

Част от мъжете изглеждаха объркани от думите на Ричард, други явно се почувстваха неудобно. Двама-трима като че останаха изумени. Никой обаче не се осмели да оспори казаното, така че го оставиха да продължи.

— Хората от Стария свят били същите — и все още са. Твърдят, че не желаят магия, а щом се изправят лице в лице с действителността, не искат да минат без нея. Императорският орден е същият. Те нахълтаха в Новия свят, като тръбяха наляво и надясно, че ще освободят човечеството от оковите на магията, убеждаваха всички колко са благородни в преследването на тези си цели, които впрочем гонят именно като използват магия. Твърдят, че магията е нещо зло и порочно, а самите те си служат с нея.

Техният предводител, император Джаганг, използва за постигането на своите цели всеки, който притежава магически способности, а междувременно твърди, че се бори за изкореняването на магията. Джаганг е пътешественик по сънищата, потомък на древните пътешественици по сънищата. Като такъв той самият е магическо същество, но не се отказва от трона си и от мястото си начело на империята. И въпреки че самият той притежава магията, нарича себе си Джаганг Справедливия.

Каквото и да твърдят той и хората му, тяхната единствена цел е да се докопат до властта — просто и ясно. Обличат тези си стремления в благовидни пориви. Всеки тиранин се мисли за различен от останалите. А всъщност всички са еднакви. И господарстват по един и същи безапелационен начин.

Оуен бе смръщил чело, опитвайки се да разбере за какво всъщност става дума.

— Значи хората от Стария свят не са такива, за каквито се представят — между думите и делата им има пропаст. Твърдят, че човек ще живее по-добре без магията, а в същото време самите те използват магия.

— Именно.

— Ами този човек? — посочи статуята Оуен — Защо е тук, след като е бил против тези схващания?

Над главата на високата статуя се събираха мрачни облаци. Студеният въздух не помръдваше, висеше над земята влажен и тежък. Сякаш бурята също бе притихнала в очакване, любопитна да чуе края на историята.

— Този човек е тук, защото се е борил да спаси хората в Стария свят от нещо, от което са се страхували повече и от магията — отвърна Ричард. Погледна решителното лице, чиито очи бяха втренчени завинаги в Колоните на Сътворението. — Той, магьосникът на име Каджа-Ранг — продължи Ричард, — събрал всички хора, родени без искрицата на дарбата, всички колони на Сътворението, прокудени от Новия свят, заедно с всички жители на Стария свят, които с времето се били присъединили към тях, и ги изпратил ето там. — Ричард посочи към далечните земи зад гърба на статуята. — Затворил ги на място, заобиколено отвсякъде с планини, след което ги оградил с непристъпна граница, пресичаща този проход, за да не се смесят никога повече с хората, обитаващи останалата част на света.

Каджа-Ранг дал име на тези хора: Бандакар. Името „бандакар“ идва от един много древен език, наречен високо Д’Харански. И означава „прокудените“. Този човек, Каджа-Ранг, спасил народа си от родените без искрицата на магията.

Вие сте потомци на този прокуден народ. Вие сте потомци на Алрик Рал, на хората, изпратени на заточение в Стария свят. Всички вие сте потомци на династията Рал. Ние с вас имаме едни и същи прадеди. Вие сте прокудените.

Платото около статуята на Каджа-Ранг потъна в тишина. Мъжете стояха като гръмнати.

В следващия миг настъпи истинска суматоха. Ричард не се опита да овладее ситуацията, да ги успокои. Вместо това отстъпи назад, заставайки редом до Калан, и ги изчака да осмислят чутото. Искаше да им даде нужното време, за да осъзнаят в цялата му пълнота всичко казано.

Разперили ръце във въздуха, някои от мъжете се разкрещяха в изблик на гняв пред чутото, други стенеха отчаяно, смазани от ужаса на този разказ, трети се разридаха от мъка, мнозина се впуснаха в разгорещени спорове, неколцина извадиха доводи, оборени от опонентите им, имаше и такива, които си повтаряха един на друг ключови елементи от чутото, сякаш искаха да чуят думите още веднъж, за да се убедят, че наистина са изречени в този смисъл.

Каквато и да бе реакцията, всички постепенно започнаха да осъзнават грандиозността на всичко чуто. Доловиха истинността на изречените думи. Изведнъж всички едновременно се втурнаха да говорят, нетърпеливи да изразят богатата гама от чувства, напираща в сърцата им — отказ да повярват, гняв, почуда, дори страх. Разбрали кои са всъщност, те бяха смазани от новината.

Преодолели първоначалния шок, мъжете сами си зашъткаха, опитвайки се да въдворят малко ред, жадни да получат още информация.

— Вие сте роденият с дарбата наследник на Господаря Рал, а ние сме децата, прокудени от дома — осмели се да каже един от мъжете, но не достатъчно, че да зададе въпроса, който вълнуваше всички.

— Да, така е — отвърна Ричард. — Аз съм Господарят Рал, предводител на Д’Харанската империя, а вие сте потомци на колоните на Сътворението, прогонени от своя народ. Аз съм роден с дарбата, подобно на своите деди, на всеки Господар Рал преди мене. Вие сте лишени от дарбата като предците си.

Застанал пред статуята на Каджа-Ранг, мъжът, който ги бе прокудил, Ричард се вгледа в напрегнатите лица.

— Пропъждането е жесток акт. Неморален. В качеството си на Господаря Рал слагам край на това и обявявам, че повече няма да се повтори. Вие никога повече няма да бъдете Бандакарската империя, прокудените, вие отново ще сте както някога Д’Харанци — ако пожелаете.

Мъжете затаиха дъх, сякаш, за да се убедят, че наистина е изрекъл онова, което им се щеше да чуят, в очакване да последва още нещо — потвърждение или отричане на тези думи.

Ричард прегърна Калан през кръста и огледа спокойно изпълнените с надежда физиономии. Накрая им се усмихна.

— Добре дошли у дома.

Като по даден знак мъжете паднаха в краката му, започнаха да целуват ботушите, панталона, ръцете му, а онези, които се намираха по-назад — и земята, на която бе стъпил. Някои дори се осмелиха да целунат ръба на роклята на Калан.

Почувствали неимоверна близост, на свой ред приветстваха Ричард като един от тях.

Четиридесет и втора глава

ДОКАТО мъжете, паднали в краката им, сипеха горещи благодарности за върнатата си свобода, Ричард хвърли кос поглед на Калан. Кара изглеждаше откровено недоволна от целия този цирк, но не каза нищо.

За да сложи край на сърцераздирателната сцена, Ричард махна на мъжете да се изправят на крака.

— Има още толкова много за разказване. Хайде, изправете се и ме чуйте.

Смеещите се през сълзи мъже започнаха да се изправят и сключили ръце на гърди, втренчиха в него копнежни погледи, сякаш бе отдавна изгубен техен брат. Сред тях имаше и няколко старци, както и двама-трима на средна възраст, но повечето бяха съвсем млади като Оуен или малко по-възрастни като Ричард. Всички те бяха преживели ужасни месеци.

Но най-страшното тепърва предстоеше; Ричард искаше да ги подготви.

Той се обърна към Дженсън, която се бе свила в сенките по-назад, и и направи знак да се приближи.

Тя мина напред и се насочи към Ричард, привличайки всички погледи върху себе си. Мъжете проследиха появяването и на светлината. Беше толкова красива, че Ричард не успя да сдържи усмивката си, като я видя да излиза на откритото. Тя отметна назад един непослушен червен кичур и срамежливо огледа мъжете.

Щом Ричард протегна ръка към нея, тя с готовност подири закрилата му, като не откъсваше очи от мъжете, с които ги свързваше една съществена прилика.

— Да ви представя сестра ми, Дженсън Рал. Тя е родена като всички вас — без искрицата на дарбата. Баща ни се опита да я убие, както се е правело в продължение на три хиляди години с потомството на Господаря Рал, родено без дарбата.

— А вие? — чу се нечий скептичен глас. — Вие няма ли да я отхвърлите?

Ричард я прегърна топло.

— Защо да го правя? Какво престъпление е извършила тя? Родила се е жена вместо мъж като мене? Или не е толкова висока? Или има червена коса вместо като моята? Очите и са сини, а не сиви като моите…? Защото е родена без дарбата?

Някои от мъжете пристъпиха от крак на крак, други скръстиха ръце. Други, след всичко, което Ричард им разказа, извърнаха очи, очевидно засрамени от зададения въпрос.

— Тя е красива, умна и умее да мисли с главата си. Освен това се бори за правото си на живот, използвайки разумни средства. Тя е като всички вас — родените без искрицата на дарбата. И понеже тя, също като мене, цени живота такъв, какъвто е, аз я приветствам.

Ричард чу блеене и извърна глава. По хълма се изкачваше Бети, зад нея се влачеше въженцето, за което я бяха вързали. Дженсън я проследи с поглед как се приближава, видя любопитния и поглед, размаханата и лудо опашка.

Грабна въженцето и огледа края му. Беше прегризан.

— Бети! — скастри я тя и размаха пред очите на непослушната козичка прегризания край на въжето. — Какво си направила!

Бети изблея в отговор, очевидно горда с постигнатото.

Дженсън въздъхна дълбоко и сви рамене вместо извинение.

Мъжете бяха отстъпили назад и си шептяха нещо ужасени.

— Не съм вещица — разпалено заобяснява Дженсън. — Това, че имам червена коса, не означава непременно, че съм вещица.

Онези явно не бяха убедени в твърдението и.

— Имал съм си работа със съвсем истинска вещица — намеси се Ричард. — И мога да ви уверя, че червената коса не е белег за вещерство. Това е заблуда.

— Вярно е — настоятелно вдигна пръст един от мъжете и посочи Бети. — Ето го нейният дух водач.

— Дух водач ли? — смръщи чело Ричард.

— Именно — намеси се друг. — Вещиците винаги се появяват в компанията на своя дух водач. Така го наричат. Ето и сега — тя го призова и духът дойде.

— Да съм призовала Бети! — Дженсън размаха пред лицата им прегризаното въже. — Завързах я за едно дърво, тя сама е прегризала въжето си.

— Призовала си я с магия! — закани и се с пръст следващ мъж.

Стиснала юмруци покрай тялото си, Дженсън пристъпи към групата. Те едновременно направиха крачка назад.

— Всички вие имате семейства и приятели, живеете в общност. Аз нямам приятели и никога не съм имала, понеже двете с майка ми цял живот все бягахме от баща ми, който ни преследваше. Ако ме беше заловил, щеше да ме подложи на изтезания и да ме убие — както би направил и с вас. И понеже нямах възможност да завържа приятелства, майка ми подари Бети. Беше още сукалче. Двете пораснахме заедно. Бети прегриза въжето си, понеже аз съм единственият и близък човек и просто е искала да е близо до мен.

Аз бях прокудена заради престъпление, което не съм извършила — просто, защото съм се родила без дарбата, като вашите деди. Всички вие знаете колко е несправедливо да си прокуден за нещо такова, познавате тази болка. А сега, глупаци такива, не ме приемате като една от вас, понеже имам червена коса и козичка за домашен любимец! Вие сте шайка безмозъчни глупаци и лицемери! Най-напред тровите единствения човек на света, който е достатъчно смел, за да сложи край на живота ви в изолация, откъснат от останалата част на света, а сега се страхувате от мен и не ме приемате заради някакви си глупави суеверия. Ако имах магически способности, досега да съм ви превърнала в пепел заради жестокото отношение, което проявявате към мен и приятелите ми!

Ричард вдигна ръка на рамото и и я дръпна назад.

— Всичко е наред — прошепна в ухото и. — Остави ме да поговоря с тях.

— Нали казахте, че сте магьосник — провикна се един по-възрастен мъж от задните редици. — Очаквате да ви повярваме просто ей така, защото го казвате, а в същото време твърдите, че е крайно време да зарежем своите убеждения, да не вярваме на това, което виждаме — например, че тази жена е вещица, понеже тя твърди обратното.

— Прав е — подкрепи го друг. — Твърдите, че вярвате в истинската магия и не приемате нашите вярвания. Много от нещата, които казвате, звучат приемливо, но не всичко. Не може да съществува половинчато съгласие. Да отхвърлиш част от истината, означава да я зачеркнеш цялата.

Ричард се замисли как да подходи, за да убеди хора, които не виждат и не усещат магията, че истинска магия съществува. От тяхна гледна точка той бе виновен за същото, за което обвиняваше тях. Как да покаже цветовете на дъгата на незрящи хора?

— Прави сте — рече след малко. — Дайте ми малко време и ще ви покажа истинността на магията, за която говоря.

Направи знак на Кара да се приближи.

— Би ли ми донесла предупредителния маяк — помоли я тихо.

Кара незабавно хукна надолу по хълма. Ричард забеляза в очите на Дженсън сълзи, които обаче успяваше да сдържи. Калан отстъпи малко назад, а Ричард се обърна към мъжете.

— Трябва да ви кажа още нещо, което искам да се опитате да разберете. Сложих край на присъдата ви, но това не означава, че безусловно ви приемам обратно сред хората си.

— Но нали ни приветствахте с добре дошли у дома — проплака Оуен.

— Просто изразявам гласно очевидното — че имате право на свой живот. Изявявам добрата си воля да ви приема обратно като част от народа на Д’Хара, стига да пожелаете — всеки, който живее в Д’Хара, го прави по свое желание. Но като ви приветствам обратно, нямам предвид, че ви приемам безусловно.

Хората са свободни да живеят живота си, но искам да ме разберете правилно — има огромна разлика между свободата и анархията. Ако победим в борбата, която водим, сте добре дошли да станете част от свободния народ на Д’Харанската империя, която поддържа свои определени ценности. Например свободни сте да поддържате, каквито искате становища и убеждения, да се опитвате да убеждавате другите в стойността на своите убеждения, но нямате право да възприемате хората, които се борят за вашата свобода, като диваци или престъпници. Да не говорим, че освен всичко друго се ползвате от плодовете на тяхната борба. Най-малкото, нали именно на тях трябва да благодарите, да ги уважавате. Техният живот не струва по-малко от вашия и нямате причина да смятате, че си струва да бъде жертван, за да живеете вие. Такъв е принципът на робството.

— Но вие наистина се биете като диваци и използвате насилие, за да освободите една земя, която ние никога не сме виждали — обади се един младеж. Вдигна ръка към Бандакар. — Единствената земя, която ние познаваме, се намира там. И ние безусловно отхвърляме използването на всяко насилие.

— Земя ли? — Ричард разпери ръце. — Та ние не се бием за земята. Ние сме верни на един идеал — на идеала за свобода, независимо къде живее човек. Ние не защитаваме някаква си територия, не проливаме кръвта си за нейната пръст. И не се бием от любов към насилието. Нашият стремеж и цел е свободата на личността, искаме да живеем необезпокоявани живота си, да се грижим за оцеляването си, да преследваме щастието си. Вие, които безусловно отхвърляте насилието, може да се мислите за благородни и просветлени, но всъщност сте просто хора, капитулирали пред злото. Безусловното отхвърляне на всички методи за самозащита, понеже си мислите, че изискват прилагане на насилие, не ви оставя друг изход, освен да се молите за милост и пощада. Но злото не познава милостта и да молите пощада от него означава постепенно да се предадете. Предадете ли се на злото, в най-добрия случай сте станали роби, в най-лошия — сте мъртви. Така че в крайна сметка безусловното отхвърляне на насилието не е нищо друго освен протягане на ръце към смъртта вместо към живота. Ще получите онова, към което протягате ръце. Правото, абсолютната необходимост от насилие срещу всеки, който използва сила срещу вас, е основата на оцеляването. Няма нищо неморално да се защитаваш — това е израз на правото ти на живот. По този начин изразяваш нетърпимостта си към насилието и си готов да смажеш всеки, решил да упражни насилие върху теб. Безусловната решеност да смажеш всеки, готов да използва насилие спрямо теб, е възхвала на стойността на живота. Отказът да предадеш живота си в ръцете на всеки главорез или тиранин, който пожелае да го похити, сам по себе си представлява акт на утвърждаване на живота.

Ако не искате да защитите правото си да живеете свой живот, се превръщате в мишки, които спорят със сови. Осъждате начина на живот на грабливата птица. За нея обаче вие сте просто вечеря.

Императорският орден проповядва, че човешката същност е зла и порочна, че животът няма стойност. Действията подкрепят думите им. Според Ордена човек може да спечели избавление и щастие в някой друг свят, при това единствено след като е пожертвал себе си тук, в този живот.

Няма нищо лошо в щедростта, ако сам си решил да бъдеш щедър, но вярата в превъзходството на саможертвата като нравствена потребност не е нищо друго освен насърчение на робството. Онези, които твърдят, че си длъжен да пожертваш живота си, се опитват да поставят около врата ти окови.

Вие, като Д’Харанци, не би трябвало да жертвате живота си за чужди цели, но в същото време не е редно самите вие да изисквате подобни жертви в името на вашето благоденствие. Вярвайте, каквото си щете, може да не се чувствате готови да влезете директно в битката за своето освобождаване, но ние се нуждаем от вашата подкрепа, защото, ако изберете да не допринесете с нищо — нито материално, нито духовно, за унищожаването на ценностите, срещу които се борим, това ще бъде тълкувано като предателство и ще бъдете считани за изменници.

Императорският орден най-безцеремонно нахълта в не една и две страни като вашата. Те поробиха, изтезаваха, изнасилваха и убиваха, за да се докопат до властта. Сториха това и в Новия свят. Загубиха правото си на глас. Вече не става въпрос за нравствени позиции и морални въпроси; единственият начин е да ги унищожим.

Един от мъжете направи крачка напред.

— Но приличието изисква да покажеш милост към човека, поел по грешен път.

— Няма нищо по-ценно от живота — явно и вие го осъзнавате поне ако се съди по заблудения ви стремеж към милосърдие. Тези хора съзнателно и целенасочено отнемат незаменимия и уникален човешки живот. Убиецът, направил своя избор да отнема човешкия живот, сам се лишава от правото на живот. Да проявяваш милост към такова същество означава само едно — че оправдаваш действията му, а оттам и че позволяваш на злото да властва в света. Като проявяваш милост, все едно придаваш стойност на живота на убиеца, като в същото време отнемаш цената на живота на невинната жертва. Така животът на убиеца става по-важен от живота на невинния. Това означава, че си разменил доброто за зло. Това е победа на смъртта над живота.

— Тоест, понеже Орденът е нападнал родината ви — опита се да обобщи нещата Оуен — и е избил масово сънародниците ви, възнамерявате да изтрепете всичко живо в Стария свят?

— Не. Орденът идва от Стария свят, той е символ на злото. Това не означава, че всички хора в Стария свят са престъпници и убийци само защото по случайност са се родили на едно парче земя, управлявано от коварни властници. Има хора, които съзнателно подкрепят въпросните властници, тоест са поддръжници на злото. Но не с всички е така. Мнозина в Стария свят също са жертви на Императорския орден и са подложени на жестоки страдания, вследствие на агресията и жестокостта на Ордена. Мнозина се опълчват срещу несправедливото управление. В същия този миг, докато ние с вас си говорим, мнозина рискуват живота си, за да се отърват от тези коварни хора. Ние се борим за едно и също нещо: за свобода.

Няма никакво значение къде са родени хората, които се борят за свобода. Ние вярваме в стойността на всеки един живот. Това ще рече, че не заклеймяваме някого като лош, понеже се е родил на едно или друго място. Важни са думите и делата. Но не се заблуждавайте — мнозина са поддръжниците и двигателите на Императорския орден и жестоката му политика. Всяко действие носи своите последствия. Императорският орден трябва да бъде унищожен.

— Но вие все пак сте склонен на компромиси — обади се един от по-възрастните мъже.

— Ако, надявайки се да уталожиш нещата, съзнателно допуснеш компромис с непокаяло се зло, значи позволяваш на злото да впие острите си зъби в плътта ти; от този ден нататък отровата му ще циркулира във вените ти, докато в края на краищата приключи с теб.

— Но това е твърде крайно становище — продължи същият човек. — То говори за упоритост и вироглавие. Винаги има място за компромиси.

Ричард се потупа с пръст по гърдите.

— Вие решихте да ме отровите. Вашата отрова ще ме убие, това я превръща в нещо зло. Какъв компромис предлагате да направя с тази отрова?

Никой не разполагаше с отговор.

— Когато двама души със сходна нравствена система и добро и честно отношение един към друг имат желание да сключат сделка, е нормално да търсят компромиси, примерно относно цената. Но когато става въпрос за етика и истина, няма място за компромиси. Да правиш компромиси с убийци — а вие ми предлагате точно това, — е все едно да правиш паралел между своята и тяхната нравствена система. А това е недопустимо. Това означава да признаеш, че не си по-добър от тях, което пък ще рече, че онова, което вършат — изтезанията, изнасилванията, убийствата, — не се разминава ни най-малко с твоите морални ценности. Нравственият компромис отхвърля идеята за добро и зло. Според него всички хора са равни, всички желания са еднакво достойни да бъдат изпълнени, всички действия са еднакво разумни, следователно хората трябва да направят един или друг компромис, за да продължат напред.

Какъв компромис бихте могли да направите пред хора, които изтезават, изнасилват и убиват свои събратя? Колко седмици бихте чакали, докато те ви подлагат на мъчения? Колцина мъже бихте допуснали да изнасилват любимите ви? Колко семейства трябва да измрат?

В ситуация като тази няма място за морални уравниловки и не би могло да има, така че никакви компромиси — единственият адекватен компромис е самоубийството.

Самата идея, че с тези хора може да се постигне някакъв компромис, е реверанс към убийството.

Мъжете не очакваха някой да застане пред тях и да им говори толкова открито и прямо, затова повечето от тях останаха шокирани. Постепенно като че ли губеха интерес към богатите си запаси от нищо не значещи фрази и постулати. Някои определено изглеждаха трогнати от думите на Ричард. Двама-трима сякаш дори се окрилиха от тях; виждаше го в очите им — изглеждаха така, сякаш виждат света за пръв път.

Кара се плъзна зад Ричард и му подаде предупредителния маяк. Не беше съвсем сигурен, но му се стори, че мастилено черното е обхванало по-голяма част от повърхността в сравнение с предния път, когато видя фигурката.

Пясъкът вътре продължаваше да се процежда и да увеличава купчинката долу.

— Каджа-Ранг запечатал границата през прохода, за да не можете да минавате през нея. Той е човекът, който ви е дал името. Тъй като е бил наясно, че отхвърляте насилието, се е опасявал, че може да станете лесна плячка на всякакви престъпници. Пак той е човекът, предоставил ви възможност да ги прогонвате от земите си, за да съхраните начина си на живот. Казал е на сънародниците ви за прохода през границата, за да можете, ако пожелаете, да се освободите от престъпниците, появили се сред вас.

Оуен го изгледа притеснено.

— Ако този велик магьосник, Каджа-Ранг, не е искал нашият народ да се смеси с народите от Стария свят, за да не се разпространят родените без искрицата на дарбата, както ги нарекохте, какво е ставало с престъпниците, които сме прогонвали? Изпращането им извън границата би довело точно до онова, от което са се страхували. Да направиш проход през границата и да кажеш за него на предците ни е все едно да обезсмислиш цялата идея за границата.

Ричард се усмихна.

— Чудесно, Оуен. Започваш да мислиш за себе си.

Оуен се усмихна. Ричард вдигна ръка към статуята на Каджа-Ранг.

— Виждаш ли накъде гледа той? Към едно място, наречено Колоните на Сътворението. Там е ужасно горещо и абсолютно пусто — място, където дебне смъртта. Границата, поставена от Каджа-Ранг, достига до там. Когато прогоните някого от страната си през границата, стените на смъртта от двете страни не позволяват на прогонения да излезе навън. Има една посока, в която може да поеме — към Колоните на Сътворението. Дори да разполагаш с вода и храна, дори да познаваш прекрасно пътя, преминаването пред долината, известна като Колоните на Сътворението, означава почти сигурна смърт. Без вода и храна и ако нямаш представа къде вървиш, ако не знаеш, че трябва да направиш всичко възможно, за да избягаш от това място, си обречен на стопроцентова гибел.

Мъжете го гледаха ококорено.

— Значи престъпниците, които сме прогонвали, са били изпращани на сигурна смърт — отрони един от тях.

— Именно.

— Значи този Каджа-Ранг ни е изиграл — додаде друг. — Накарал ни е, без да знаем, да убиваме близките си.

— Значи мислите, че ви е изиграл? — попита Ричард. — Вие съвсем съзнателно сте прогонвали престъпниците извън пределите на земите си, за да нападат невинни хора. Съзнателно сте пускали на свобода склонни към жестокост хора, обричайки нищо неподозиращите пътници извън страната ви да станат жертви на насилие. Вместо да екзекутирате убийците, вие съзнателно сте им давали възможност да продължат да вършат престъпните си деяния — и ако се бяхте замислили дори само за миг, щяхте да си дадете сметка за това. В яловия си опит да избегнете насилието на всяка цена всъщност сте му давали зелена улица.

Казвали сте си, че другите хора не ви интересуват, понеже не са просветлени като вас, че вие сте по-висши от тях същества, понеже сте се издигнали над насилието, че безусловно отхвърляте всяко насилие. Ако изобщо сте мислили за тези неща, сте си казали, че хората отвъд границата са диваци, че животът им няма стойност. Съвсем съзнателно и целенасочено сте пожертвали техните невинни животи, за да спасите живота на хора, за които сте знаели, че са жестоки престъпници.

Докато Каджа-Ранг е сторил друго — освен, че е предпазвал света от родените без искрицата на дарбата, той е екзекутирал прогонените от вас престъпници, преди те да са сторили зло някому. Вие се мислите за много издигнати, понеже отричате насилието, но всъщност действията ви са предизвиквали именно насилие. И единствено предприетото от Каджа-Ранг е спасило нещата.

— Скъпи Създателю, толкова е ужасно — Оуен се свлече тежко на земята. — Далеч по-ужасно, отколкото изобщо можете да си представите.

Останалите мъже също изглеждаха като попарени. Неколцина последваха примера на Оуен и се отпуснаха на земята. Други, заровили лицата си в ръце, извърнаха глави и се отдалечиха.

— Какво имаш предвид? — попита Ричард.

Оуен го погледна с пребледняло лице.

— Нали си спомняте какво ви разказах за нашата земя… за града ни и другите главни градове? Че в нашия град живеем всички заедно и сме щастливи с живота, който водим. — Ричард кимна. — Не всички бяха щастливи.

Калан скръсти ръце и се надвеси над Оуен.

— Какво по-точно искаш да кажеш?

Оуен разпери ръце в безпомощен жест.

— На някои нашият обикновен живот, изпълнен с радост и сговор, не им бе достатъчен. Някои… така де, някои от нас искаха да променят нещата. Искаха да живеят по-добре. Да подобрят условията на живот, да си построят жилища, независимо, че традициите ни са други.

— Оуен е прав — мрачно го подкрепи един от по-възрастните му сънародници. — По мое време имаше доста такива хора, които не искаха повече да живеят според остарелите според тях традиции на нашата империя.

— И какво ставаше, когато тези хора изявяваха желание да променят нещата, когато казваха, че не могат повече да живеят според древните ви принципи? — попита Ричард.

Оуен се огледа във всички посоки, обиколи помръкналите лица на другарите си.

— Великите говорители отхвърляха идеите им. Мъдреца отсъди, че те само ще породят несъгласия и кавги помежду ни. Надеждите им за нов начин на живот бяха стъпкани, а самите те бяха осъдени. — Оуен преглътна. — И така, тези хора решиха да напуснат Бандакар. Тръгнаха си и поеха по пътеката през границата, за да си търсят късмета. Никой от тях не се върна.

Ричард обърса челото си с ръка.

— Значи са загинали, докато са търсели новия си живот — живот, по-добър от този, който сте можели да им предложите.

— Но вие не разбирате — изправи се Оуен. — Ние сме същите като тях. — Той посочи с ръка хората зад себе си. — Ние отказахме да се върнем и да се предадем на Императорския орден, макар да знаем, че заради нас близките ни са подложени на изтезания. Знаем, че Императорският орден няма да се спре пред нищо, така че не виждаме смисъл да се връщаме. Ние престъпихме волята на нашите говорители и на Мъдреца, понеже искахме да намерим начин да избавим народа си. И за делата си бяхме осъдени. Прекосихме границата, за да търсим начин да се отървем от Императорския орден. Нима не разбирате? Ние сме същите като своите предци, тръгнали да търсят късмета си. Също като тях избрахме да напуснем родината си и да се опитаме да променим нещата, вместо да се превиваме под чуждо иго.

— Това може да означава, че започвате да проглеждате — насърчи го Ричард, — че това, на което са ви учили, е било реверанс към смъртта, не към живота. Може би започвате да разбирате, че онова, което сте наричали „път на просветлението“, всъщност е било поставяне на кърпа около очите ви.

Ричард постави ръка на рамото на Оуен. Погледна малката статуйка, която стискаше в другата си ръка, след което обиколи с очи напрегнатите лица на другите мъже.

— Вие сте оцелелите, след като всички останали са се провалили. Само вие сте стигнали толкова далеч. Само вие започнахте да използвате умовете си, за да се опитате да намерите решение за себе си и близките си. Има още много да учите, но поне започнахте да правите опити да намерите правилното решение. Не бива да спирате; трябва да действате смело и когато ви повикам, да се отзовете — само така ще имате шанс да спасите живота си, да избавите близките си.

За първи път в очите им проблеснаха едва доловими пламъчета на гордост. Бяха получили признание не за повтаряните безсмислени заучени фрази, а за решенията, които бяха взели самостоятелно.

— Но защо да не могат да се върнат обратно през прохода, Ричард? — намръщено попита Дженсън, след като бе мислила известно време. — Щом искат да се махнат и да започнат нов живот, но сега ти им каза, че навън ги очакват Колоните на Сътворението, защо да не могат да се върнат — най-малкото, за да си осигурят провизии, да се подготвят по-добре за тежкото пътуване, така че да имат повече шансове за оцеляване?

— Вярно — обади се и Калан, — нали Джордж Сайфър мина през границата и се върна? Ейди също ни е казвала, че през границата има проход, като онзи, през който тези хора са прогонвали престъпниците, така че защо да не могат да се върнат?

Мъжете закимаха, любопитни да чуят защо никой не се е върнал.

— Отначало и аз си задавах същия въпрос. — Ричард погали с пръст гладката черна повърхност на статуята, която държеше в ръката си. — Според мен границите в Средната земя са имали проходи, понеже са били много дълги — невероятно огромни. Тази граница е направо нищо в сравнение с онези. Съмнявам се, че тук е бил нужен проход като тамошните. Тъй като тук е използван един доста късичък, бих казал, вариант на граница, подозирам, че Каджа-Ранг е съумял да създаде проход, който да пуска прогонените престъпници навън, но да не им позволява да се върнат обратно. В края на краищата нали ако един прогонен престъпник излезе навън и види, че няма къде да избяга, винаги ще иска да се върне. А Каджа-Ранг не е искал това да става.

— И как е било възможно това? — попита Дженсън.

Ричард отпусна лявата си ръка на дръжката на меча.

— Има змии, които могат да поглъщат плячка, далеч по-голяма от самите тях. Зъбите им са закривени назад, така че щом глътнат веднъж, жертвата да не може да излезе, да избяга. Предполагам, че проходът през тази граница е решен по някакъв подобен начин — бил е направен така, че да може да се минава само в едната посока.

— Мислиш ли, че подобно нещо е възможно? — попита Дженсън.

— Не е първият случай — отвърна Калан.

— Голямата бариера между Новия и Стария свят има защити — кимна Ричард, — които позволяват на определени хора, при дадени условия, едно минаване в двете посоки — но не повече от едно. — Посочи статуята с предупредителния маяк. — Магьосник със способностите на Каджа-Ранг със сигурност е знаел как да създаде проход през границата, който да не позволява връщане назад. В крайна сметка нали го е издигнал направо от отвъдния свят и той е съществувал цели три хиляди години.

— Значи излиза, че всеки, преминал през границата, е бил обречен на сигурна смърт? — попита Оуен.

— Опасявам се, че да — кимна за пореден път Ричард. — Явно Каджа-Ранг доста се е потрудил и е направил това, което е пожелал, при това доста устойчиво във времето — оцеляло е цели три хиляди години. Застраховал се е дори в случай че границата падне.

— Едно не разбирам — обади се един младок, — щом като този магьосник е бил толкова велик и магията му е била толкова мощна, че е успял да издигне стена на смъртта, която да ни държи изолирани от останалата част на света цели три хиляди години, как е възможно тя да престане да действа? През последните две години тя просто изчезна. Защо?

— Боя се, че причината съм аз — отвърна Калан.

Пристъпи напред към мъжете. Ричард не се опита да я спре. На този етап не му се щеше те да си помислят, че крие нещо от тях.

— Преди две години, в отчаян опит да спася живота на Ричард, без да искам, призовах сила от отвъдния свят, която според мен в момента бавно убива магията в нашия свят. Ричард прогони обратно тази зловеща магия, но така или иначе тя беше в нашия свят известно време, така че може да е оставила необратими последствия.

Мъжете се спогледаха тревожно. Тази жена току-що бе признала пред тях, че в резултат от нещо, сторено от нея, охраняващата ги граница вече не съществува. Че тя е причината върху им да се стовари ужасяваща вълна от насилие и жестокост. Че заради нея е сложен край на отколешния им начин на живот.

Четиридесет и трета глава

— ОЩЕ НЕ СТЕ НИ ПОКАЗАЛИ МАГИЯТА СИ — рече накрая един от мъжете.

Ръката на Ричард се плъзна от гърба на Калан, той пристъпи напред.

— Каджа-Ранг създал магически предмет, свързан с издигнатата от него граница. Посредством този предмет той е имал по-добър контрол върху нея. — Ричард вдигна статуйката и я показа на мъжете. — Това ми бе изпратено като предупреждение, че границата, опасваща родината ви, е паднала.

— Защо горната и част е толкова странно черна? — попита един от мъжете на първата редица.

— Това е знак, че времето ми изтича, че скоро ще умра.

Из групата се понесе тревожен шепот. Ричард вдигна ръка, за да помоли за вниманието им и да продължи.

— Вътре има пясък — всички ли го виждат?

Мъжете изпружиха вратове, за да видят това, което им бе посочено, но някои бяха доста назад, така че не успяха. Ричард вдигна фигурката така, че хем да е очевидна приликата с него, хем да се вижда падащият пясък вътре.

— Всъщност това не е точно пясък — магия е — рече след малко.

На лицето на Оуен се появи скептична гримаса.

— Но нали сам казахте, че не сме способни да виждаме магията?

— Всички вие сте родени без искрицата на дарбата, така че не виждате обикновената магия. Но все пак границата ви възпрепятстваше да излезете извън своята страна, нали така? Как си го обяснявате?

— Това е било стена на смъртта — провикна се един от възрастните мъже, като тонът му идеше да покаже, че според човека казаното се разбира от само себе си.

— Но как е възможно тя да въздейства на хора, неподвластни на магията? Всеки досег с границата би бил смъртоносен както за вас, така и за всяко друго живо същество. Защо? Защото границата е място в нашия свят, където паралелно съществува и отвъдният. Отвъдният свят е светът на мъртвите. Може да сте родени без дарбата, но сте смъртни хора; след като сте свързани с живота, значи сте свързани и със смъртта.

Ричард за пореден път вдигна статуйката в ръка.

— Тази магия също е свързана с отвъдния свят. Понеже всички сте смъртни, сте свързани с отвъдния свят, със силата на Пазителя, със смъртта. Ето защо виждате пясъка, който показва как изтича времето ми.

— Не виждам какво толкова магическо има в един пясък — избоботи един от мъжете. — Това, дето твърдите, че е забъркан с магия и изобразява живота ви, който си отива, не доказва нищо.

Ричард сложи статуята да легне. Пясъкът продължи да пада, само че хоризонтално.

Сред мъжете се надигнаха удивени възгласи, всички се бяха втренчили в движещия се настрани пясък.

Струпаха се напред като любопитни деца, нетърпеливи да видят по-добре статуята, която Ричард държеше легнала в ръката си — да видят магията. Някои протегнаха ръце и внимателно докоснаха мастилено черната повърхност. Други си проправиха път напред, за да видят по-добре течащия странично пясък, който се събираше в долната част, при краката, където фигурката бе все още прозрачна.

Всички бяха съгласни, че това е истинско чудо, макар да не бяха много наясно с обяснението за магията от отвъдния свят.

— Но това го виждаме всички — обади се друг от присъстващите. — То не доказва, че сме по-различни от вас или който и да било друг, както твърдите. Доказва само, че сме способни да видим тази магия, също както и вие. Може пък да се окаже, че не сме чак дотолкова лишени от дарбата, както смятате.

Ричард се замисли над думите му, сякаш искаше да намери по-адекватен начин да им обясни същинските измерения на магията. Макар да бе роден с дарбата, все още не умееше да я контролира напълно, освен когато ставаше въпрос за овладяване на гнева и насочването му в определена посока. Не можеше просто ей така да направи някой магически трик, каквито използваше Зед например, а освен това дори да успееше да измисли нещо в тази посока, тези хора нямаше да могат да го видят.

С крайчеца на окото си Ричард видя Кара, която стоеше встрани със скръстени ръце. Изведнъж му хрумна нещо.

— Връзката между Господаря Рал и народа му е магическа — подхвана Ричард. — Същата тази магия подхранва и други неща, не е само защита срещу пътешественика по сънищата.

Ричард направи знак на Кара да се приближи.

— Освен, че е моя приятелка, Кара е и Морещица. В продължение на хиляди години Морещиците са били всеотдайни защитнички на Господаря Рал. — Ричард вдигна ръката на Кара, за да им покаже червената палка, която висеше на тънка златна-верижка от китката и. — Това е така нареченият Агиел. Той се захранва от връзката на всяка Морещица с Господаря Рал — в случая с мен.

— Но то няма острие — отбеляза един от по-близко стоящите мъже, оглеждайки Агнела, който се поклащаше на края на златната верижка. — Не ми прилича на оръжие, което би могло да се използва ефективно.

— Разгледайте го по-отблизо — подкани ги Ричард и подбутна Кара да се приближи към мъжете. — Огледайте го внимателно, за да се убедите, че впечатленията на вашия другар за липсата на острие, за това, че прилича на най-обикновена палка, са верни.

Кара тръгна сред мъжете, а те надзъртаха един зад друг, за да видят по-добре Агнела, който се поклащаше на верижката. След като задоволиха любопитството си, измериха дължината, огледаха краищата, пипнаха го, за да видят колко тежи и дали може да се използва за намушкване, Ричард каза на Кара да докосне мъжете с Агнела си. Червената палка мигом скочи в ръката и. Мъжете отскочиха назад, стреснати от внезапно появилия се на лицето и мрачен поглед. Тя насочи към тях палката, която Ричард твърдеше, че е оръжие.

Кара докосна с Агнела си рамото на Оуен.

— И преди ме е докосвала с червената пръчка — обясни им той. — И нищо.

Кара докосна с Агнела си мъжете, които се намираха най-близо до нея. Неколцина отскочиха, уплашили се да не пострадат, макар да се бяха убедили с очите си, че никой от другарите им не е ранен. По-смелите позволиха да бъдат докоснати и лично се убедиха, че пръчката не причинява нищо.

Ричард запретна ръкава си.

— А сега ще ви покажа, че това наистина е мощно магическо оръжие.

Той протегна ръка към Кара.

— Нека ми потече кръв — рече спокойно с глас, по който не личеше, че прекрасно знае какво е да те докоснат с Агиел.

Кара се вторачи в него.

— Но Господарю Рал, няма да…

— Направи го — прекъсна я Ричард, без да сваля ръката си.

— Докосни мен вместо него — намеси се Том и пъхна под носа и голата си ръка.

Кара веднага направи избора си.

— Не! — скочи Дженсън, но бе твърде късно.

Щом Агиелът докосна голата ръка на Том, той изкрещя от болка. Олюля се и отстъпи назад, по ръката му потече кръв. Мъжете гледаха безмълвно, сякаш не можеха да осмислят видяното.

— Сигурно е някакъв номер — подхвърли един. Докато Дженсън успокояваше Том, Ричард отново протегна ръката си.

— Покажи им — заповяда на Кара. — Покажи им какво може Агиелът на една Морещица, на какво е способна магията му.

Кара го гледаше право в очите.

— Но, Господарю Рал…

— Хайде! Покажи им, за да разберат. — Обърна се към мъжете. — Съберете се по-насам, за да се убедите с очите си, че това нещо действа, без да има никакви външни белези за сила. Гледайте внимателно, за да се убедите, че става въпрос само и единствено за магическо въздействие — няма никаква физическа сила.

Ричард стисна юмрук и и подаде оголената вътрешна част на ръката си, за да я докосне с Агнела.

— Направи го, за да се уверят с очите си какво прави оръжието ти; иначе няма смисъл. Не ме принуждавай да върша нещо, което няма смисъл.

Кара сви устни, очевидно недоволна от заповедта. Измери още веднъж решителността, блеснала в погледа му. В същото време Ричард видя отражението на болката в сините и очи — Агиелът причиняваше болка и на нея. Стисна зъби и кимна, за да и покаже, че е готов. С ледено изражение Кара допря Агнела си до вътрешната част на ръката му.

Все едно го порази мълния.

Докосването на Агиел бе нещо, несравнимо с никое друго усещане на света. Могъщата мълния се вряза с неимоверна сила в ръката му. Ударната вълна отпрати рамото му назад. Като че ли костите из цялата му ръка се разтърсиха. Стиснал зъби, той протегна ръка напред, докато Кара бавно движеше Агнела надолу към китката му, оставяйки кървава диря.

Ричард затаи дъх, пристегна коремните си мускули, като в същото време се свлече на колене не защото искаше, а защото не можа да се задържи на крака под тежестта на болката, докато поднасяше ръката си към Кара, за да бъде докоснат от Агнела и. Мъжете, които наблюдаваха всичко, ахнаха в един глас, потресени от кръвта, от сблъсъка с явната болка. Споделиха шепнешком удивлението си.

Кара дръпна оръжието. Ричард отпусна напрегнатите си до скъсване мускули, приведе се напред, понечи да си поеме дъх, като в същото време полагаше усилия да остане на крака. От пръстите му капеше кръв.

Калан бе плътно зад него, стиснала в ръка шалче, което Дженсън извади от раницата си.

— Да не си се побъркал? — изсъска разгорещено тя, докато увиваше ръката му с шала.

— Благодаря — имаше предвид грижата за ръката му, на въпроса предпочете да не отговаря.

Не можеше да овладее треперещите си пръсти. Кара бе отстъпила крачка назад. Беше сигурен, че не му е строшила костите, макар да се усещаше напълно раздробен. Усети парещи сълзи по бузите си.

Когато Калан приключи с превръзката, Кара го подхвана под мишницата и му помогна да се изправи.

— Майката Изповедник е права — изръмжа тя. — Напълно си се побъркал.

Ричард не сметна за нужно да и обяснява какво налагаше да предприеме тези крайни мерки, предпочете да насочи вниманието си към мъжете. Протегна ръка. Върху шала бавно избиваше аленочервено петно.

— Ето това е могъща магия. Самата магия може и да е невидима за вашите очи, ала резултатите видяхте. Стига Кара да го пожелае, тази магия е способна да убива. — Мъжете я стрелнаха с тревожни погледи, в които се четеше ново чувство — уважение. — За вас обаче е напълно безопасно, понеже вие не сте способни да усещате магията. Единствено хората, родени с искрицата на дарбата, могат да усещат докосването на Агиел.

Общото настроение се бе променило. При вида на кръвта всички бяха станали по-сериозни. Ричард закрачи бавно напред-назад.

— Всичко, което ви разказах, е самата истина. Не премълчах нищо важно, нищо, което ви касае по някакъв начин, и не смятам да го правя и за в бъдеще. Вече знаете кой съм, знаете кои сте вие, знаете как сме стигнали дотук. Ако ви интересува още нещо, готов съм да ви отговоря искрено.

Ричард замлъкна, а мъжете се спогледаха, сякаш искаха да разберат дали някой от тях ще се осмели да зададе въпрос. Никой не го направи.

— Настъпи моментът — продължи Ричард — да вземете решение за бъдещето си — вашето и на вашите близки. Днес ще съградите основите на вашето утре. — Махна към Оуен. — Вашият сънародник Оуен ми разказа за любимата си, Мерилий, която била отведена от Императорския орден. Знам, че всеки от вас е претърпял тежки загуби, причинени от онези зверове. Още не ви познавам по имена, не знам как се казват близките, които сте загубили, но ви моля да ми повярвате — знам какво е да изпитваш подобна болка. Но макар да разбирам как сте стигнали до момента, в който сте решили, че нямате друг избор, освен да ме отровите, трябва да ви уверя, че не оправдавам поведението ви. — Мнозина не издържаха на погледа му и сведоха глави. — Възнамерявам да ви дам възможност да поправите нещата и да вземете в свои ръце бъдещето си и това на близките ви.

Остави им малко време да осмислят думите му.

— Всички вие сте преминали през много изпитания, за да стигнете дотук, да издържите толкова време в ненормалната ситуация, в която сте живели. Настъпи моментът да вземете решение.

Ричард постави ръката си на дръжката на меча.

— Настоявам да ми кажете къде сте скрили противоотровата, която ще ме спаси.

Мъжете започнаха да се споглеждат смутено, сякаш всеки се напрягаше да долови настроението на другаря си, за да решат всички заедно как да постъпят.

Оуен също се оглеждаше с надеждата, че някой от мъжете около него ще му подскаже отговора, но тъй като те не бяха по-уверени от него, той облиза устни и се осмели да зададе въпрос.

— Ако обещаем да ви кажем къде е скрита противоотровата, ще се съгласите ли да ни дадете дума, че ще ни помогнете?

Ричард отново заснова напред-назад. Мъжете нервно очакваха отговора му, погледите им не се откъсваха от пръстите му, от които капеше кръв, оставяща алени дири по камъка.

— Не — отвърна Ричард. — Няма да ви позволя да свързвате по този начин две напълно независими неща. Не беше редно да ме тровите. Сега ви давам възможност да поправите грешката си. Всеки компромис в това отношение само би задълбочил заблудата, че можете да поправите стореното. Единственото правилно решение е да ми кажете къде сте скрили противоотровата — при това трябва да го направите, без да поставяте допълнителни условия. Днес трябва да решите как ще живеете за в бъдеще. Докато не обявите решението си, няма да ви кажа нищо повече.

Част от мъжете бяха на ръба на паниката, други едва сдържаха сълзите си. Оуен събра всички около себе си, далеч от Ричард, за да обсъдят нещата насаме.

— Няма да стане — прекъсна ги Ричард и се закова на място. Мъжете замлъкнаха и вдигнаха очи към него. — Не искам да вземете решение, повлияно от чуждото мнение. Искам всеки от вас да даде своето собствено решение.

Онези зяпнаха. Няколко надигнаха глас да им обясни какво има предвид.

— Интересува ме личното мнение на всеки един от вас — да ме освободите от отровата или да я използвате като заплаха за живота ми, за да спечелите помощта ми. Искам да знам какво решавате.

— Но трябва да постигнем консенсус — обади се един.

— И за какво ви е? — попита Ричард.

— За да вземем най-правилното решение — обясни онзи. — Никое важно решение, касаещо действията в една или друга ключова ситуация, не може да бъде взето без консенсус.

— Опитвате се да припишете нравствен облик на стадния принцип — възмути се Ричард.

— Но консенсусът води до правилното нравствено решение — намеси се друг. — Той е есенцията на вота на много хора.

— Ясно — отрони Ричард. — Значи искате да кажете, че ако всички вие решите да изнасилите сестра ми, това ще бъде морален акт, понеже решението ви е взето с консенсус и ако аз ви се опълча, аз ще съм кривият, понеже съм сам и никой не ме подкрепя в решението ми. Значи така разбирате нещата?

Онези се отдръпнаха назад, очевидно потресени от думите му. Един издигна глас.

— Не е точно така… всъщност…

— Доброто и злото не могат да се постигат с консенсус — прекъсна го Ричард. — Опитвате се да издигнете в култ управлението на тълпата. Разумният морален избор се основава на житейските стойности, не на консенсуса. Консенсусът не може да накара слънцето да изгрее посред нощ, нито пък превръща злото в добро или обратното. Ако нещо е зло, няма никакво значение дали в негова защита ще се произнесат хиляда души. Правилната позиция е да се противостои на злото. Ако нещо е справедливо, никой не би следвало да те отклонява от постигането му.

Не искам да слушам повече дрънканици за някакъв си консенсус. Вие не сте ято гъски — вие сте човешки същества. Интересува ме мнението на всеки един от вас. — Той посочи земята пред себе си. — Всеки от вас ще вземе по две камъчета.

Ричард изчака обърканите мъже колебливо да се наведат и да изпълнят желанието му.

— И така, всеки от вас ще сложи в юмрука си единия или двата камъка — продължи Ричард. — После ще дойдете при мен, при човека, когото отровихте, и ще отворите длан, за да видя решението ви, без останалите да разберат какво е то.

Един камък ще означава, че няма да ми кажете къде е противоотровата, освен, ако преди това не ви се закълна, че ще освободя народа ви. Две камъчета в шепата ще означава, че сте съгласни да ми кажете местонахождението и без предварителни условия.

— А какво ще стане, ако се съгласим да ви кажем? — попита един от мъжете. — Ще ни дарите ли свободата?

— След като чуя отговора на всеки един от вас — сви рамене Ричард, — ще получите и моя отговор. Ако ми разкриете къде е противоотровата, може и да ви помогна. Или пък, веднъж излекуван, може да ви изоставя и да се заема с решаването на собствените си неотложни проблеми. Ще разберете отговора ми веднага след като чуя вашия. А сега се обърнете с гръб към другарите си и поставете в шепата си едно камъче, ако не желаете да ми кажете къде е скрита противоотровата, или две камъчета, ако сте съгласни. Когато сте готови, застанете пред мен един по един и ми покажете личното си решение.

Мъжете се разпръснаха, споглеждайки се скришом един друг, но както им бе заповядано, не си позволиха да обсъждат гласно въпроса. Накрая всеки се постара да се уедини за миг, за да може незабелязано да пусне един или два камъка в шепата си.

Докато мъжете приключат с този въпрос, Кара и Калан застанаха от двете страни на Ричард. Явно те двете също си бяха направили своите изводи.

— Да не си се побъркал? — стисна го за ръката Кара.

— И двете вече ме питахте това.

— Нужно ли е да ти напомням, Господарю Рал, че веднъж вече прибягна към подобно гласуване и само си докара неприятности? Сам каза, че никога повече няма да повториш тази грешка.

— Кара е права — подкрепи я Калан тихо, за да не я чуят мъжете.

— Този път е различно.

— Какво му е различното — възмути се Кара. — Пак ще си докараш неприятности.

— Казвам ви, че е различно — настоя той. — Изрично им показах кое е правилното решение и им обясних защо. Сега остава само да решат дали ще постъпят както е редно или не.

— Оставяш бъдещето си в ръцете на непознати — обади се Калан. — Те ще решат съдбата ти.

Ричард въздъхна дълбоко, без да откъсва поглед от зелените очи на Калан, след малко се втренчи и в ледените сини очи на Морещицата.

— Налага се да го направя. А сега нека видим какво е решението им.

Кара изфуча и застана край статуята на Каджа-Ранг. Калан го стисна за ръката в знак на безмълвната си подкрепа, за да му покаже, че приема решението му, макар и да не го разбира напълно. Той успя само да и се усмихне набързо, след което тя се обърна и отиде при Кара, Дженсън и Том.

Ричард застана с гръб към тях — не искаше те, особено Калан, да забележат болката, която разкъсваше цялото му същество. Отровата бавно пълзеше нагоре и пристягаше гърдите му в желязна хватка. Всяко поемане на дъх му причиняваше болка. Ръката му още пулсираше от докосването на Агнела. Но най-ужасното от всичко бе главоболието. Запита се дали Кара го вижда в очите му. В края на краищата Морещиците бяха специалисти по причиняването на болка.

Знаеше, че няма време да чака тези хора да отблъснат Ордена, за да му дадат противоотровата. Нямаше никаква представа как да освободи родината им. Не можеше да освободи собствената си империя, камо ли нечия друга.

Най-ужасното от всичко обаче беше, че времето му изтичаше. Дарбата му причиняваше ужасни главоболия и ако не се погрижеше за тях, те постепенно щяха да го убият. Освен това отслабваха организма му като цяло и отровата действаше по-бързо. С всеки следващ ден му ставаше все по-трудно да се бори с отровата.

Ако успееше да убеди тези мъже да му кажат къде са скрили противоотровата, имаше шанс да се възстанови навреме.

Ако ли не, трябваше да се сбогува с шансовете си за оцеляване.

Четиридесет и четвърта глава

МЪЖЕТЕ СЕ РАЗПРЪСНАХА, някои потънали в мислите си, други втренчени в статуята на Каджа-Ранг — човекът, прокудил народа им отвъд границата. Някои поглеждаха скришом другарите си. Ричард знаеше, че едва се сдържат да не се попитат един друг как да постъпят, но спазваха заповедите на Ричард и не говореха.

Най-накрая, когато Ричард застана пред тях, един от по-младите пристъпи напред. Той бе сред най-нетърпеливите да чуят какво има да им каже Ричард. Изглежда, бе слушал внимателно и бе разсъждавал сериозно над всичко чуто. Ричард подозираше, че ако този човек каже не, няма шанс някой от останалите да се съгласи.

Когато младият русоляв мъж отвори ръка, в шепата му имаше две камъчета. Ричард въздъхна вътрешно, доволен, че поне един човек бе взел правилното решение.

Следващият пристъпи напред и отвори шепата си — две камъчета. Ричард кимна, без да показва никаква емоция, и го остави да отмине. Отзад се бяха подредили останалите. Всеки пристъпваше безмълвно напред и без да каже дума, отваряше шепата си. Навсякъде имаше по две камъчета, които показваха желание да бъде оттеглена смъртната заплаха. Съответният мъж отстъпваше встрани, за да направи място на следващия.

Оуен беше последен. Погледна Ричард в очите, сви устни и отвори шепата си.

— Ти не си ни сторил нищо лошо, Господарю Рал. — В ръката му имаше две камъчета. — Не знам какво ще стане с нас оттук насетне — прошепна едва чуто той, — но вече съм убеден, че не бива да се опитваме да ти навредим само защото отчаяно се нуждаем от помощта ти.

— Благодаря — кимна Ричард. Искреността в тона му накара мнозина от присъстващите да се усмихнат. — Всички вие бяхте избрали двете камъчета. Радвам се, че взехте правилното решение. Вече разполагаме с основата, върху която можем да градим бъдещите си действия.

Мъжете се спогледаха с изненада. После радостно се скупчиха на едно място и подхванаха оживена дискусия, очевидно доволни, че са гласували по един и същи начин. Общото решение ги караше да ликуват. Ричард застана до Кара, Калан, Дженсън и Том.

— Доволни ли сте? — попита той Калан и Кара. Морещицата скръсти ръце.

— А какво щеше да правиш, ако бяха решили да не ти казват къде е противоотровата, докато не им помогнеш?

— Нямаше да стане нито по-добре, нито по-зле, отколкото беше поначало — сви рамене Ричард. — Щях да бъда принуден да им помогна, но нямаше да имам доверие никому.

Калан все още не изглеждаше доволна.

— Ами ако повечето бяха дали утвърдителен отговор, но все пак някои бяха се възпротивили?

Ричард се вгледа в непоколебимите и зелени очи.

— Тогава щях да узная къде е противоотровата, след което щях да убия хората, решили да не ми кажат.

Схванала сериозността на думите му, Калан кимна. Кара се усмихна доволно. Дженсън изглеждаше шокирана.

— Щом някой отказва да ми върне живота — обясни той на Дженсън, — значи предпочита да ме държи като свой роб, да си играе с живота ми, като го застрашава със смъртна присъда, да ме принуждава да играя по свирката му. Не мога да имам доверие на такъв човек и това би попречило и на отношенията ми с останалите. Как да поверя живота си, как да поверя вашия живот на такива изменници! Е, при това развитие на нещата поне имаме една грижа по-малко. — Той се обърна към замлъкналите в очакване мъже. — Всички вие бяхте единодушни, че трябва да ми върнете живота.

Всички станаха сериозни, нетърпеливи да чуят какво ще предприеме по-нататък Ричард. Той огледа фигурката в ръката си, пясъка, който продължаваше да се стича зрънце по зрънце, призрачно-черната повърхност, постепенно обхващаща цялата статуйка, сякаш отвъдният постепенно обгръщаше живота му с черния си плащ. Кървавите му пръсти оставиха червени петънца върху гладката повърхност.

Облаците бяха увиснали още по-ниско над земята и следобедът приличаше повече на привечер.

Ричард отпусна фигурката и вдигна очи към мъжете.

— Ще направим всичко възможно, за да ви помогнем да се отървете от Императорския орден.

Хладният въздух бе огласен от сърдечни радостни възгласи. Виковете изразяваха колкото въодушевление, толкова и облекчение. Не ги бе виждал да се смеят толкова сърдечно. Усмивките им, повече от всичко друго, разкриваха искреното им желание да се освободят от оковите на Императорския орден. Ричард се запита как ли ще реагират, когато разберат каква е тяхната задача в цялата операция.

Знаеше, че докато Николас Вселителя има възможност да ги следи през очите на соколите, той ще е заплаха за всичко, което решат да предприемат, и може да изложи на риск всичко, което предприемат, за да обединят Стария свят срещу Императорския орден. Наред с това Николас можеше да стори и друго — да изпрати по петите им убийци. При мисълта, че Калан може да се сблъска с такава опасност, го побиха тръпки. Трябваше да се справи с Николас. Не бе изключено, като унищожи водещата фигура, да спомогне за по-ефективното прогонване на вражеските орди от домовете на тези хора.

Ричард им направи знак да се приближат.

— Преди да се заемем с освобождаването на родината ви, трябва да ми покажете къде сте скрили противоотровата.

Оуен клекна и вдигна един камък от земята. Стисна го здраво и започна да рисува с него върху меката повърхност на скалата.

— Да речем, че тази линия са планините около Бандакар. — Постави камъка в единия край на линията, близо до Ричард. — Ние се намираме тук, в най-високата част на прохода, който води към Бандакар. — Взе три камъчета от земята. — Това тук е градът, в който живеем — Бруленик. — Той сложи първото камъче недалеч от прохода. — Противоотровата е тук.

— Да разбирам ли, че всички вие сте се криели някъде тук? — попита Ричард и ръката му обиколи първото камъче. — В околностите на Бруленик?

— Общо взето, по на юг — коригира го Оуен. Постави второто камъче някъде по средата на линията. — Тук сме скрили още една доза от противоотровата, близо до един град, наречен Глогинград. — Третото камъче постави в другия край на линията. — Има и трета доза, която се намира ей тук, в град Северин.

— Значи просто трябва да се добера до един от тези три града и да си набавя противоотровата — обобщи Ричард. — И тъй като вашият град е най-малък, може би там ще стане най-лесно.

Някои от мъжете поклатиха глави, други отвърнаха лица.

Очевидно притеснен, Оуен докосна трите камъчета.

— Съжалявам, Господарю Рал, но няма да е достатъчно да изпиеш само една от дозите. Мина прекалено много време. Вече няма да те оправят дори две шишенца. Мъжът, който приготви отровата, ни предупреди, че ако времето напредне, трябва да бъдат изпити всичките четири шишенца с противоотрова. Каза още, че ако не изпиеш веднага първата доза, която носех със себе си, процесът ще бъде забавен само временно. И в такъв случай ще се наложи да вземеш и другите три дози. В този случай действието на отровата щяло да мине през три стадия. И за да се освободиш от отровата, трябва да изпиеш и трите дози. Иначе загиваш.

— Три стадия ли? Какво означава това?

— Първият стадий е болка в гърдите. Вторият — замаяност и дезориентация. — Оуен не устоя на погледа на Ричард и отвърна глава. — В третия стадий отровата ти отнема зрението. — Вдигна глава и докосна Ричард по рамото, сякаш, за да разсее тревогата му. — Но ако изпиеш и трите шишенца с противоотрова, ще се оправиш. Всичко ще бъде наред.

Ричард отри с длан умореното си чело. Болката в гърдите му показваше, че явно е навлязъл в първия стадий.

— Колко време ми остава?

Оуен сведе глава и заби поглед в ръкава си.

— Не мога да кажа със сигурност, Господарю Рал. Мина доста време, откакто изпи първото шишенце. Сега всяка минута е ценна.

— И все пак? — попита Ричард, като положи всички усилия тонът му да остане спокоен.

— Честно да си кажа, Господарю Рал — преглътна Оуен, — изненадан съм, че успяваш да се справиш по такъв начин с болката от първия стадий. Доколкото знам, с течение на времето ще усещаш все по-непоносимо стягане в гърдите.

Ричард само кимна. Не смееше да погледне Калан. Сега, когато Бандакар беше окупиран от войските на Императорския орден, взимането на противоотровата дори от едно място звучеше достатъчно трудно, а набавянето и от цели три скривалища му се струваше направо невъзможно.

— Е, след като така или иначе разполагаме с малко време, ми хрумна нещо — каза накрая Ричард. — Защо не ми забъркате още противоотрова. Тогава няма да има нужда да обикаляме страната ви и да рискуваме, а ще се съсредоточим само върху избавянето и от Императорския орден.

— Не можем да го направим — сви рамене Оуен.

— Че защо? — надвеси се над него Ричард. — Нали веднъж сте направили противоотровата, която сте скрили. Защо да не направите още дози?

Оуен посочи кесията, която бе извадил от раницата си — онази, в която бяха сложени пръстите на трите момичета.

— Човекът, който направи отровата и противоотровата за нея, беше бащата на тези момичета. Единствен той е способен да забърква такива сложни отвари от билки. Никой от нас няма никаква представа от тези неща — дори не знаем какви съставки е използвал.

Може би в другите градове има и билкари, способни да направят противоотрова, но не ги познаваме, а може и изобщо да не са между живите. Сега, когато Императорският орден върлува из градовете, не може да се разчита да намерим когото и да било. А дори и да можехме, няма как да му обясним какво точно е сложено в отровата, за да знае как да забърка противоотрова. Единственият начин е да намерим трите шишенца с готовата течност.

Главата на Ричард пулсираше с такава сила, че не беше сигурен колко още може да издържи. При положение, че не можеше да си достави други дози освен наличните три, а тях трябваше да изпие до капка, не му оставаше друго, освен да ги намери, преди нещо да им се е случило. Може някой да ги намери и изхвърли. Или да ги премести. Да счупи шишенцата и противоотровата да се разлее по земята. Усещаше как с всеки следващ дъх болката се вкопчва все по-яростно в гърдите му. Паниката протягаше уродливите си пръсти към кранчетата на съзнанието му.

Калан го погали по рамото и той притисна ръката и с благодарност за проявеното разбиране и съчувствие.

— Ще ти помогнем да си набавиш противоотровата, Господарю Рал — увери го един от мъжете.

— Да, готови сме да направим, каквото е нужно.

Обадиха се и други, готови да помогнат с намирането на противоотровата, която щеше да спаси Ричард и да го избави от болката.

— Всеки от нас е бил поне на две от тези места — надвика останалите Оуен. — Някои дори сме били и в трите града. Аз скрих противоотровата, но казах къде е на другарите си, така че всички да имат информацията. Знаем как да стигнем до шишенцата. Ще кажем и на вас.

— Така, да направим план за действие — Ричард се наведе над надрасканата върху камъка карта. — Къде е Николас?

Оуен посочи средния камък.

— Тук, в Глогинград.

Ричард го изгледа.

— О, не. Скрил си противоотровата в сградата, където е отседнал Николас!

— Преди време идеята ми се стори чудесна — сви рамене Оуен. — Сега ми се ще да бях обмислил нещата по-добре.

Застанала зад Ричард, Кара възмутено завъртя очи.

— Изненадана съм, че не си я дал лично на Николас и не си го помолил да ти я пази.

Явно нетърпелив да смени темата, Оуен показа към камъка, представляващ Северин.

— В този град е скривалището на Мъдреца. Може би говорителите ще се съгласят да ни помогнат. Ако Мъдреца ни даде благословията си, хората с готовност ще ни помогнат в борбата за изгонване на Императорския орден от земите ни.

След всичко научено за хората, живеещи отвъд границата в Бандакар, Ричард не разчиташе на съществена помощ от тяхна страна; те искаха да се освободят от мародерите, но сами си бяха отрязали единствения път за спасение. Шепата хора с Оуен поне бяха показали известна решителност. Но щеше да им струва доста усилия, докато повлияят на мисленето на сънародниците си. При всички положения Ричард не разчиташе на кой знае каква помощ от градовете.

— За да постигнете непосредствената си и справедлива цел — а именно освобождаването на земята ви от Императорския орден или поне прогонването им от домовете ви, — ще ви е нужна помощ. Ние — имам предвид Калан, Кара, Дженсън, Том и аз — няма да се справим сами. Ако искате да успеем, трябва и вие да помогнете.

— Какво трябва да направим? — попита Оуен. — Вече обещахме да ви заведем до местата, където е скрита противоотровата. Какво още можем да сторим?

— Ще трябва да ни помогнете в изтребването на войниците от Императорския орден.

Мъжете запротестираха разпалено в един глас. Всички започнаха да клатят глави и да ръкомахат, сякаш искаха да прогонят самата мисъл за подобно нещо. Макар Ричард да не разбираше всичко, което казваха, схващаше напълно настроението им. Дочутите откъслечни думи бяха категорични — мъжете не се чувстваха способни да убиват.

— Всички вие знаете прекрасно на какво са способни онези зверове — надвика глъчката Ричард и властният му тон мигом въдвори тишина. — Самите вие сте избягали в планината, за да не паднете под ножа им. Наясно сте какво преживява народът ви. Знаете на какво са подложени близките ви, попаднали в плен.

— Но ние не сме способни да нараним друг човек — проплака Оуен. — Просто не можем.

— Това е в разрез с всичките ни разбирания — подкрепи го друг.

— Но сте прогонвали престъпници през границата — припомни им Ричард. — Как сте постъпвали, в случай че някой от тях откаже да се подчини?

— Налагало се е — отвърна един от по-възрастните — да усмиряваме такъв престъпник, за да не нарани някого. Връзваме го и го повеждаме към границата. Убеждаваме го, че трябва да напусне земята ни. Ако продължава да упорства, го извеждаме до едно страховито стръмно място, където го слагаме да легне с крака към урвата, след което го бутаме, за да се изсули надолу и да премине границата. Изтърколи ли се веднъж надолу, връщане няма.

Ричард не можеше да повярва какво са правили тези хора, за да не наранят и най-недостойните сред тях. Интересно колко ли са страдали и умирали в ръцете на престъпни типове, преди народът на Бандакар да се почувства достатъчно мотивиран, за да предприеме съответните крайни мерки.

— Разбираме почти всичко от онова, което ни разказа — рече Оуен, — но не сме способни да убиваме. Това е грях. Възпитани сме да не нараняваме ближния си.

Ричард грабна кесията с отрязаните пръсти и я размаха пред лицата им.

— Единствената мисъл на вашите близки сега е как да се избавят от този кошмар. Можете ли да си представите ужаса, който изпитват във всеки един миг? Знам от опит какво е да си подложен на изтезания, да се чувстваш безпомощен и самотен, да си мислиш, че никога няма да избягаш. В такива случаи единственото ти желание е всичко това да свърши. Готов си на всичко, само и само да сложиш край.

— Ето затова имаме нужда от вашата помощ — прекъсна го един старец. — Вие трябва да го направите. Трябва да ни отървете от Императорския орден.

— Казах ви, че сам няма да се справя — Ричард размаха окървавената си ръка. — Няма никакъв смисъл да се предадете на онези зверове, способни да ви подложат на всичко това. Така само жертвите ще станат повече. Войниците от Ордена са злодеи; вие трябва да отвърнете на удара им.

— Но ако вие се изправите пред тях и им говорите така, както говорихте с нас, може би ще ги вкарате в правия път. И те ще се променят.

— Напротив, няма. За тях животът няма стойност. Те са избрали начина си на живот — изтезания, изнасилвания, убийства. Единственият ни шанс за оцеляване, единствената ни надежда да имаме бъдеще е да ги унищожим.

— Ние не сме способни да нараним друг човек — чу се още нечий глас.

— Грешно е да нараниш другиго — подкрепи го Оуен.

— Неморално е да нараняваш, камо ли да убиваш хора — додаде трети, изразявайки гласно всеобщия ропот на другарите си. — Хората, поели по грешен път, очевидно страдат и се нуждаят от съчувствието ни, не от нашата омраза. Омразата води до още омраза. Насилието завърта кръга на насилие, което не решава нищо.

Ричард почувства как всичко, постигнато досега в отношенията му с тези хора, се изплъзва. Тъкмо се канеше да прокара пръсти през косата си, когато забеляза, че цялата му ръка е в кръв. Отпусна я надолу и смени тактиката.

— Вие ме отровихте, за да ме принудите да убия тези хора. По този начин доказахте, че приемате, че понякога е оправдано да убиеш, за да спасиш живота на невинни хора — нали затова ви бях нужен аз. Не можете да твърдите, че е грешно да нараняваш някого, а в същото време да искате от мен да направя същото заради вас. Това не омаловажава убийството като такова.

— Ние се нуждаем от свободата си — рече един от мъжете. — Надявахме се, че от позицията си на водач ще успеете да убедите онези хора да ни оставят на мира. От страх пред вас.

— Нали именно затова се нуждая от помощта ви. Току-що го казахте — от страх пред мен. Трябва да ми помогнете, за да изглеждат заплахата, страхът истински. Ако не повярват, че ги грози сериозна заплаха, какво ще ги накара да си тръгнат от земята ви?

— Надявахме се да ни отървете от Ордена, без да прибягвате до насилие и убийства — обади се един от мъжете, скръстил ръце на гърдите си. — Но само от вас зависи дали ще прибегнете към тези методи. Ние не сме способни да убиваме. От поколения насам нашите деди са ни учили, че е грешно да убиваш. Това е ваша работа.

— Ваш дълг е да помагате на народите, които не са способни на онова, което умеете вие — подкрепи го друг.

Дълг. Компромисното име на робството. Ричард извърна глава и притисна слепоочията си с пръсти. Тъкмо бе започнал да вярва, че е намерил път към сърцата на тези хора. Беше се надявал да ги убеди да помислят за себе си, да действат в свой интерес, а не да спазват механично постулатите на насажданото им с поколения наред възпитание.

Не можеше да повярва, че след всичките приказки те все още са готови да пожертват близките си и да ги оставят да бъдат измъчвани и жестоко избивани, вместо да посегнат на мъжете, извършили тези тежки престъпления. Отказът им да приемат действителността такава, каквато е, означаваше безропотно предаване на доброто в ръцете на злото, на живота в ръцете на смъртта.

В следващия миг осъзна, че нещата са още по-генерални. Най-общо казано, тези хора бяха готови да отхвърлят реалността на злото.

Дълбоко в себе си усети как всеки следващ дъх го прогаря като огън. Трябваше да намери противоотровата. Времето му изтичаше.

Но това нямаше да реши всичките му проблеми. Дарбата също го изгризваше отвътре. Толкова му беше лошо от пулсиращата болка в слепоочията, че очакваше всеки момент да повърне. Дори магията на меча му го бе предала.

Ричард се страхуваше от отровата, но най-вече го притесняваше онази ръка на смъртта, която се протягаше към него изотвътре, откъм дарбата му. Отровата, колкото и опасна да беше, причиняваше точно определени последствия и срещу нея съществуваше конкретна противоотрова. По отношение на дарбата всичко бе загадка.

Ричард се вгледа в разтревожените очи на Калан. Знаеше, че и тя не може да му предложи никакъв изход. Имаше уморен вид, ръката и вяло стискаше предупредителния маяк, който непрекъснато му напомняше, че смъртта протяга ръце към него, но не му подсказваше никакви отговори. Неговият смисъл беше да призове Ричард, който да помогне за връщането на границата, сякаш животът му не принадлежеше нему, а на всеки, който го пожелае, като стовари отгоре му отговорността на дълга.

Идеята за дълга не бе по-малко отровна от веществото, което му бяха дали да изпие тези мъже… тя го подтикваше към саможертва.

Ричард взе статуйката от ръката на Калан и се вторачи в нея. Мастиленото черно вече я бе погълнало наполовина. Животът му бавно потъваше. Пясъкът се процеждаше зрънце по зрънце. Времето му изтичаше.

Каменната фигура на Каджа-Ранг, древният магьосник, който бе призовал Ричард чрез предупредителния маяк и го бе натоварил с непосилна задача, се извисяваше над него в ням укор.

Мъжете се бяха сгушили един до друг, сякаш всеки търсеше оправдание на убежденията си в своя другар, сякаш се опитваха да внушат сами на себе си, че са отговорни пред древните си идеали и че войниците от Ордена са поели по лош път, но винаги има надежда да им се помогне. Непрекъснато повтаряха името на Мъдреца и говорителите, които неуморно разпространяваха идеите си за мир и ненасилие. Всички те утвърждаваха убеждението си, че трябва да следват пътя, предначертай от самото начало от първооснователите на родината им, от прадедите им, завещали им своите обичаи, ценности и традиции.

Не беше лесно да убеди всички тях, че е нужно и наложително да постъпят по определен начин.

Ричард се почувства приклещен от заблудите, в които вярваха тези хора, от отровата, която му бяха дали, от главоболията, от Николас, който ги преследваше, от древния магьосник, протегнал ръка от отвъдния свят, за да го обвърже с един отдавнашен дълг.

Разтърсван от гняв, Ричард запрати предупредителния маяк срещу статуята на Каджа-Ранг.

Фигурката изсвистя покрай главите на мъжете и се разби в каменния монумент. Разхвърчаха се кехлибарени късове и парчета, оцветени в мастилено черно. Пясъкът се залепи на голямо черно петно върху гранитния пиедестал.

Глъчката внезапно стихна.

Ниско над главите им се стелеха лениви, начумерени облаци — толкова близо, че сякаш човек можеше да протегне ръка и да ги пипне. В застиналия въздух прелетя някоя и друга вледенена снежинка. Неусетно над околните планини бе припаднала студена мъгла, така че върхът с колосалната статуя стърчеше самотен, все едно бе създание от друг свят и освен него не съществуваше нищо друго. Ричард стоеше в мъртвешката тишина, приковал всеобщото внимание върху себе си.

В съзнанието му отекнаха думите, изписани на високо Д’Харански върху основата на статуята.

„Бойте се от всяко разкъсване на булото връз отвъдната империя…, защото отвъд лежи злото: онези, които не виждат.“

Тези древни думи минаваха отново и отново през съзнанието му. Нещо в превода не беше наред.

— Добри духове — прошепна Ричард, внезапно прозрял. — Сбъркал съм. Не означава това.

Четиридесет и пета глава

КАЛАН СЕ ПОЧУВСТВА СЛОМЕНА от мъченията, на които подлагаха Ричард тези мъже. Тъкмо си помисли, че им е помогнал да разберат какво наистина трябва да се направи, и те като че се бяха плъзнали обратно в океана на слепите си заблуди.

Ричард обаче като че бе забравил за присъствието им. Стоеше вторачен в мястото, където се беше разбил предупредителният маяк. Калан пристъпи зад гърба му и прошепна:

— Какво имаш предвид, какво си сбъркал, щом не означава това, което мислеше? Кажи ми!

— Преводът — някак замаяно отрони той. Стоеше, без да помръдва, загледан във внушителната статуя на Каджа-Ранг. — Нали си спомняш, че още първия път ми се стори странно, че фразата е построена по този начин?

Калан погледна статуята, после отново Ричард.

— Да, спомена нещо такова.

— Всъщност няма нищо странно; просто аз не съм разбрал за какво става въпрос. Опитвал съм се да наглася думите към смисъла, който съм предположил, че трябва да търся — че хората отвъд не са способни да виждат магията. А не съм видял очевидното. Онова, което ти казах, че означава, не е било вярно…

Гласът му заглъхна насред фразата и Калан трябваше да го дръпне за ръката, за да го подсети да продължи.

— Какво по-точно имаш предвид? Какво би могло да означава?

Ричард посочи статуята.

— Сега разбирам защо ми е било трудно да разгадая смисъла на фразата, защо съм си мислел, че не е добре казано. Казах ти, че не съм сигурен в превода. Бил съм прав да се съмнявам. „Бойте се от всяко разкъсване на булото връз отвъдната империя…, защото отвъд лежи злото: онези, които не виждат.“

Дженсън изпружи врат пред Калан.

— Сигурен ли си?

Ричард не откъсваше поглед от статуята, гласът му дойде като от отвъдното.

— Вече съм сигурен.

Калан го дръпна за ръката, за да го накара да я погледне.

— Е, какво всъщност означава?

Сивите му очи я погледнаха за миг, след което се върнаха върху лицето на Каджа-Ранг, загледано към Колоните на Сътворението, към последния фронт, предпазващ света от тези хора. Вместо да отговори на въпроса и, той тръгна към статуята.

Мъжете се отдръпнаха, за да му сторят път. Калан го следваше по петите, Кара тръгна след нея. Дженсън вдигна въженцето на Бети и също се присъедини към групичката. Мъжете, вече отстъпили назад, за да направят път на Ричард, държаха под око козичката и господарката и. Том остана на мястото си, като наблюдаваше внимателно, но без да се натрапва, всички мъже.

Щом стигна до статуята, Ричард почисти снега, за да открие за втори път издълбаните в камъка думи. Калан проследи движението на очите му по текста, устните му изговаряха шепнешком прочетеното. От цялото му същество се излъчваше една трескавост, която и подсказа, че е напипал важна следа.

Забеляза още и че главоболието му е отшумяло. Не можеше да си обясни тези внезапни мигове на просветление, ала внезапната сила, заструила от съществото му, я радваше определено. Разперил ръце върху камъка, облегнат напред, той се взираше напрегнато в думите. Без болката погледът в сивите му очи бе ясен и бърз.

— На моменти е доста объркващо — отрони той. — Сега вече ми е ясно. Не казва: „Бойте се от всяко разкъсване на булото връз отвъдната империя…, защото отвъд лежи злото: онези, които не виждат.“

— Така ли? — сбърчи нос Дженсън. — Искаш да кажеш, че надписът не касае хората, родени без искрицата на дарбата?

— Не, напротив, точно за тях е, но смисълът е друг — Ричард потупа с пръст издълбаните в камъка думи. Не казва: „защото отвъд лежи злото: онези, които не виждат“, а нещо съвсем различно. Ето това: „Бойте се от всяко разкъсване на булото връз отвъдната империя…, защото отвъд са онези, които не виждат злото.“

— „Онези, които не виждат злото“ — повдигна вежди Калан.

Ричард вдигна бинтованата си ръка към извисяващата се над главите им статуя.

— Ето от какво се е страхувал най-много Каджа-Ранг — не че тези хора нямат сетива за магията, а че не виждат злото. Това е искал да предупреди света. — Той посочи с пръст през рамо към мъжете зад тях. — Затова е било всичко.

Калан се почувства изненадана и леко объркана.

— Мислиш ли, че понеже тези хора не усещат магията, не виждат и злото? — попита. — Или понеже по принцип се различават от останалите, са лишени от способността да усещат злото, също както не правят разлика между реална магия и мистицизъм?

— Може би и Каджа-Ранг е предполагал нещо подобно — подметна Ричард. — Но не и аз.

— Сигурен ли си? — попита Дженсън.

— Аха.

Преди Калан да успее да го помоли за обяснение, той се беше обърнал към мъжете.

— Тук, в камъка, Каджа-Ранг е оставил издълбано предупреждението си към света. Той е искал да предупреди света за хората, които не виждат злото. Вашите предци са били прокудени от Новия свят, понеже са били лишени и от най-малката искрица на дарбата. Но този човек, този могъщ магьосник Каджа-Ранг, се е страхувал от тях поради друга причина: притеснявали са го техните убеждения. Било го е страх, понеже те са отказвали да виждат злото. Ето кое е направило дедите ви толкова опасни за Стария свят.

— Но как е възможно това? — попита един от мъжете.

— Прокудени сам-самички на някакво странно място като Стария свят, вашите предци вероятно са се почувствали доста самотни и са се вкопчили яростно един в друг. Толкова са се страхували да не бъдат отхвърлени отново, да не ги сполети същата съдба, че не са искали да се отнасят зле с който и да било от своите. Така постепенно са започнали да вярват, че независимо от всичко, е важно да се държат един за друг, да не осъждат никого. Така те отхвърлили самата идея за съществуването на злото, тъй като ги е било страх, че рано или късно ще се наложи да обявят някого за зъл човек. А това от своя страна би ги принудило да отстранят провинилия се човек от страната си.

Откъснати от действителността, те намерили пристан в разумното обяснение, че нищо не е истина и следователно никому не е дадено да познава природата на действителността. Така нямало да им се наложи да изобличат един или друг човек като зли. По-добре да се отрича съществуването на злото, вместо да се налага да бъде отстранен онзи, който върши зли дела. По-добре да си затворят очите пред проблема, да се направят, че не съществува, и да се надяват, че нещата ще се оправят от само себе си.

Да признаят съществуването на злото би означавало да им се наложи да прогонят престъпника, а понеже самите те били прокудени, явно са решили, че причината да се отнесат така с тях е именно тази — защото те самите са били проводници на злото. Тяхното решение било просто да зачеркнат тотално самата идея за съществуването на злото. Около това ядро била съградена цяла сложна система от вярвания.

Каджа-Ранг вероятно е предположил, че понеже тези хора са били родени без искрицата на дарбата и не са усещали магията, са били слепи и за злото. Но това, от което се е боял, е било да не се, заразят от убежденията им и другите хора по земята. Мисленето изисква усилия; тези хора са предлагали вярвания, които не е било нужно да бъдат осмисляни, а само повтаряни като нищо незначещи, гръмки фрази. Всъщност това е проява на грубо незачитане на човешкия ум — илюзия за мъдрост, отнасяща се с презрение към всеки смислен опит за разбиране на околния свят. Подобни опростенчески жестове, като безусловно отхвърляне на всяко насилие, са особено изкусителни за недоразвитото съзнание на младите хора, повечето, от които с готовност биха прегърнали подобни хаотични глупотевини като белег за просветление.

И когато тези хора започнали фанатично да разпространяват пустословните си догми наляво и надясно, Каджа-Ранг явно се е притеснил.

С все по-масовото разпространение на тези идеи — които между другото се оказали доста въздействащи върху някои хора, като например вас — Каджа-Ранг и хората му започнали да се притесняват, че ако те плъзнат свободно из света, ще настъпи анархия. Ето например какво стана с вас — вие се оказахте беззащитни срещу злото, носено от Императорския орден, което сега се излива върху вашите глави.

Каджа-Ранг оценил истинската същност на тези убеждения: те славели смъртта, не живота. Упадъкът на истинското просветление и израждането му в една илюзия, пораждаща единствено и само хаос, заплашвал да се разпростре из целия Стар свят, да го обгърне в мрак. — Ричард посочи думите, издълбани в камъка. — Има още един надпис, който подсказва до какво решение се е стигнало в крайна сметка.

Каджа-Ранг събрал всички, които вярвали в тези идеи — не само родените без дарбата, прогонени от Новия свят, но и спечелените впоследствие, които се поддали на измамната философия, — и ги прокудил до един.

Първото прогонване на родените без дарбата от Новия свят в Стария не било справедливо. Второто обаче, при което въпросните хора били прогонени от Стария свят в тази земя отвъд планините, било напълно заслужено.

Дженсън, която несъзнателно си играеше с разръфания край на въженцето на Бети, изглежда, приемаше думите му с подозрение.

— Нима наистина смяташ, че наред с родените без искрицата на дарбата са били прокудени и други, „нормални“ хора? Ако е така, то техният брой трябва да е бил наистина огромен. Как е успял Каджа-Ранг да прокуди толкова много хора? Нима не са се съпротивлявали? Как ги е накарал магьосникът да тръгнат? Да не би да си е послужил със сила?

Мъжете я слушаха и кимаха — явно и тях ги вълнуваха същите въпроси.

— Не ми се вярва високо Д’Харанският да е бил особено популярен по тези места. По-скоро подозирам, че е бил умиращ език, използван сред някои по-учени хора, например магьосници. — Ричард посочи към родината на мъжете. — Каджа-Ранг нарекъл този народ Бандакар, прокудените. Те най-вероятно не са знаели какво означава името. Империята им не е била наречена Колоните на Сътворението, нито пък с друго име, касаещо само родените без дарбата. От надписа върху статуята може да се съди, че там били изпратени не само родените без искрицата на дарбата, а и всички останали, споделящи убежденията им. Всички те са бандакар — прокудените.

Те считали себе си, убежденията си за просветлени.

Каджа-Ранг използвал това, поласкал ги, като им казал, че това място е откъснато, за да бъдат те защитени от останалата част на света, която не е готова за тях. До голяма степен ги накарал да мислят, че са затворени отвъд границата, защото са по-висши същества от всички други хора. Тъй като те и бездруго не били свикнали да се замислят сериозно над нещата от живота, лесно му повярвали и всъщност сами организирали собственото си заточение. Надписът намеква, че поели с радост към своята обетована земя. След като били затворени там, само за няколко поколения искрицата на дарбата угаснала във всички и цялото население на Бандакар вече било лишено от нея.

— Значи Каджа-Ранг наистина е смятал, че тези хора са сериозна заплаха за другите хора в Стария свят? — попита Дженсън. Мъжете отново закимаха, очевидно доволни от зададения въпрос. Калан си помисли, че Дженсън може би наистина е попитала това, което интересува тях.

Ричард посочи статуята на Каджа-Ранг.

— Погледнете го. Какво прави той? Символично стои на пост пред границата, поставена лично от него. Охранява прохода, бди над бариерата, ограждаща онова, което лежи отвъд. Във вечното си бдение той държи меч в готовност, който иде да покаже мащабите на дебнещата опасност.

Хората в Стария свят били толкова благодарни на този човек, изиграл ключова роля в живота им, че издигнали този монумент в чест на стореното за тях — Каджа-Ранг ги бил защитил от една доктрина, която можела да се окаже пагубна за човешкия род. А с това шега не бива.

Каджа-Ранг, дори вече да не е между живите, бди над тази граница. Той ми изпрати този предупредителен маяк от света на мъртвите, за да ми каже, че границата е паднала.

Ричард направи преднамерено дълга пауза, за да привлече вниманието на всички присъстващи върху себе си.

— Каджа-Ранг е прогонил вашите деди не само защото не са били способни да виждат магията, а защото — и това е по-важното — не са виждали злото.

Силно разтревожени от чутото, мъжете започнаха да се споглеждат нервно.

— Но това, което наричате зло, може да е само начин да се изрази вътрешна болка — обади се един от тях, по-скоро съкрушен, отколкото готов да спори.

— Вярно е — призна Ричард. — Да дамгосаш някого с етикета „злодей“ е проява на предразсъдък. Така всъщност подценяваш човек, който и бездруго изпитва ужасна болка. Такива хора трябва да бъдат прегръщани и приучвани да изплакват мъката си — тогава няма да поемат по пътя на насилието.

Ричард плъзна поглед по втренчените в него лица. Вдигна ръка към статуята.

— Каджа-Ранг се е страхувал от вас, понеже вие представлявате опасност за всички — не защото сте родени без дарбата, а защото философията ви е предразположена към приемане на злото. По този начин, като се опитвате да бъдете мили, всеотдайни, да не съдите хората, позволявате на злото да придобие далеч по-голяма сила, отколкото ако не бяхте такива. Вие отказвате да разпознаете злото и по този начин го приветствате между вас. Позволявате му да съществува. Вдъхвате му сила и то започва да властва над вас. Вие сте хора, отворили обятия да приемете смъртта и отказали да я прогоните.

Вашата империя е изложена на сянката на злото.

След дълъг, тягостен момент тишина един от по-възрастните хора най-сетне надигна глас:

— Тази вяра в злото, както я нарекохте, е доста крайно изказване и доста опростенческо като съждение. В този етикет прозира едно несправедливо осъждане на ближния. Никой от нас — дори вие — няма право да съди ближните си.

Калан знаеше, че Ричард е доста търпелив, но и безкомпромисен. Бе проявил достатъчно търпение с тези хора; чувството му за толерантност обаче явно имаше граници. Тя беше готова да се обзаложи, че мечът му ще изсвисти във въздуха всеки момент.

Той тръгна между мъжете, които един по един заотстъпваха пред свирепия му поглед.

— Вие считате себе си за просветлени, мислите, че сте над насилието. Но не сте просветлени; вие сте роби, които очакват господаря си, жертви, готови за своя убиец. И най-сетне той дойде при вас.

Ричард застана пред мъжа, който се бе обадил накрая.

— Отвори си шепата.

Онзи стрелна с поглед другарите си отляво и отдясно. Накрая протегна ръка с дланта нагоре.

Ричард бръкна в кесията, извади едно детско пръстче — окървавено и съсухрено — и го постави в шепата на мъжа.

Онзи явно не се чувстваше комфортно, но след като мярна унищожителния поглед в очите на Ричард, не каза нищо и не направи опит да се освободи от кървавия трофей.

Ричард продължи разходката си между мъжете, като от време на време се спираше пред някой и го караше да си отвори шепата. Калан забеляза, че избраните мъже до един се бяха противопоставили на нещата, които Ричард бе предложил да бъдат направени, за да им се помогне. Той пусна по едно пръстче във всяка отворена шепа, докато кесията се изпразни.

— Това, което държите в ръцете си, са плодовете на злото — каза Ричард. — И всички вие го знаете. Всички вие сте били наясно, че злото върлува из вашата земя. И сте пожелали да сторите нещо, за да промените нещата. Искало ви се е да се отървете от злото. Искало ви се е да живеете. Не само вие, но и вашите близки.

И сте се надявали това да стане, без да ви се налага да се изправяте лице в лице с истината. Опитах се да ви обясня как стоят нещата, за да разберете истинската същност на битката, която ни предстои. Ричард намести ремъка на меча на рамото си.

— Приключих с приказките.

Искахте да ме докарате насила в своята родина. Постигнахте целта си. Сега е време да решите дали ще поемете по пътя, който ще ви изведе до правилното решение.

Ричард застана пред тях с изправен гръб, вдигната високо брадичка, ножницата му блестеше на призрачната светлина, черната му туника, обточена със златна ивица, изпъкваше внушително на фона на мъгливите планини отзад. Той бе самото въплъщение на Господаря Рал. Калан никога не го бе виждала в по-внушителен вид.

От първата им среща, когато се наложи да напуснат Еленовата гора с гръм и трясък, Ричард беше преобърнал света с главата надолу. Още от самото начало той се бе оказал в сърцето на битката, за да управлява днес цяла империя — макар тази застрашена империя да бе до голяма степен непозната нему, както бе и дарбата му.

Целта му обаче беше съвсем ясна.

Заедно, Калан и Ричард бяха във вихъра на бурята, заплашваща да погълне целия свят. Сега тази вихрушка бе завъртяла и откъснатата отвъд планините родина на тези мъже.

За мнозина Ричард бе единствената надежда за спасение. Той обаче не се уморяваше да повтаря, че грешат. За много други Ричард беше най-омразният човек на света. И той се стараеше да оправдае чувствата им, като учеше хората, че животът им си е само техен и на никого другиго. Заради тази му позиция — повече отколкото заради всеки друг нанесен им удар — Императорският орден искаше главата му.

— Ето как ще стане всичко — отсече накрая той с тих, но достатъчно властен глас. — Вие ще предадете земята си на Д’Харанската империя и ще ни се вречете във вярност, в противен случай сте обречени да станете поданици на Императорския орден. Избирайте между двете. Трета възможност нямате. Независимо дали ви харесва или не, трябва да изберете. Откажете ли да направите своя избор, събитията сами ще решат вместо вас и най-вероятно ще свършите в лапите на Императорския орден. Не се заблуждавайте — това са ръцете на злото.

Бъдете ли похитени от Ордена, ако не изгубите живота си, ви очаква робство и животът ви ще се превърне в ад. Мисля, че прекрасно знаете какво означава това. За тях животът ви няма никаква стойност, освен като роби, които ще трябва да изпълняват заповедите им и да разпространяват злото по света.

Преминете ли на страната на Д’Харанската империя, вие ще разполагате свободно с живота си. В такъв случай аз като ваш господар ще очаквам всеки да се вземе в ръце и да живее живота си като личност, а не като някаква отрепка, заровена в ямата на собствената си низост.

Границата, съхраняваща вашето скривалище, Бандакарската империя, вече я няма. Нито знам как бих могъл да я възстановя, нито пък ми се иска да го направя, дори да знаех. Империята Бандакар вече не съществува.

Не е възможно да продължите да живеете както досега и да искате да ви защитавам. Може и да има начин Орденът да бъде прогонен от земите ви, ала това е невъзможно да стане без целенасочено усилие, понеже те са дошли да ви унищожат.

Така че избирайте. Роби или свободни хора. Животът ви при всички положения няма да е никак лек. Смятам знаете какво ви очаква, ако изберете робството. Ако решите да живеете като свободни хора, ви очаква борба, работа и мислене, но в крайна сметка усилията ви ще бъдат възнаградени и заслугата ще си е изцяло и единствено ваша. Свободата се печели, но след това трябва и да се защитава, защото може да се появи друг като Императорския орден и да пороби онези, които предпочитат някой друг да решава вместо тях.

Аз съм Господарят Рал. Възнамерявам да си осигуря лекарството срещу отровата, която вие ми дадохте да изпия. Ако изберете да участвате в битката, ако искате да отървете себе си и близките си от злото, съм готов да ви помогна.

Ако обаче предпочетете да не застанете на наша страна, можете да се върнете в родината си и да позволите на Императорския орден да безчинства или пък да избягате, където ви видят очите. Избягате ли, имате шанс да оцелеете известно време, но понеже този живот няма да бъде по вкуса ви, ще измрете като скотове, без да сте имали възможност да вкусите от сладостите на живота.

Така че избирайте. Но ако решите да застанете редом с мен на пътя на злото, ще трябва да захвърлите препаската на очите си и да прогледнете, за да видите живота. Ще се наложи да приемете действителния свят около себе си. В света има добро, има и зло. Ще трябва да напрегнете мозъците си, за да решите, кое кое е, така че да тръгнете след доброто и да отхвърлите злото.

Решите ли да застанете на моя страна, ще направя всичко възможно да отговоря на всичките ви въпроси и да се опитам да ви науча как да бъдете по-силни от мъжете от Ордена и всички като тях. Но не смятам да страдам под бича на безумните ви доктрини, които не са нищо друго, освен преднамерен отказ от живота.

Погледнете окървавените пръсти, които стискате в ръцете си — вие или вашите другари. Вижте какво правят с децата ви тези злодеи. Би трябвало да ненавиждате хора, способни на такива деяния. Ако не ги мразите, ако не сте способни на омраза, нямате работа сред нас, които приемаме живота с отворени обятия.

Искам всеки от вас да се замисли за тези деца, за изживения ужас, за болката, за желанието им на всичко това да се сложи край. Помислете си какво им е било — сами в ръцете на онези зверове. Имате пълното право да мразите хората като тях, способни на такава жестокост. Запомнете тази справедлива омраза, понеже това е омраза, насочена към злото.

Възнамерявам да намеря противоотровата, понеже искам да живея. Докато я търся, смятам да изтрепя колкото мога повече от онези злодеи. Ако съм сам, може би ще успея да се добера до противоотровата, но е изключено да успея да ви освободя от Императорския орден. Решите ли да тръгнете с мен, да ми помогнете в борбата, имаме някакъв шанс да успеем.

Не съм съвсем наясно срещу какво се изправям, така че не мога да ви успокоя, че имаме добри изгледи за успех. Мога само да ви уверя, че ако не ми помогнете, шансовете ни са почти никакви.

Ричард вдигна пръст във въздуха.

— Не се заблуждавайте. Решите ли да тръгнете с нас и да поемете по пътя на борбата, със сигурност ще има жертви, не всички ще оцелеят. Ако обаче не поемем по този път, смъртта ще покоси всички ни — ако не физически, то със сигурност духовно. Под управление, каквото демонстрира Императорският орден, никой не може да вирее, макар да е възможно телата ви да продължат да съществуват още известно време. Под хомота на Ордена всичко живо вехне и загива.

Когато Ричард вдигна глава, за да срещне погледите им, всички го наблюдаваха притихнали. Повечето не отвърнаха глави, макар че имаше и такива, които се почувстваха прекалено засрамени, за да продължат да го гледат в очите.

— Решите ли да застанете до мен в тази борба — решително заключи Ричард, — ще бъдете призовани да избивате войниците от Ордена, злодеите. Ако доскоро сте си мислели, че ми доставя удоволствие да убивам, искам да ви уверя, че сте били в грешка. Напротив — дълбоко ненавиждам това. Правя го, за да защитя живота. Не очаквам от вас да изпитате удоволствие от убиването. Наложителен е самият акт на убиването, никой не иска от вас да го правите с желание. Това, което искам от вас, е да обичате живота и да направите всичко необходимо, за да го съхраните.

Ричард взе един от предметите, които бяха направили, докато чакаха Том и Оуен да се върнат с мъжете от Бандакар. Приличаше на нещо като здрава тояга. Всъщност бе направена от дъбови клони. Беше заоблена от едната страна, за да е удобна за хващане, леко изтънена в средата и заострена в другия край.

— Вие не носите оръжия. Докато очаквахме пристигането ви, ви направихме. — Той направи знак на Том да се приближи. — Войниците от Ордена няма да разберат, че това са оръжия — поне в началото. Ако ви попитат, ще отговорите, че използвате тези пръчки, за да правите дупки в земята, в които да садите семена.

С лявата ръка Ричард стисна Том за ризата, в областта на рамото, за да покаже на мъжете как се използва оръжието; първо го насочи към корема на Том, точно под ребрата, сякаш се кани да го прободе. Някои от мъжете направиха отвратени физиономии.

— С това острие с лекота можете да пронижете врага в коремната област, точно под ребрата — обясни им Ричард. — Щом го вкарате в тялото, натиснете леко встрани, за да го счупите в тънката част. Така онзи няма да може да го извади. С острие в корема си, дори да успее да се задържи на крака, няма да има сили да ви погне или да се опита да се бие с вас. И ще имате по-големи шансове за отстъпление.

Един от мъжете вдигна ръка.

— Но такава тояга най-вероятно ще е влажна и няма да се счупи лесно. По-скоро би се огънала, но трудно ще се скърши на две.

Ричард хвърли оръжието към него и изчака онзи да го поеме.

— Погледни в средата, където тоягата е издялкана. Личи си, че дървото е обгорено на огън — именно за да не е жилаво. Обърни внимание и на заострения връх. Забележи, че е разцепен на четири, като всяко от остриетата е леко загънато навън, като пъпка на цвете, така че щом острието попадне в тялото на човека, тоягата ще се разпъне и ще покоси по-голяма площ. Така с едно набождане все едно сте го пронизали четири пъти.

А когато пречупите тоягата в тясната и част, врагът няма да може да ви отвърне, понеже при всяко движение дъбовите трески ще проникват все по-надълбоко в червата му и той ще изпитва неимоверна болка. И ако остриетата не засегнат жизненоважен орган, вследствие на което той да почине веднага, го чака бавна агония — поне един ден. И докато издъхва бавно, ще надава ужасяващи писъци от болка и ужас. Искам да дам един урок на злодеите като тях — да им покажа, че болката и смъртта, която стоварват върху другите, може да се обърне срещу тях самите. Страхът, който ще изпитат, ще ги подтикне към панически бяг. Ще изгубят съня си, ще се почувстват смазани, а когато се доберем до тях, ще бъдат лесни жертви.

Ричард, изчака думите му да окажат своето въздействие и смени темата.

— Това е малък арбалет. — Вдигна го високо, за да го видят всички, след което се зае да обяснява коя част какво представлява. — Ето тетивата, която е обтегната и застопорена. В този жлеб се зарежда стрела, спусъкът освобождава тетивата и стрелата изхвърча. В това няма нищо забавно и знам, че никой от вас не умее да си служи с такива оръжия, но не се изискват кой знае какви умения, за да се стреля отблизо.

Приготвил съм части за цял куп арбалети. С това, което поръчах да ми донесете, можем да ги довършим. Ще са доста допотопни и както споменах, няма да стават за далечна стрелба, но поне са компактни и лесно се крият под наметало. Колкото и едри и силни да са враговете ни, дори най-дребният от вас може да ги убие. Дори ризница не би спасила войник на Ордена, ако стреляме отблизо. Гарантирам ви, че тези оръжия могат да са смъртоносни.

Ричард им показа и дървените колове, наковани с пирони. Тези оръжия също можеха лесно да бъдат скрити. Показа на мъжете най-обикновен канап, от двете страни, на който беше вързана по една дървена дръжка. Това бе смъртоносно оръжие за душене, когато обстоятелствата налагаха безшумно и незабелязано промъкване.

— От всеки повален враг ще се снабдяваме с нови и нови оръжия — ножове, секири, боздугани, мечове.

— Но, Господарю Рал — погледна го притеснено Оуен, — дори да се съгласим да се присъединим към вас, ние не сме бойци. Онези мъже от Ордена са опитни и жестоки войници. Срещу тях ние нямаме никакъв шанс.

Другарите му го подкрепиха с тревожни възгласи. Ричард поклати глава и вдигна ръка във въздуха, за да ги укроти.

— Погледнете пак пръстите в шепите си. Задайте си въпроса какъв шанс са имали малките ви момиченца срещу тези изверги. Задайте си въпроса какво са можели да сторят вашите майки, съпруги, сестри и дъщери. Вие сте единствената надежда на своите близки. Вие сте единствената надежда за собственото си спасение. Най-вероятно наистина нямате шанс за победа срещу тези мъже. Но аз нямам намерение да ви вкарвам в стандартна битка, както вероятно си мислите. Това би било добра възможност да изгубите живота си. — Ричард посочи един от по-младите. — Какво искаме всички? Защо дойдохте тук при мен?

Младежът го изгледа смутено.

— За да се отървем от Императорския орден.

— Именно — съгласи се Ричард. — Точно така. Искате да се отървете от убийците. Последното, което си представяте, че ще направите, е да влезете в бой с тях.

Мъжът посочи оръжията, които им бе показал Ричард.

— Но тези неща…

— Вашите врагове са убийци. Нашата задача е да ги унищожим. Ще се стремим да избягваме битките. С всяка битка рискуваме да загубим живота си или да бъдем ранени. Не казвам, че няма да се бием, ако се наложи, но това няма да ни бъде цел. Сигурно ще се случва да се сблъскаме с по-малки вражески групи. Тогава ще търсим начин да ги изненадаме и така да избегнем разгарянето на по-мащабна битка. Не забравяйте, че тези мъже не очакват да им окажете съпротива по никакъв начин. Надеждата ни е да ги посечем още преди да са имали възможност да извадят оръжията си.

Но ако съумеем да избегнем прекия контакт — още по-добре. Целта ни е да ги унищожим. Да ги изтребим до крак, ако е възможно. Да ги избием в съня им или докато гледат в другата посока, или докато се хранят, или докато разговарят, или докато пият, дори докато се разхождат.

Тези мъже са злодеи. Трябва да ги унищожим, не да се бием с тях.

— Но ако започнем да ги избиваме, Господарю Рал — разпери ръце Оуен, — те ще си отмъстят върху хората, които държат в плен.

Ричард ги прониза с поглед и остана така, докато бе сигурен, че всички го слушат с цялото си внимание.

— Току-що приехте факта, че тези хора са злодеи. Прави сте — вероятно ще започнат да избиват пленниците, за да се опитат да ви принудят да се предадете. Но те и сега ги убиват. С течение на времето, за да задоволят кървавите си желания, ще започнат да унищожават все повече и повече пленници. Колкото по-бързо започнем да ги изтребваме, толкова по-бързо ще свърши всичко и няма да има повече убийства. Вероятно действията ни ще провокират вземането на жертви, но това е единственият начин да освободим всички останали. Ако стоим със скръстени ръце, обричаме всички онези невинни хора на милостта на злото, а злото не познава милостта. Както вече ви казах, със злото не може да се преговаря. То трябва да се унищожава.

— Но някои от нашите преминаха на страната на Ордена, Господарю Рал — обади се един мъж, след като се прокашля, — повярваха на думите им. Те няма да искат да навредят на приятелите си от Ордена.

Ричард въздъхна тежко. Извърна глава за миг, загледан в мрачния следобед, след което застана лице в лице с мъжете.

— Налагало ми се е лично да убивам хора, които съм познавал през целия си живот, защото бяха преминали на страната на Императорския орден, както е станало и с вашите познати. Тези мои приятели повярваха на лъжливите обещания и понеже аз въстанах срещу тиранията на Ордена, се опитаха да убият мен. Ужасно е да си принуден да убиеш някого в такава ситуация. Но вероятно още по-неприятно е обратното.

— Обратното ли? — попита един.

— Ами да — да им позволиш да убият теб. Това е обратното — да изгубиш своя живот и каузата, за която си се борил — живота на своите близки. — Тонът му стана мрачен. — Ако някои от вашите сънародници са минали на страната на Ордена или по някакъв начин ги защитават, значи рано или късно ще се наложи да се изправите срещу тях. Ще трябва да избирате — вашия живот или техния. Може да се окаже, че е застрашен животът и на всички нас, останалите. Щом има хора, минали на страната на злото, не бива да им позволяваме да ни пречат да го унищожаваме.

Това е нещо, което трябва да отчетете, когато вземате решение дали да се присъедините към нас или не. Поемете ли по пътя на борбата, трябва да приемете, че ще ви се наложи да избивате хора, които познавате. Имайте го предвид, когато обмисляте крайното си решение.

Думите му явно бяха престанали да шокират мъжете. Сега всички го слушаха със сериозни, някак тържествени физиономии.

Калан мярна прелитащи птички, които си търсеха място за пренощуване. Небето, ледената мъгла тъмнееха. Тя огледа небесната шир — не искаше да я изненада някой чернопер сокол. Но времето в прохода беше толкова ужасно, че едва ли някоя от едрите птици щеше да рискува да долети насам. Поне една полза от мъглата.

Ричард изглеждаше изтощен. Калан усещаше, че и е все по-трудно да диша разредения високопланински въздух, значи за него сигурно беше многократно по-тежко; опасяваше се, че липсата на достатъчно кислород допълнително изстисква силите му. Трябваше колкото се може по-скоро да слязат на по-нормална височина.

— Бях искрен с вас и ви казах всичко, което трябва да знаете засега — заключи Ричард. — Сега бъдещето ви е изцяло във вашите ръце — на всеки един от вас.

Тихо помоли Кара, Дженсън и Том да съберат багажа им. Прегърна Калан през кръста и като се обърна към мъжете, им посочи пътеката, отвеждаща надолу по хълма.

— Сега ние ще се върнем в бивака си долу сред гората. Вие решавайте какво ще сторите. Ако се присъедините към нас, сте добре дошли сред дърветата, където ще сме по-защитени и соколите няма да могат да ни видят дори ако времето се оправи. Чака ни още работа по оръжията, които ще носите.

Ако някой реши да не минава на наша страна, остава сам. Нямам намерение да се задържа в този бивак задълго. Ако попаднете в ръцете на Ордена, най-вероятно ще бъдете подложени на мъчения и не искам да съм наблизо, когато крещите с всичка сила местоположението на бивака ни.

Отчаянието бе накарало мъжете да се притиснат плътно един в друг.

— Господарю Рал — спря го Оуен, — значи искате да кажете, че трябва да изберем сега?

— Казах ви всичко, което трябва да знаете. Колко още да ви чакат нещастниците, подложени на изтезания, тормоз, изнасилване? Ако решите да се присъедините към нас и да станете част от живота, заповядайте при нас в бивака ни. Ако ли не, ви желаем късмет. Но ще ви помоля да не тръгвате след нас, защото ще бъда принуден да ви убия. Някога работех като горски водач. Веднага ще усетя, ако някой реши да ни следва незабелязан.

Един от мъжете, първият, в чиято ръка Ричард видя две камъчета, с което показа, че е готов да разкрие местоположението на противоотровата, пристъпи напред, на крачка от другарите си.

— Казвам се Ансон, Господарю Рал — В сините му очи имаше сълзи. — Исках да го знаете, да знаете кой съм. Името ми е Ансон.

— Добре, Ансон — кимна Ричард.

— Благодаря ви, че ми отворихте очите. В главата ми, откакто се помня, се въртят подобни мисли. Едва сега разбрах защо, дадох си сметка, че очите ми са гледали в мрак. Повече не искам да живея по този начин. Не искам да се съобразявам с пустословия, не искам животът ми да е под контрола на Императорския орден. Родителите ми бяха убити. Видях тялото на баща си набучено на кол. Той не бе сторил зло на никого през целия си живот. С нищо не беше заслужил да бъде убит по този начин. Сестра ми бе взета в плен. Наясно съм какво правят тези мъже с нея. Нощем не мога да спя, все тези картини са ми пред очите, все мисля за ужаса, който тя изживява. Искам да отвърна на удара. Искам да убия тези злодеи. Те заслужават да умрат. Искам да ги унищожа до крак, както вие казахте. Избирам да се присъединя към вас и да се боря за свободата си. Искам да живея на свобода. Искам близките ми да са свободни.

Калан не очакваше да чуе нещо подобно от тези мъже, особено, без да са се посъветвали предварително един с друг. Докато Ансон говореше, тя проследи очите на другарите му. Явно всички слушаха внимателно всяка изречена дума.

Ричард се усмихна и постави ръка на рамото на младежа.

— Добре дошъл в Д’Хара, приятелю. Добре дошъл у дома. Ще се възползваме от предложената помощ. — Посочи Кара и Том, които тъкмо събираха оръжията, които бяха донесли, за да ги покажат на мъжете. — Би ли им помогнал да занесат багажа в бивака?

Ансон се усмихна широко и кимна. Благодушният младеж беше широкоплещест здравеняк. Явно беше сърдечен и мил по характер, но в момента изглеждаше непоколебим. Ако беше от Императорския орден, Калан определено не би се зарадвала, ако я погне някой с неговата фигура.

Ансон с готовност се хвърли да помага на Кара, като посегна да вземе багажа от ръцете и. Тя обаче не му позволи, така че той се наведе да вземе, каквото бе останало и последва Том надолу по хълма. Дженсън също тръгна, като дърпаше Бети за въженцето след себе си, но козичката явно искаше да остане при Ричард и Калан, защото потегли доста неохотно.

Останалите изпратиха с поглед Ансон, който се отдалечаваше в компанията на Кара, Том и Дженсън. След малко се скупчиха настрани и започнаха да си шепнат нещо, очевидно обсъждайки как да постъпят.

Ричард погледна статуята на Каджа-Ранг, след което също тръгна към бивака. Нещо привлече погледа му.

— Какво има? — веднага забеляза изражението му Калан.

— Надписът — посочи той. — Точно фронтално на пиедестала, под краката му.

Калан знаеше, че преди там нямаше нищо написано, а в момента се намираше твърде далеч, за да може да види чак до там. Обърна се, за да проследи с поглед как другите се отдалечават надолу по хълма, но вместо да тръгне след тях, реши на настигне Ричард, който се бе насочил към статуята. Мъжете, отделили се леко встрани, бяха погълнати от разгорещена дискусия.

Калан забеляза мястото върху пиедестала, където се бе разбил предупредителният маяк. Пясъкът от статуята, изобразяваща Ричард, бе разпръснат наоколо.

Колкото повече приближаваха монумента, толкова повече нарастваше изумлението и. Пясъкът явно бе разял камъка, под който се бе появил надписът. Думите ги нямаше по-рано — поне в това Калан бе напълно сигурна.

Тя знаеше доста езици, но този и бе непознат. Все пак разбра какъв е — високо Д’Харански.

Бе излязъл режещ вятър и тя инстинктивно се сгуши в дрехата си. Мрачните облаци като че подивяха. Погледът на Калан се плъзна към околните планини, повечето скрити под плътния плащ на мъглата. По-далечните хребети се губеха под развилнели се завеси от силен сняг. Единствено долината се виждаше като малък оазис насред свъсеното време — ведро обещание за зеленина и топлина.

Където ги очакваше Императорският орден.

Калан, която вървеше плътно зад Ричард, закопня за прегръдката му. Проследи как погледът му обгръща буквите върху камъка. Стори и се необичайно притихнал.

— Какво пише, Ричард? — прошепна тя.

Занемял пред видяното, той бавно прокара пръсти по буквите, устните му безмълвно изговаряха думите на високо Д’Харански.

— Осмото правило на магьосника — прошепна накрая. — Талга Вастернич.

Четиридесет и шеста глава

КАТО СЛЕДВАШЕ КУРИЕРА, Вирна отстъпи встрани, за да стори път на група конници. Коремите на животните бяха опръскани с кал, ноздрите им пръхтяха от превъзбуда. Очите на кавалеристите, които яздеха надвесени напред, блестяха в мрачна решителност. При повишената активност в лагера през последните седмици Вирна трябваше да проявява изключително внимание при всяко излизане от палатката, защото иначе рискуваше да бъде смазана или ударена от едно или друго нещо. Ако не от препускащи коне, то от хукнали по задачи мъже.

— Още малко нататък, почти стигнахме — окуражи я куриерът през рамо.

Вирна му кимна. Младокът беше приятно учтив. Къдравата му руса коса и добро възпитание и напомниха за Уорън. При мисълта, че любимият и го няма, я прониза неочаквана и сковаваща болка. Дните и без него бяха пусти.

Не можеше да си спомни името на куриера. Беше пълно с млади хора; не можеше да помни как се казват всичките. Колкото и усилия да полагаше, все ги бъркаше. Добре поне че от известно време не измираха така масово. Колкото и сковаващи да бяха зимите в Д’Хара, броят на жертвите на студа изобщо не можеше да се сравнява с този на падналите по време на жестоките битки от миналото лято. Сега отново идеше лято и тя беше убедена, че временното затишие няма да продължи още дълго.

Засега проходите все още удържаха набезите на Императорския орден. Непристъпните, тесни пролуки в планината обезсмисляха многочислеността на вражеската армия. При положение, че през теснината можеше да се провре само един човек, беше все едно дали зад него чакат още стотици или хиляди. А да се защитаваш от един човек не беше чак толкова невъзможно — за разлика от усилията да отблъснеш неизброимата армия на Джаганг, втурнала се в масирана атака.

Чу далечен тътен, който премина като вълна по земята, и вдигна поглед към небето. Слънцето не се бе показвало от два дена. Облаците, насъбрали се около планинските върхове, никак не и се харесаха. Сякаш се бяха подредили в засада, готови да ги атакуват с коварна буря.

Може пък тътенът да не е бил от гръмотевица. Не беше изключено врагът да е използвал магия, за да се опита да разбие защитата около проходите. Не че щеше да им помогне особено, но поне имаше шанс да смути съня на войниците в лагера, така че врагът не се отказваше и продължаваше да опитва.

Мъжете, с които се разминаваше, я поздравяваха — кой с усмивка, кой с махване. Не се забелязваха Сестри на светлината. Повечето вероятно бяха около проходите, заети с охраната на щитовете, за да попречат на войниците от Ордена да преминат отсам планините. Зед ги бе посъветвал да не подценяват нищо и никого и да се защитават с всички възможни средства. Вирна денонощно прехвърляше всички възможни проходи през главата си, за да е сигурна, че не са пропуснали или подценили нещо, за да изключат и най-малката вероятност вражеските сили да нахлуят отсам.

Станеше ли това, успееха ли да пробият бариерите, нищо нямаше да е в състояние да спре нахлуването им в Д’Хара; оставаше да се надяват единствено на войската, а тя бе далеч по-малобройна от нахлуващата вражеска армия. Така и не и хрумваше нищо пропуснато, ала все се тревожеше да не би да се появи някоя слабост.

По всичко личеше, че последната битка не е далеч. А Ричард още се бавеше.

Според пророчеството неговата роля в битката бе първостепенна — от него зависеше бъдещето на човечеството. Сега, когато по всичко личеше, че от края, от извоюването на свободата ги делеше една последна битка, съществуваше реална опасност Господарят Рал да не присъства в момента, когато имат най-голяма нужда от него. Вирна не можеше да повярва, че пророчеството от векове предупреждаваше за появата на човека, който ще ги поведе, а сега, когато моментът най-сетне настъпи, този човек се бе запилял нанякъде. Голяма помощ, няма що.

Вирна знаеше що за човек е Ричард. Познаваше прекрасно и Калан. Нямаше основания да се съмнява в нито един от двамата, но нали именно в нейния врат дишаше Джаганг, а Ричард никакъв го нямаше.

От оскъдната информация, която и бе дала Ан чрез дневника си, Вирна съдеше, че се е появил нов проблем. В писмата на Ан се долавяше огромна тревога. Поради някаква причина Ан и Натан бяха тръгнали на юг, обратно към Стария свят. Ан не се впускаше в излишни подробности, явно не искаше да ги тревожи с допълнителни проблеми, така че Вирна не настоя. И без това и беше достатъчно необясним фактът, че Ан се е впуснала в съвместна мисия с Пророка, вместо да постави яката на врата му. Единственото обяснение на Ан беше, че дневникът не бил подходящо място за изясняване на въпроси от такова естество.

Въпреки безспорния принос на Пророка, Вирна считаше Натан за крайно опасен. По подобен начин мълнията съпровожда животворния дъжд, но ако тя се стовари върху твоята глава, ти едва ли ще се възползваш от живителната му сила. За да обединят усилията си Ан и Натан, явно нещата бяха сериозни и касаеха всички.

Вирна отново си каза, че не всичко задължително е срещу тях, че не всичко е безнадеждно и отчайващо. В крайна сметка армията на Джаганг бе претърпяла сериозен удар, подготвен им от Зед и Ейди — само за един миг бяха загинали хиляди, а още няколко пъти по толкова бяха ранени. В крайна сметка всичко това бе довело до оттеглянето на Императорския орден от Ейдиндрил и прекратяването на набезите към Магьосническата кула. Въпреки ненаситните ламтежи на пътешественика по сънищата Кулата си оставаше непокътната.

Зед и Ейди бяха поели надеждната охрана на древната Кула, така че явно не всичко бе изгубено; Д’Харанската империя разполагаше със силни козове. Магьосническата кула можеше да се окаже от изключително значение във финалните опити да бъде спрян Императорският орден. Вирна усещаше липсата на стария магьосник, жадуваше за неговите съвети и мъдрост, макар че едва ли някога щеше да му го признае гласно. Сега, когато познаваше стареца, Вирна вече знаеше откъде Ричард е наследил повечето от добрите си качества.

Забеляза Рикка да се приближава забързано към нея и спря. Сграбчи Морещицата за ръкава.

— Какво има, Прелате? — попита Рикка.

— Имаш ли някаква информация какво става?

— Какво по-точно да става? — изгледа я неразбиращо Рикка.

Куриерът спря на дискретно разстояние от другата страна на импровизирания път, близо до кръстовището. Наблизо се разминаха два коня, единият теглеше каруца, натоварена с варели с вода. Отстрани приближи отряд въоръжени до зъби войници. Лагерът — един от няколкото им лагера, — заобиколен от защитна бариера, постепенно бе прераснал в своеобразен град, насечен от мрежа от пътища, кипящ от живот, хора, коне, каруци.

— Става нещо — продължи Вирна.

— Съжалявам, не съм чула нищо.

— Заета ли си?

— Нямам нищо неотложно.

Вирна я стисна здраво за ръката и я поведе със себе си.

— Генерал Мейферт изпрати да ме повикат. Може би ще е най-добре да дойдеш с мен. Така ще спестим време, в случай че реши да повика и теб.

Рикка сви рамене.

— Няма проблем. — Морещицата изведнъж стана подозрителна. — Имаш ли някаква представа за какво става въпрос?

Вирна не изпускаше от поглед куриера, който си подбираше пътя между хора, палатки, каруци, коне и походни ковачници, но следеше и Рикка.

— Не съвсем. — Лицето на Вирна се изопна напрегнато, искаше и се да успее да облече в думи необичайното си състояние. — Случвало ли ти се е да се събудиш с някакво неопределено странно усещане, но да не можеш да обясниш защо очакваш да ти се случи нещо неприятно?

— Ако ще се случва нещо неприятно, ще гледам да е на някого другиго, при това причината да съм аз.

Вирна се усмихна вътрешно.

— Колко жалко, че не си родена с дарбата. От теб щеше да излезе талантлива Сестра на светлината.

Куриерът спря встрани на пътя.

— Ето там, Прелате. Генерал Мейферт разпореди да ви доведа до ей онази палатка край дърветата.

Вирна благодари на младежа и продължи през рохката пръст, придружавана от Рикка. Палатката лежеше леко встрани от кошера на лагера, в една по-спокойна зона, където командирите обикновено се срещаха със завърналите се от смяна патрули. Вирна се напрегна да предугади какви ли новини са им донесли патрулите. Тревога не бе обявена, така че проходите явно още държаха. Ако имаше сериозен проблем, целият лагер щеше да е на крак, но ежедневието явно си течеше в допустимите рамки.

Часовите забелязаха Вирна и се шмугнаха в палатката, за да оповестят пристигането и. На входа почти веднага се появи генералът и се завтече да я посрещне. В сините му очи блестеше мрачна решителност. Лицето му обаче бе мъртвешки бледо.

— По пътя срещнах Рикка — започна Вирна, след като генералът я поздрави с кратко кимане. — Реших да я взема със себе си, в случай че се нуждаете и от нея.

Високият рус Д’Харанец стрелна с очи Морещицата.

— Да, добре. Заповядайте, влезте.

Вирна го сграбчи за ръкава.

— Какво става? Нещо не е наред ли?

Погледът на генерала отскочи от едната върху другата жена.

— Получихме съобщение от Джаганг.

Рикка се наежи, в гласа и прозвучаха гневни нотки.

— И как е успял в лагера да се промъкне вражески куриер, без някой да го е унищожил?

Бяха си изградили практика да не пускат никого в лагера — поради никаква причина. Пиле не можеше да прехвръкне. Не искаха да рискуват и да се окаже, че са им по-годили номер.

— Беше малка каручка, теглена от един кон. — Генерал Мейферт погледна Вирна. — Стражите отначало помислили, че каручката е празна. И спазвайки разпорежданията, я пуснали.

Вирна се изненада, че предупреждението на Ан да пуснат в лагера празна каручка, се бе оказало дословно вярно.

— В лагера е влязла празна каручка? И се е движела от само себе си?

— Е, не съвсем. Часовите първо решили, че е празна. Конят, който я теглил, явно бил свикнал да кръстосва пътищата, така че просто си вървял, както бил обучен. — Генералът стисна устни и извърна лице от палатката. — Елате, ще ви покажа.

Поведе ги към третата палатка в редицата и отметна чергилото на входа. Вирна влезе първа, последвана от Рикка и генерала. На пейката вътре седеше една от послушниците, Холи, прегърнала очевидно изплашено до смърт девойче, не повече от десетина годишно.

— Помолих Холи да остане с нея — прошепна генерал Мейферт. — Стори ми се, че така малката ще се почувства по-добре, отколкото в компанията на някой войник.

— Разбира се — рече Вирна, — добре си направил. Значи момичето е донесло съобщението?

Младият генерал кимна.

— Била се е свила в дъното на каруцата, така че войниците изобщо не са я забелязали и са помислили, че вътре е празно.

Вирна си обясни как е успял да проникне в лагера такъв куриер. Войниците не бяха склонни да убиват деца, а Сестрите щяха да разберат, ако момичето по някакъв начин представлява заплаха. Какво ли би казал Зед по въпроса? Човек не знае откъде ще му дойде заплахата. Вирна пристъпи към пейката и се наведе, усмихната.

— Казвам се Вирна. Добре ли си, девойче? — Малката кимна. — Гладна ли си?

Големите кафяви очи на момиченцето обиколиха присъстващите, главата и отново се помръдна в утвърдителен жест.

— Валъри вече отиде да и донесе нещо за хапване, Прелате — обади се Холи.

— Чудесно — отрони Вирна, без да сваля усмивката от лицето си. Коленичи и нежно погали момичето по ръчичките, за да я успокои. — Наблизо ли живееш?

Огромните кафяви очи примигваха, детето явно се опитваше да прецени опасността пред себе си. Усмивката и неясното милване на Вирна я успокоиха само частично.

— Идвам от север, госпожо.

— И някой те е изпратил, за да ни кажеш нещо?

Огромните кафяви очи плувнаха в сълзи, но момичето не заплака.

— Родителите ми са още там, отвъд прохода. Войниците ги заловиха. Уж им били на гости. Дойдоха едни мъже и ни отведоха при войската. Държаха ни няколко седмици. Днес ми дадоха едно писмо и ми заръчаха да го занеса на хората отвъд прохода. Обещаха, че ако го сторя, ще пуснат мама и татко да се приберат у дома.

Вирна пак погали малката по ръцете.

— Разбирам. Ами да, добре правиш, че помагаш на родителите си.

— Искам само да се прибера у дома.

— Ще се прибереш, малката ми. — Вирна се изправи. — Сега ще те нахраним, скъпа, за да напълниш тумбачето, преди да си тръгнеш.

Момичето стана и се поклони.

— Благодаря, госпожо, много сте мила. Значи може да си вървя, след като ям?

— Разбира се — увери я Вирна. — Само ще отида да прочета писмото, което носиш, докато ти си хапнеш хубавичко, а после можеш да се върнеш при мама и татко.

Малката седна обратно на пейката и се намести до Холи, като очите и не се откъсваха от Морещицата.

Като внимаваше да не издава чувствата си, Вирна се усмихна, сбогува се с момичето и излезе от палатката, следвана от двамата си придружители. Нямаше никаква представа какво е намислил Джаганг.

— Какво пише в писмото? — попита Вирна, докато бързаха към палатката на главнокомандващия.

Генерал Мейферт спря отпред, ръката му зачовърка едно от медните копчета на униформата му, погледна Вирна.

— Мисля, че ще е най-добре да го прочетете лично, Прелате. Част от написаното е пределно ясно. Но има една част…, дано да успеете да ми я разтълкувате.

Щом влезе в палатката, Вирна видя капитан Зимер, който стоеше в очакване встрани. На лицето му я нямаше обичайната заразителна усмивка. Капитанът командваше специалните части на Д’Хара, чиято задача бе да дебнат около вражеските лагери и безшумно да убиват колкото се може повече противници — един по един. Не се оплакваха от липса на работа. Но капитанът бе твърдо решен да изпълни задачите си докрай.

Момчетата от отряда на капитан Зимер бяха истински професионалисти. Имаха традиция да колекционират отрязаните уши на жертвите си, които нанизваха на корда. След всяка тяхна мисия Калан обичаше да отива при тях и да разглежда колекциите им. Капитанът и хората му чувстваха липсата на Майката Изповедник.

В небето светна мълния. Бурята приближаваше. Не след дълго земята се разтресе от мощна гръмотевица.

Генерал Мейферт взе от масата свитък и го подаде на Вирна.

— Това е, което донесе момичето.

Вирна стрелна с поглед мрачните лица на двамата мъже, после разгъна писмото и зачете.

„Залових магьосник Зорандер и чародейка на име Ейди. Завзех Кулата в Ейдиндрил и всичко, което е в нея. Вселителят ми скоро ще ми достави Господаря Рал и Майката Изповедник.

Изгубихте войната. Ако се предадете веднага и отворите проходите, ще пощадя хората ви. Не го ли сторите, ще ги избия до крак.

Подпис, Джаганг Справедливия“

Треперещата ръка, която държеше писмото, се отпусна.

— Скъпи Създателю! — прошепна Вирна. Зави и се свят.

Рикка сграбчи листа от ръката и и го прочете за себе си. Изруга тихо.

— Трябва да ги освободим — рече след малко. — Трябва да измъкнем Зед и Ейди от лапите на Джаганг.

— Изключено е да успеем в такова начинание — поклати глава капитан Зимер.

— Този човек ми спаси живота! — Лицето на Рикка беше пламнало от ярост. — Спаси живота на всички ви! Трябва да го измъкнем на всяка цена!

За разлика от разярената Морещица, Вирна запази самообладание.

— Всички споделяме чувствата ти към Зед, Рикка. Той наистина ни спаси живота, при това не само веднъж. За жалост сега Джаганг ще го накара да си плати за всичко — скъпо и прескъпо.

— Значи просто ще го оставим да издъхне в ръцете на врага! — размаха писмото пред очите им Рикка. — Ще позволим на Джаганг да го убие! Трябва да проникнем в лагера им, да направим нещо!

Капитан Зимер вдигна ръка върху дръжката на камата, завтъкната в колана му.

— Ако ти кажа, господарке Рикка, че в лагера ни съм скрил някого, в някоя от стотиците хиляди палатки, и ти осигуря свободен достъп до всички палатки, без никой да те притеснява и да ти задава въпроси, колко време смяташ, че ще ти отнеме, докато намериш въпросния човек?

— Но те няма да са скрити в някоя обикновена палатка — възропта Рикка. — Виж какво стана при нас. Получихме съобщението. Нима то бе изпратено в някоя от редовите палатки? Напротив — отиде точно там, където му е мястото.

— Бил съм в лагера на Императорския орден безброй пъти — не отстъпи капитан Зимер и вдигна ръка към планините на запад. — Нямаш представа колко необятен е той. Там живеят милиони хора.

Това е едно море от главорези. Място, където цари невъобразим хаос. Именно поради неуправляемата суматоха успяваме да се промъкнем, да убием който ни попадне пред очите и да се изпарим незабелязано. Никой не би искал да се задържи задълго на това място. Те са научени да разпознават външните хора, особено, ако тези външни хора са руси и светли.

Освен това там живеят всякакви прослойки хора. Повечето от редовите войници са най-обикновени гангстери и убийци, които Джаганг има навика да пуска да вилнеят на свобода. Всички те обаче имат достъп само до ограничени места в собствения им лагер. Мъжете, охраняващи зоните с по-висока степен на сигурност, далеч не са толкова тъпи и мързеливи като редовите войници.

Вярно, по численост далеч отстъпват на разхайтената маса разбойници, но пък са добре обучени. Те са винаги нащрек, не дават пиле да прехвръкне в съответната зона и са изключително опасни. Ако някак си успееш да се промъкнеш през морето от бандюги и достигнеш до сърцето на лагера, където се намират палатките за изтезания и шатрите на командния състав, тези професионални войници за нула време ще приключат с теб.

А самите те не са от едно ниво. Външният обръч около сърцето на лагера, освен, че се охранява от тези професионални бойци, е под командването на Сестрите. Те хем живеят там, хем използват уменията си, за да следят за неправомерно нахлуване в зоната. След тях има следващи обръчи, най-напред на елитната гвардейска част, а накрая и на личните гвардейци на императора. Тези мъже от години се бият на страната на Джаганг. Ако някой им се стори подозрителен, го убиват на мига — ако ще да е от елитната гвардейска част на собствената им армия. Достатъчно е да чуят дори най-бегъл слух, че някой говори с неуважение или очерня по някакъв начин императора, и са готови да хукнат по дирите му и да го преследват, докато го пипнат. Такъв човек бива подлаган на мъчения, след което, ако изобщо оцелее, бива екзекутиран. Не казвам, че аз и хората ми не сме готови да пожертваме живота си, за да се опитаме да спасим Зед; просто твърдя, че подобен опит би бил напразна жертва.

В палатката надвисна тягостно настроение, всички бяха обзети от отчаяние.

Рикка върна писмото на генерала, който го вдигна в ръка.

— Случайно да знаете какво е това Вселител, Прелате?

Вирна се взря в сините му очи.

— Крадец на души.

— Моля? — смръщи поглед генералът.

— По време на Голямата война отпреди три хиляди години магьосниците превръщали хора в оръжия. Пътешествениците по сънищата, какъвто е Джаганг, е едно от тези оръжия. Най-разбираемото обяснение, което мога да измисля, е следното: Вселителят е нещо като пътешественик по сънищата — поне в известна степен. Пътешественикът по сънищата прониква в съзнанието на жертвата и го контролира. Доколкото ми е известно, Вселителят е нещо подобно, само че той не завладява съзнанието, а душата ти.

— Но защо? — смръщи чело Рикка.

Вирна разпери безпомощно ръце.

— Не знам точно. Вероятно с цел да контролира избраната жертва. Практиката да бъдат променяни хора с дарбата е доста древна. Обикновено се прави с точно определена цел. С помощта на Субстрактивната магия се отнемат определени черти или качества от същността на даден магьосник примерно, след което се прилага Адитивна магия, за да бъде добавено или усъвършенствано друго качество или способност. По този начин се създават чудовища.

Трябва да призная, че не съм много информирана по тези въпроси. Когато станах Прелат, получих достъп до книги, които не бях срещала никога в живота си. Именно там попаднах на някои сведения, касаещи така наречените Вселители. Те са били използвани, за да се промъкват в душата на други хора и да открадват тяхната същност — духа им.

Трансформирането на хора, за да бъдат създадени същества като Вселителите, е отдавна отмряло изкуство. Наистина не съм добре информирана в това отношение. Но си спомням, че някъде прочетох, че съществата, наречени Вселители, са изключително опасни.

— Отдавна отмряло изкуство, значи — повтори замислено генералът. Явно му струваше доста усилия, за да се овладее да не избухне. — Тоест древните магьосници са създавали оръжия като въпросните Вселители, но как е успял да го стори Джаганг! Той не е магьосник. Възможно ли е да лъже?

— Той упражнява директен контрол върху цяла армия хора с дарбата — отговори на въпроса му Вирна след известна пауза. — Някои от тях умеят да си служат с магия от отвъдния свят. Както споменах, не съм много информирана по тези въпроси, но предполагам, че не е изключено да е намерил начин да го направи.

— Но как? — попита генералът. — Как е могъл Джаганг да направи подобно нещо? Та той дори не е магьосник.

— Той разполага със Сестри на светлината и на мрака — скръсти ръце Вирна. — Предполагам, че повече не му е нужно. Той има доста добри исторически познания. От личен опит знам, че е голям ценител на книгите. Притежава внушителна и наистина доста ценна колекция. Натан, Пророкът, силно се притесняваше от този факт и се постара да унищожи голяма част от най-ценните ни книги, за да не попаднат в ръцете на Джаганг. Въпреки това императорът притежава не по-малко ценни екземпляри — колекцията му е наистина огромна. А сега, след като е завзел Магьосническата кула, има достъп до изключителни библиотеки. Книгите в тях са опасни, иначе не биха били заключени в Кулата.

— И Джаганг има свободен достъп до тях. — Генерал Мейферт прокара пръсти през косата си. Грабна стола, поставен пред малката маса, за облегалката и се подпря на нея. — Вярвате ли му, че е заловил Зед и Ейди?

С въпроса си той отчаяно търсеше някаква искрица надежда, за която да се вкопчи. Вирна преглътна и прие зададения въпрос с дълбока сериозност. Отговори му съвсем честно, като не искаше да им създава фалшиви илюзии. Откакто прочете писмото на Джаганг, самата тя отчаяно търсеше същия лъч надежда.

— Не смятам, че Джаганг е човек, който би получил удовлетворение от безпочвено самохвалство за нещо, което не е постигнал. Предполагам, че казва истината и злорадства, наслаждавайки се на тази ситуация.

Генералът пусна стола и се обърна, замислен над думите на Вирна. Накрая зададе още по-тежък въпрос:

— И дали наистина Вселителят му е заловил Господаря Рал и Майката Изповедник? Мислите ли, че това ужасно създание, въпросният Вселител, наистина скоро ще ги предаде в ръцете на Джаганг?

Вирна се запита дали пък това не е била причината, накарала Ан и Натан да хукнат презглава към Стария свят. Доколкото знаеше, Ричард и Калан се намираха някъде там. Едва ли можеше да съществува по-спешна причина, налагаща незабавна реакция. Дали наистина бе възможно този Вселител вече да ги е заловил, да се е вселил в душите им? Сърцето и падна в петите. Дали пък Ан не знаеше, че Вселителят е пленил Ричард и затова не искаше да говори за мисията си?

— Нямам представа — отвърна накрая Вирна.

— Смятам, че Джаганг допусна грешка — рече Зимер.

— Къде по-точно? — изгледа го въпросително Вирна.

— Той току-що ни показа, че има проблем със завземането на проходите. Увери ни в надеждността на нашата охрана и ни разкри собственото си безсилие. Ако не успее да премине през планината това лято, армията му ще трябва да изкара още една зима в бездействие. И затова той настоява да го пуснем.

Зимата в Д’Хара е студена, особено за хора като неговите войници, които не са свикнали с такива тежки условия. Видях с очите си колко жертви даде армията му през студените зимни месеци. Стотици хиляди мъже бяха покосени от различни болести.

— Но той разполага с достатъчно хора — обори го генерал Мейферт. — Може да си позволи дадените жертви. Свежите попълнения само чакат да им бъде даден знак, за да дойдат на местата на загиналите от болести и студ миналата зима.

— Значи според теб капитанът греши? — попита Вирна.

— Не, съгласен съм, че Джаганг много държи да премине през планината; просто не мисля, че му пука колко жертви ще даде. Най-важната му цел е да завладее света. И тъй като по природа е търпелив, вече вижда осъществяването на целта си съвсем близо, само трябва да протегне ръка, и светът ще е негов. Ние сме единствената пречка по пътя му — препятствието, което отдалечава целта от ръката му. Хората му също започват да губят търпение да ожънат плодовете на труда си.

Решението да разцепи Новия свят, като най-напред се вдигне до Ейдиндрил, го приближи до целта, но в друг смисъл сега той е по-далеч от нея. Ако не успее да премине през проходите, може да реши да си събере армията и да се върне обратно на дълъг поход на юг, към долината на река Керн, откъдето може да успее да се прехвърли в Д’Хара. Щом армията му стъпи в равнините на юг, няма начин да го спрем.

Ако не успее да превземе проходите сега, ще му се наложи да предприеме дълъг поход, което означава допълнително забавяне, но в края на краищата пак ще постигне своето. Но той предпочита да приключи с нас сега и е готов да предложи сделка.

— Голяма грешка е човек да се опитва да засити злото — отрони вяло Вирна.

— Съгласен съм — подкрепи я генерал Мейферт. — Отворим ли проходите, ще ни избие до крак.

Настроението в палатката бе мрачно, съвсем в унисон с времето навън.

— Според мен трябва да му изпратим отговор — обади се Рикка. — Нека му кажем, че не му вярваме за Зед и Ейди. Ако иска да му повярваме, нека го докаже. Нека ни изпрати главите им.

Капитан Зимер се усмихна на предложението. Генералът замислено затактува с пръст по масата.

— Ако сте права, Прелате, и Джаганг наистина ги е заловил, не можем да сторим нищо. Той ще ги убие. След онова, което направи Зед с частите на Джаганг в Ейдиндрил, да не говорим за поразиите, които причини на Императорския орден миналото лято, когато Майката Изповедник беше при нас, съм убеден, че го чака мъчителна смърт. Но така или иначе ще го убие.

— Значи си съгласен, че няма какво да се направи — обобщи Вирна.

Генерал Мейферт отри челото си с ръка.

— Не искам да го казвам, но наистина смятам, че с тях е свършено. И според мен не бива да доставяме на Джаганг удоволствието да разбере истинските ни чувства.

На Вирна и прилоша, като си представи мъченията, на които сигурно бяха подложени Зед и Ейди.

— Единственото, което можем да сторим — подхвърли Рикка, — е да лишим Джаганг от онова, което иска най-силно. А то е да се предадем.

Генерал Мейферт бутна стола към Вирна и я подкани да седне и да напише отговора.

— Ако успеем да ядосаме Джаганг, може пък и да ни изпрати главите им. Това би им спестило продължителната агония и бавната смърт. Това е единственото, което бихме могли да направим за тях — и най-доброто.

Вирна огледа мрачните лица на другарите си и единственото, което прочете в тях, бе решителност. Седна на предложения и стол и отпуши мастилницата, после взе един лист от малкия куп в една кутия в ъгъла.

Потопи писалката в мастилницата и известно време остана втренчена в белия лист, за да обмисли по-добре думите си. Опита се да си представи какво би написала Калан. Щом изреченията се подредиха в главата и, се наведе и започна да пише.

„Не смятам, че сте достатъчно ловък, за да заловите магьосник Зорандер. Ако наистина е така, изпратете ни главата му като доказателство. И престанете да ме притеснявате с хленченето си да ви отворим проходите, понеже сте прекалено некадърни да ги преодолеете сами.“

— Добре звучи — окуражи я Рикка, която надничаше през рамото и.

— Как да го подпиша? — попита останалите Вирна.

— Какво би разгневило най-много Джаганг — или би го притеснило? — попита капитан Зимер.

Вирна заби края на писалката в брадичката си и потъна в размисъл. Изведнъж и хрумна нещо. Допря перото до листа.

„Подпис: Майката Изповедник“

Четиридесет и седма глава

РИЧАРД ОГЛЕДА МЕСТНОСТТА извън широката, потънала в зеленина долина, като търсеше каквато и да е следа от войскови части.

— Това ли е Бруленик? — попита той Оуен.

Опрял ръце в мекия горски килим, покриващ планинския хребет, Оуен се примъкна към ръба. Изпружи врат да надникне надолу, после кимна и се прибра назад.

Ричард си го бе представял по-голям.

— Не се виждат никакви войници.

Оуен изпълзя на безопасно разстояние от ръба. На сигурно място под сенките на папрати и шубрак, той се изправи и изтупа влажните листа, полепнали по панталона и ризата му.

— Мъжете от Императорския орден почти не излизат от града. Не си мръдват пръста да помагат в каквото и да било. Ядат храната ни, играят комар, като залагат вещите, плячкосани от нашите хора. Улисани в тези си занимания, не се интересуват от почти нищо друго. — Лицето му пламна. — Нощем тръгват на лов за жени. — Тъй като беше ясно с каква цел, Оуен си спести по-нататъшните обяснения. — Понякога денем излизат да нагледат работниците по полето или организират хайки, за да видят кой се прибира нощем и кой не.

Ако в началото Императорският орден си бе устроил лагер извън града, сега нямаше и следа от него. Войниците очевидно предпочитаха удобствата на градския живот. Бяха се убедили, че тези хора не се съпротивляват по никакъв начин. Можеха да ги контролират безотказно, без дори да си мръдват пръста — само като раздават заповеди. Войниците от Императорския орден спяха спокойно в този град.

Градската стена на Бруленик закриваше голяма част от гледката към самия град. Не се виждаше много повече, освен отворените градски порти. Самата стена бе построена от вертикални колове, не много по-високи от човешки бой. Коловете бяха с различна дебелина, но, общо взето, колкото мъжка китка, привързани един за друг на две места — горе и долу — с най-обикновено въже. Паянтовата стена опасваше целия град, като на места бе полегнала я навън, я навътре. Нямаше и следа от защитни валове, липсваше дори крепостен ров пред стената. Единственото и предназначение явно бе да пази жителите на града от елени или някоя заблудена мечка. Срещу нападение от страна на враг като Императорския орден обаче беше абсолютно безполезна.

Вероятно причината войниците да използват градските порти за влизане и излизане в града не беше непреодолимата стена. Отварянето на портите бе по-скоро символичен акт, който идеше да покаже, че градът се е предал в ръцете на Императорския орден.

Долината беше набраздена от широки ивици без дървета, засети със зърно, в съседство, на които бяха общинските зеленчукови градини. Повечето бяха оградени с грубо сковани плетове, които да държат надалеч кравите. Тревата около тях бе опасана. Около посевите щъкаха свободно кокошки. Виждаше се и някоя и друга овца, увлечена в обяда си.

Лекият бриз отнасяше към гората, откъдето наблюдаваше Ричард, сладостното ухание на чернозем, диви цветя и зелена трева. Олекна му, че най-сетне се измъкнаха от прохода. В разредения въздух високо в планината се дишаше трудно. Освен това тук, долу, беше далеч по-топло, макар от време на време да свиваше студ.

Ричард хвърли последен поглед към долината, след което двамата с Оуен се върнаха в гъстата гора и се отправиха към полянката, където ги чакаха другите. Гората беше смесена — предимно клен и бук, тук-там се срещаха брези, но не бяха малко и иглолистните видове. Сред гъстите клони звънтеше птичи глас. Над главите им притича бъбрива катеричка. Дебелата сянка под дъбравата само от време на време бе пробивана от някой самотен слънчев лъч.

Част от мъжете, увлечени в битката с нападналите ги насекоми, скочиха на крака, щом забелязаха Ричард и Оуен да се връщат. Ричард побърза да излезе на слънчевата полянка, наслаждавайки се на топлината.

По всичко личеше, че полянката се е образувала след като един вековен клен е бил повален от мълния. Падайки, той се бе разцепил и повлякъл със себе си още няколко дървета в близост. Калан скочи от мястото си върху пъна на падналия монарх. Бети размаха радостно опашка и хукна да посрещне Ричард, жадна за вниманието му — или евентуално за лакомство. Ричард я почеса зад ушите — любимата форма на внимание на козичката.

Приближиха още мъже, седнали да почиват край стърчащи над земята и побелели от постоянния сблъсък с природните стихии корени. Върху слънчевото петно, останало на мястото на стария клен, сполетян от внезапна насилствена смърт, бе покарал млад смърч, не повече от метър висок. Заедно с Калан, Кара, Дженсън и Том тук бяха и всички останали — армията на Ричард.

След като Ансон бе обявил пред всички, че възнамерява да се бори за освобождаването на родината си от Императорския орден, другарите му явно се заразиха от неговия ентусиазъм и също бяха минали на страната на Ричард. Направили тази важна крачка след цяла вечност, прекарана в мрак и съмнения, те бяха протегнали ръка към живот в светлината на истината. Един по един, във вълнуващ и тържествен миг на равносметка, мъжете бяха изявили готовността си да се присъединят към Ричард и да станат част от Д’Харанската империя, за да се борят срещу войниците от Императорския орден за своята свобода.

Всички бяха стигнали до единодушното решение, че войниците от Ордена са злодеи и заслужават смърт. Дори ако те самите трябва да извършат убийствата.

Том извърна глава към Бети, която тъкмо се бе успокоила и беше решила да си потърси тревица за закуска, и Ричард забеляза, че челото на приятеля му е обляно в пот. Кара си вееше с няколко големи листа от планински клен. Кръвта замръзна във вените му при мисълта, че последния път, когато му бе станало студено, отровата за малко не го довърши.

Ансон и един от другите мъже, Джон, поеха раниците на Ричард и Оуен. Младежите крояха план да се промъкнат сред работниците на полето и да влязат незабелязано в града. Веднъж прехвърлили градските стени, Ансон и Джон трябваше да се доберат до противоотровата.

— Май ще е по-добре да отидем двамата с теб, Ансон — каза Ричард. — А Джон да остане при другите.

— Както кажеш, Господарю Рал — изненадано рече Джон, — но наистина няма нужда да рискуваш.

Слизането до града не би трябвало да води след себе си някакъв акт на насилие — трябваше само да донесат противоотровата. Нападението срещу Императорския орден беше планирано за по-късно, когато Ричард получи противоотровата и след като се информират за разположението и числеността на силите в града.

— Джон има право — намеси се Кара. — Могат да се справят и без теб.

Ричард едва дишаше. С усилие преглътна кашлицата си.

— Знам. Просто си мисля, че ще е по-добре да огледам ситуацията отблизо.

Кара и Калан се спогледаха.

— Но ако слезеш в града с Ансон — обади се и Дженсън, — няма да можеш да вземеш меча си.

— Нямам намерение да започвам война. Искам само да огледам как стоят нещата.

Калан пристъпи напред.

— Двамата ще огледат и ще ти докладват. Почини си. Ще отсъстват само два-три часа.

— Знам, но ми се струва, че не мога да чакам толкова.

Тя се вгледа в очите му и Ричард бе почти сигурен, че е разбрала каква болка изпитва. Без да спори повече, Калан просто кимна и замълча.

Ричард свали ремъка и откопча колана с ножницата. Подаде го на Калан, като и помогна да намести ремъка през рамото си.

— Заповядай. Провъзгласявам те за Търсач на истината. Тя прие меча и оказаната и чест, като долепи юмруци до хълбоците си.

— И да не се впуснеш в самостоятелни акции в града. Помни, че сте двамата с Ансон. Има време за другото, когато всички слезем долу.

— Знам. Само взимам противоотровата и за нула време сме обратно тука.

Освен заради противоотровата, Ричард искаше да слезе в града, за да разгледа разположението на вражеските части, както и да се запознае със самия град. Едно е да ти начертаят карта в пръстта, съвсем друго — да видиш мястото с очите си. Новите му съюзници си нямаха понятие от ключови точки и тям подобни.

Един от мъжете свали сетрето си — повечето от сънародниците му носеха подобни — и го подаде на Ричард.

— Заповядай, Господарю Рал, сложи го. Така няма да биеш на очи.

Ричард кимна в знак на благодарност и облече дрехата. Беше свалил униформата си на магьосник воин и се бе преоблякъл в обикновени дрехи за път, така че и бездруго не изглеждаше по-различно от спътниците си. Дрехата му стана — човекът бе горе-долу с неговия ръст. Освен това прикриваше, добре ножа на колана му.

Дженсън поклати глава.

— Не знам, Ричард, не бих те взела за човек от града. Ти си Господарят Рал и това е.

— Какво искаш да кажеш? — Ричард разпери ръце и се огледа. — Какво ми е на вида?

— Не стой толкова изправен — продължи сестра му.

— Отпусни раменете си леко напред и наведи глава — предложи Калан.

Ричард възприе съветите им съвсем сериозно; не се беше замислял, но тези мъже май наистина ходеха доста приведени. Не искаше да бие на очи. Ако не желае да повдигне подозрението на войниците, щеше да се наложи да се слее с останалите. Приведе се леко напред.

— Така как е?

Дженсън присви устни.

— Няма голяма разлика.

— Но нали се наведох.

— Нали си спомняш как трябваше да вървиш след Дена, Господарю Рал — намеси се Кара, — когато дърпаше веригата, с която бе свързана яката ти. Върви така.

Ричард примигна насреща и. Споменът за времето, прекарано като пленник на Морещицата, го зашлеви като плесник. Стисна устни и без да каже нито дума, кимна. Бе преживял наистина тежък период, така че нямаше да му е трудно да си припомни всичко и да влезе в ролята.

— Трябва да тръгваме — подкани го Ансон. — Слънцето захожда зад планините и скоро ще мръкне. — Поколеба се, но след малко продължи. — Войниците от Ордена няма да те разпознаят, Господарю Рал. Така де, искам да кажа, че няма да разберат, че не си от града. Но нашите хора не носят оръжия, така че, ако видят ножа ти, веднага ще разберат, че не си тукашен, и може да сигнализират.

Ричард разгърна палтото и погледна ножа си.

— Прав си. — Откопча колана и свали ножницата с ножа. Подаде го на Кара да му го пази.

Ричард набързо погали Калан по лицето вместо довиждане. Тя притисна ръката му в дланите си и я целуна. Ръчичките и му се сториха тъй мънички и нежни на фона на неговата. Той обичаше да се шегува, като казваше, че не може да си представи как изобщо върши нещо с тези толкова малки ръце. На което тя отвръщаше, че нейните са си съвсем нормални, проблемът е, че неговите са огромни.

От погледа на мъжете не убягна този жест на привързаност между двамата. Ричард не се смути от това. Искаше да им покаже, че и другите хора изпитват същите чувства и са надарени със същите човешки качества като тях. Нали за това се бореха — за шанса да водят нормален човешки живот, да обичат близките си и да се грижат за тях, да живеят така, както им харесва.

Докато Ансон и Ричард се отдалечаваха с бърза крачка през горите край нивята, потънали в треви, светлината започна да гасне. Ричард искаше да напуснат прикритието на гората, когато се намират възможно най-близо до работниците, които плевяха градините или пасяха добитъка си. Хоризонтът на запад бе отрязан от високите планини и слънцето бързо се скри зад тях, без да ги дари с нормален красив залез. Само небето се оцвети в синьо виолетово, а долината бе залята от особен бакърен сумрак.

Докато стигнаха до мястото, където двамата с Ансон трябваше да излязат от гората, още не бе съвсем мръкнало, така че изчакаха малко, докато Ричард прецени, че в полето е достатъчно тъмно, за да се доверят на плаща на нощта. Градът още не беше съвсем близо и Ричард не можеше да види дали пред градските порти има хора, така че предположи, че ако някъде има постове, то часовите също не биха ги забелязали толкова далеч в полето.

Докато се придвижваха енергично между високите треви, като внимаваха да не се показват много-много, Ансон вдигна ръка в далечината.

— Да настигнем онази група хора, дето се прибират в града, и да вървим след тях.

— Добре — отвърна тихо Ричард през рамо, но не забравяй, че не бива да ги настигаме, защото някой може да те познае и да вдигне врява. По-добре да вървят на разстояние пред нас.

Щом стигнаха градската стена, Ричард забеляза, че портите представляват най-обикновено продължение на стената — бяха направени от същите колове, а въжетата, с които бяха привързани, служеха и за панти. Около тези допотопни панти се отваряха и затваряха две крила. Съоръжението беше далеч от надеждно укрепление.

В призрачната светлина на припадащата вечер от вътрешната страна на портите крачеха двама стражи, които наблюдаваха завръщащите се от полето работници, но едва ли разпознаваха лицата им, така че бе малко вероятно да се загледат в Ансон и Ричард. За часовите те щяха да са просто обикновени работници. Императорският орден ценеше работната ръка — робите трябваше да работят, за да има какво да ядат войниците.

Ричард се приведе още малко и увеси главата си още по-напред. Съзнателно извика в съзнанието си спомена за онези ужасни времена, когато, попаднал в плен и пристегнат с яка, се тътреше след Дена, лишен от всяка надежда за живот на свобода. Отдаден на спомена, той премина през портата. Стражите не му обърнаха никакво внимание.

Вече почти подминаваха поста, когато най-близкият до тях часови се протегна и дръпна Ансон за ръкава, обръщайки го към себе си.

— Искам яйца — рече младият войник. — Дай ми от яйцата, които си събрал.

Ансон зяпна насреща му, не знаеше какво да стори. Звучеше абсурдно, но на войниците явно бе позволено да се държат като грубияни. Ричард пристъпи към Ансон и заговори задъхано, като не забравяше да стои с приведена глава, за да не стърчи много над онзи.

— Нямаме яйца, господине. Бяхме на полето да плевим фасул. Съжалявам. Ако искате, утре ще ви донесем яйца.

Ричард вдигна глава и в същия миг усети как тежката лапа на войника се стоварва отгоре му. Падна по гръб. Мигновено овладя гнева си. Обърса разкървавената си устна и реши да остане да лежи в прахта.

— Така е — обади се Ансон, за да отвлече вниманието на часовия. — Плевихме фасул. Ако искате, утре ще ви донесем яйца — колкото пожелаете.

Часовият изруга и отмина, другарят му го последва. Насочиха се към близка продълговата, ниска постройка, пред чиято врата имаше висок фенер. На мъждукащата светлина на фенера Ричард не можеше да разбере за какво точно служи постройката, но май беше нещо като примитивен бункер, чиито стрехи се падаха на нивото на очите. След като двамата часови се отдалечиха на безопасно разстояние, Ансон подаде ръка на Ричард и му помогна да стане. Ударът не беше чак толкова силен, но Ричард се почувства замаян.

Докато вървяха, от прагове и тъмни ъгли към тях надничаха любопитни лица. Но щом Ричард погледнеше към тях, бързаха да се скрият.

— Познават, че не си местен — прошепна му Ансон.

Ричард не можеше да е сигурен, че някой от тези любопитковци няма да повика стражите.

— Да побързаме и да вземем онова, за което сме дошли.

Ансон кимна и поведе Ричард по тясна уличка, от двете страни, на която се бяха сгушили мизерни къщурки. Фенерът, запален пред постройката, в която бяха изчезнали часовите, не осигуряваше достатъчно светлина. Градът, поне доколкото Ричард можа да види в мрачината, имаше доста опърпан вид. Всъщност Ричард би го нарекъл по-скоро село. Повечето от постройките му приличаха на обори, а не на къщи. На пръсти се брояха прозорците, където имаше някаква светлинка, при това, както му се стори, явно бяха запалили срещи, не лампи.

В края на уличката Ричард последва Ансон през малка странична портичка, която ги изведе при една по-голяма сграда. Кравите вътре ги посрещнаха с възмутено мучене. Овцете се размърдаха нервно. Изблеяха няколко кози. Ричард и Ансон поспряха, за да дадат време на животните да се успокоят, после се отправиха към стълбата в дъното. Ричард последва домакина нагоре и двамата се озоваха в нисък сеновал.

В дъното на сеновала Ансон пъхна ръка зад една от гредите, точно там, където опираше в тавана.

— Тук е — прошепна той и се протегна още малко, а лицето му се напрегна от усилието.

Накрая извади малко четвъртито шишенце, което подаде на Ричард.

— Това е противоотровата. По-бързо изпий я и да се махаме.

Голямата врата се отвори с трясък. Макар навън да беше тъмно, фенерът в другия край на уличката осветяваше достатъчно, за да изпъкне едрият силует на мъж, чието широкоплещесто тяло почти запълваше рамката на вратата.

Ричард отпуши шишенцето. Противоотровата имаше лек аромат на канела. Той бързо изсипа течността в устата си, без да обръща внимание на сладникавия вкус. Очите му не се откъсваха от мъжа на прага.

— Кой е там? — избоботи груб глас.

— Искам само да сваля малко сено за добитъка, господине — обади се Ричард.

— В тъмницата! Какво кроиш? Я слизай веднага да те видя!

Ричард вдигна ръка върху гърдите на Ансон и го избута в тъмния ъгъл.

— Добре, господине, слизам веднага — подвикна Ричард към войника и затупурка надолу по стълбата.

Щом стъпи на земята, се обърна и видя онзи да приближава към него. Ричард посегна към ножа си под сетрето, но в следващия миг се сети, че го е оставил. Силуетът на войника се открояваше ясно на фона на меката светлина, нахлуваща откъм улицата. Ричард бе в сянка и онзи вероятно не го виждаше. Бавно отстъпи встрани от стълбата.

Щом войникът мина покрай него, Ричард се плъзна зад него и посегна към втъкнатия в колана му нож, до който забеляза да се поклаща брадвичка. Ричард внимателно измъкна ножа в мига, в който онзи спря пред стълбата и погледна нагоре.

В същия миг Ричард го сграбчи за косата с една ръка, а с другата замахна мощно и направи дълбок разрез в гърлото му, преди онзи изобщо да е разбрал какво става. Войникът започна да се мята яростно, но Ричард го притисна здраво до себе си, така че единственият звук, който можеше да се чуе, бе приглушено гъргорене. Мъжът посегна назад, протягайки се да докопа Ричард, но миг по-късно движенията му изгубиха силата си и тялото му се отпусна.

— Хайде, Ансон, да вървим — подвикна тихичко Ричард нагоре към сеновала.

Ансон се спусна тичешком надолу, спря рязко, щом стигна земята и погледът му обходи неподвижната тъмна фигура на проснатия възнак мъжага.

— Какво стана?

Ричард, който се бе надвесил над трупа и разкопчаваше колана с оръжията, прекъсна за миг работата си.

— Убих го — бе краткият отговор.

— Ами!

Ричард подаде калъфа с ножа на Ансон.

— Заповядай. Вече имаш истинско оръжие — нож.

Ричард обърна безжизненото тяло, за да измъкне разкопчания вече колан. Тъкмо успя да го издърпа, когато чу шум зад себе си. Обърна се тъкмо навреме, за да види как към тях тича втори войник.

Ансон заби ножа си чак до дръжката право в сърцето на новодошлия. Онзи се олюля и отстъпи назад. Ричард се изправи рязко, стиснал в ръка колана с оръжията. Войникът отвори уста да си поеме дъх, ръцете му се вкопчиха в дръжката на ножа. Свлече се на колене. Едната му ръка направи отчаяно движение във въздуха, докато той се олюляваше. Пое си последен дъх и се строполи странично на земята.

Ансон гледаше втренчено войника, от чиято гръд стърчеше ножът. Наведе се и измъкна новопридобитото си оръжие.

— Добре ли си? — прошепна Ричард, щом Ансон се изправи.

— Познавам го — кимна Ансон. — Викахме му Невестулката. Заслужаваше да умре.

Ричард го потупа приятелски по рамото.

— Справи се чудесно. А сега да се махаме оттук.

Докато се придвижваха обратно по уличката, Ричард на няколко пъти даде знак на Ансон да спре, докато той провери тъмните отсечки между сградите за други войници. Като горски водач Ричард неведнъж бе патрулирал нощем. На тъмно бе в стихията си.

Градът се оказа доста по-малък от очакванията му. Освен това бе и доста по-зле организиран, отколкото си го бе представял, малките къщурки сякаш бяха построени както дойде, без никакъв ред. Улиците, пресичащи хаотичния град, доколкото изобщо можеха да бъдат наречени улици, в повечето случаи бяха малко по-широки от безистени, врязани между сгушените една в друга съборетини, обикновено състоящи се от по една стаичка. Мярна няколко ръчни колички, но нищо по-сносно. През селището минаваше само един път, достатъчно широк, за да мине по него каруца. Той водеше към обора, където бе скрита противоотровата. При огледа не забеляза нито една патрулна двойка.

— Имаш ли представа дали войниците от Ордена са отседнали на едно място? — попита Ричард, щом се върна при спотаилия се в сенките Ансон.

— Нощем се прибират вътре. Спят в нашата спалня — минахме покрай нея на влизане в града.

— Имаш предвид онази ниска постройка, в която видяхме да влизат двамата стражи?

— Аха. Преди там спяха почти всички хора от града, но сега там се настаниха войниците от Ордена.

— Искаш да кажеш, че всички сте спали заедно в едно помещение? — смръщи чело Ричард.

— Ами да. — Ансон като че ли остана учуден от въпроса му. — Ние прекарвахме заедно всяка възможна минута. Мнозина имаха свои домове, където се хранеха, работеха и съхраняваха вещите си, но рядко спяха в тях. Обикновено всички нощувахме в спалните, където се събирахме, за да разговаряме за случилото се през деня. Всички се стремяхме да бъдем заедно. Случваше се някой да преспи другаде, но обикновено всички спим заедно, за да сме в безопасност — нали и сега, докато слизахме от възвишението със статуята, пак спяхме заедно.

— Искаш да кажеш, че просто… лягате един до друг и спите?

— Двойките обикновено спят леко встрани от останалите и се покриват с общо одеяло — обясни Ансон. — Но все пак са в помещението при всички останали. В тъмното обаче не се вижда нищо… под одеялото.

Ричард не можеше да си представи такъв живот.

— И целият град се блъска в тази малка сграда? Че има ли място за всички?

— Не, всъщност бяхме прекалено много, за да спим в едно помещение. Затова има две спални. — Ансон вдигна ръка. — Намира се от другата страна на това, което видяхме на влизане в града.

— Да отидем да хвърлим един поглед.

Забързаха към градските порти, за да огледат така наречените спални. Тъмната уличка беше пуста. Ричард не забеляза никого в сенките по страничните алеи между сградите. Доколкото в града изобщо бяха останали хора, явно вече си бяха легнали или се бояха да излизат в тъмното.

Вратата на една къщурка се открехна и отвътре като че надзърна човек. След малко след тях се втурна дребна фигура.

— Ансон! — чу се приглушен глас.

Беше момче, около десетина годишно. Падна на колене и се вкопчи в ръката на Ансон, като я обсипа с целувки, очевидно зарадван да го види.

— Толкова се радвам, че се прибра, Ансон! Много ни липсваше! Страхувахме се за теб — бояхме се да не са те убили.

Ансон сграбчи малчугана за ризата и го вдигна на крака.

— Бърни! Добре съм и също се радвам да те видя, но сега трябва да се прибираш. Мъжете ще те видят. А хванат ли те навън…

— Моля те, Ансон, ела да спиш у дома. Толкова сме самотни без теб, толкова ни е страх…

— Кои сте?

— Само двамата с баба останахме. Моля те, ела при нас.

— В момента не мога. Но някой път ще намина. Момчето погледна крадешком Ричард, после, след като не му се видя познат, отскочи в тъмното.

— Това е мой приятел, Бърни — от друг град е. — Ансон се надвеси над момчето. — Моля те, Бърни, обещавам ти да се върна, но сега трябва да се прибереш и да останеш вкъщи през нощта. Не излизай. Възможно е да възникне проблем. Остани вътре. Предай на баба ти какво съм казал, обещаваш ли?

Бърни най-сетне кимна и изтича обратно в къщата. Ричард искаше да се махнат оттук час по-скоро, за да не дойде още някой да им засвидетелства чувствата си. Ако двамата с Ансон не внимаваха, щяха да привлекат вниманието на войниците.

Изминаха тичешком останалата част от улицата, като се прикриваха в сенките на сградите. Прилепен до една от последните сгради преди портата, Ричард надзърна иззад ъгъла към паянтовата кирпичена спалня, където бяха потънали стражите. Вратата зееше отворена и фенерът отпред осветяваше малко от вътрешността.

— Спали сте вътре? — прошепна Ричард. — Всички сте се блъскали в това помещение?

— Ами да. Това е едната спалня, другата е ей там.

Ричард замлъкна, явно обмисляйки следващия си въпрос.

— И върху какво лягахте?

— Постилахме си слама. А върху нея мятахме одеяла. Сламата сменяхме редовно, за да пазим чисто, ама тези хич не ги е еня. Спят като скотове в мръсната слама.

Ричард погледна през отворените порти към полето. После отново огледа спалнята.

— Значи сега вътре спят войниците?

— Да. Отнеха ни помещението. Казаха, че щели да използват сградата за казарма. И сега нашите съграждани — каквото остана от тях — трябва да спят, където заварят.

Ричард остави Ансон на пост, докато той самият се промъкне да огледа района около първата сграда. В другата също се бяха настанили войници, които разговаряха на висок глас и се смееха. Имаше повече мъже, отколкото бяха нужни за охраната на градче с тези размери, но Бруленик беше входът на Бандакар — и изходът.

— Хайде да се връщаме при другите — прошепна Ричард, щом се върна при Ансон. — Хрумна ми една идея.

Щом стигнаха до портата, Ричард вдигна очи, както му бе станало навик, за да огледа звездното небе за някаква следа от черноперите соколи. Вместо птици забеляза, че на колове от двете страни на портите са увесени хора, завързани за глезените. Ансон също ги забеляза и замръзна от ужас.

Ричард вдигна ръка на рамото на приятеля си и се приближи към него.

— Добре ли си?

— Не — поклати глава онзи. — Но ще се почувствам по-добре, щом мъжете, които нахлуха в родината ни и извършиха тези злодеяния, са мъртви.

Четиридесет и осма глава

РИЧАРД НЕ ЗНАЕШЕ дали противоотровата ще му помогне да се почувства по-добре, но дори да имаше някакъв ефект, още не го бе усетил. Докато се придвижваха слепешката през тъмните като в рог поля, той усещаше пареща болка в гърдите с всеки дъх, който си поемаше. Поспря за минутка и затвори очи, за да събере сили срещу режещото главоболие, причинено от дарбата. Единственото му желание беше да легне на земята, но нямаше време за това. Тръгна и всички продължиха след него, като напредваха към Бруленик през потъналите в черен мрак поля.

Добре поне че мечът му си беше на мястото, макар че мисълта да го използва го ужасяваше, понеже не знаеше дали магията му все още действа. Само да намерят другите две шишенца и да се отърве от отровата, може да успеят да се върнат при Ничи и тя да им помогне да решат проблема с дарбата му.

Реши, че ще гледа да не се тревожи от перспективата Сестра да помогне на загубил дарбата си магьосник. Ничи притежаваше богат опит. Щеше да му помогне — само да я намерят. А дори да не е по силите и да му помогне, поне ще знае какво трябва да направи, за да получи нужната помощ. Все пак е била Сестра на светлината. Работата на Сестрите на светлината е да помагат на магьосниците да контролират дарбата си.

— Май виждам градската стена — прошепна Калан.

— Аха, ето там — посочи Ричард. — Ето я портата. Видя ли я?

— Май да.

Беше тъмна, безлунна нощ. Докато другите се движеха опипом, без да виждат накъде вървят, Ричард се чувстваше в свои води и дори се радваше на тъмнината. Не му трябваше повече от сиянието на звездите, като в същото време се надяваше войниците да не виждат достатъчно добре в такива условия.

Промъкнаха се по-наблизо и през отворената порта забелязаха силуета на спалнята. Фенерът си беше на мястото пред вратата на помещението, което войниците бяха присвоили. Ричард направи знак на всички да се съберат. Промъкваха се приведени, без да изправят глави. Сграбчи Ансон за ризата и го придърпа съвсем близо до себе си, после направи същото и с Оуен.

Двамата бяха въоръжени с бойни секири. Ансон разполагаше и с ножа, който си бе извоювал лично. Другите носеха оръжията, за чиято изработка лично бяха помогнали.

След като Ричард и Ансон се завърнаха на полянката сред гората, Ансон разказа на другарите си за случилото се в града. Когато спомена, че е убил войника с прякор Невестулката, Ричард притаи дъх — не знаеше как ще реагират на новината, че техен сънародник е убил човек със собствените си ръце. Последва кратък миг тишина, след което всички нададоха ентусиазирани викове, очевидно зарадвани от постигнатото.

Всички се спуснаха да поздравяват Ансон, казваха му колко се гордеят с него. В този момент съмненията на Ричард се изпариха. Остави мъжете да се порадват на победата, пък и искаше да стане още по-тъмно, след което поведе новите си бойни другари през полята.

Тази нощ Бруленик извоюва своята победа.

Ричард огледа тъмните силуети.

— Чуйте ме сега, искам от вас да си спомните всичко, на което ви научих. Трябва да се придвижвате безшумно и да държите здраво портите, докато Ансон и Оуен прережат пантите. Внимавайте вратите да не се стоварят на земята, след като прережем въжетата на пантите.

В сумрака, на мъждивата светлина на звездите, Ричард забеляза как всички приемат разпорежданията му с кимане. Той внимателно огледа небето за някаква следа от черноперите соколи. Изглеждаше чисто. Отдавна не бяха мярвали едрите птици.

Явно идеята да се скрият в гъстата гора, точно преди да сменят посоката, в която се очакваше да тръгнат, се бе оказала плодотворна. Освен това през цялото време бяха нащрек и не изпускаха от поглед небето. Имаше голяма вероятност да са се измъкнали от надзора на Николас Вселителя. А ако наистина бяха сполучили в това, той нямаше да знае къде да започне да ги търси.

Ричард стисна Калан за ръката и пое към отворените градски порти. От другата му страна, приведена в готовност напред, се промъкваше Кара. Том и Дженсън вървяха най-отзад и се грижеха някой да не ги изненада в гръб.

Бяха оставили Бети не само вързана, но и затворена в скована набързо кошара, за да са сигурни, че няма да ги последва и да ги издаде в най-неподходящия момент. Козичката направо обезумя, когато стана ясно, че ще бъде оставена сама, но при положение, че от успеха на нощната им акция зависеше животът на толкова много хора, не можеха да си позволят риска Бети да им създаде проблеми. Щом се върнат, тя бързо ще забрави всичко.

Щом стигнаха най-близките до портите ниви, Ричард направи знак на всички да легнат на земята и да останат неподвижни. Двамата с Том се плъзнаха към портите, като използваха прикритието на сянката, която хвърляше стената. От вътрешната страна на портата крачеше самотен часови. Не изглеждаше да е кой знае колко бдителен, иначе не би си позволил да остане само на светлината на фенера пред спалнята.

Щом се обърна с гръб и понечи да поеме в другата посока, Том му изскочи изневиделица и на онзи не му остана време дори да гъкне. Докато Том изтегляше трупа през портата, за да го скрие навън, Ричард прекрачи от вътрешната страна на стената, като гледаше да се движи в сенките, далеч от светлината, идеща откъм спалнята. Вратата и зееше отворена, но отвътре не се чуваше никакъв шум, пък и беше тъмно. В този късен час явно всички спяха дълбоко.

Той заобиколи по-близката сграда и се отправи към другата, охранявана от втори часови. Безшумно и пъргаво като котка Ричард му преряза гърлото и го притисна към себе си, докато онзи се отпусна в ръцете му. После го скри край стената на втората спалня, встрани от светлината на фенера.

Останалите вече се бяха заели с портите, като ги държаха здраво, докато Ансон и Оуен трескаво прерязваха въжетата, които играеха ролята на панти. За броени мигове и двете крила на портата бяха освободени. До Ричард достигнаха звуците на приглушено пъшкане, докато двете групи мъже изнасяха тежките врати.

Дженсън му подаде лъка и една от специално приготвените стрели, другите стискаше в ръката си и той можеше да ги вземе веднага, щом му потрябват. Калан притича до фенера и запали няколко малки факли, които раздаде на някои от мъжете, а една запази за себе си.

Ричард зареди стрелата и на мъждукащата светлина на факлите огледа въпросително мъжете, които кимнаха утвърдително в знак, че са готови. Стрелна с очи и групата, която отговаряше за вратите — те също кимнаха. Стиснал лъка в едната си ръка, като прикрепяше стрелата с другата, Ричард даде сигнал и мъжете тръгнаха напред.

Ако досега се бяха приближавали към града бавно и незабелязано, сега се втурнаха в устремна атака.

Калан му поднесе факлата си така, че огънят да оближе върха на стрелата му. Щом тя се запали, Ричард се втурна към отворената врата на спалнята, приклекна в мрака и изстреля стрелата към далечния ъгъл.

Докато запалената стрела летеше през помещението, освети две редици мъже, дълбоко заспали върху застланата на пода слама. Светлината събуди неколцина и те се огледаха изумени. Дженсън подаде на Ричард втора стрела. Той веднага опъна тетивата и стрелата полетя към средата на помещението.

Ричард се дръпна назад и мястото му заеха двама мъже. В ръцете си държаха факли, които полетяха със свистене във въздуха и се приземиха върху заспалите войници. Сламата пламна на секундата, вдигайки огнена стена.

Броени мигове след началото на атаката първата спалня бе опожарена от единия до другия край. Както беше според плана, най-бурен бе огънят край вратата, запален от намазаните с катран факли. Отвътре се чуха истерични крясъци, заглушени от дебелите стени на сградата. Разбудените войници наскачаха от земята.

Ричард провери дали натоварените с вратите мъже приближават; после заобиколи горящата спалня и изтича към втората постройка. Дженсън, която го следваше неотлъчно, му подаде друга стрела. Върхът, предварително потопен в газ, гореше със свистене.

Един от мъжете взе фенера от стойката пред първата спалня, където допреди броени мигове беше обикалял вторият часови. Ричард надникна в стаята, за да види насреща му да приближава едър мъжага. Долепи гръб до рамката на вратата и щом онзи се изравни с него, го изрита с все сила в гърдите, така че онзи се просна по гръб.

Ричард опъна тетивата и изпрати горящата стрела вътре. Докато тя летеше, осветявайки тъмното помещение, той забеляза, че някои от мъжете са се събудили и се надигат. Докато се обръщаше да вземе следващата горяща стрела от Дженсън, забеляза от покрива на съседната сграда да се вие дим. Щом вдигна лъка до бузата си и освободи втората стрела, отстъпи назад и както и първия път, направи място на мъжете с факлите.

Едната факла отскочи назад и се претърколи през прага. Беше се блъснала в гърдите на един от хукналите да бягат войници. Пламъкът облиза мазната брада на здравеняка и я подпали. Онзи нададе адски вик. Ричард го изрита обратно в стаята. В следващия миг към изхода се втурнаха двайсетина обезумели мъже, които искаха не само да се спасят от пожара, но и да отвърнат на неочакваната атака. Ричард забеляза лъснали на светлината на пламъците оръжия.

Махна се от прага, за да стори място на групата мъже, които носеха тежката врата от входната порта. Обърнаха я надълго и я пъхнаха под стрехата, но преди да успеят да я вкопаят здраво в пръстта, войниците, които напираха да излязат от спалнята, се метнаха върху нея с цялата си тежест и я повалиха навън и тя се стовари върху мъжете, които я носеха.

Отвътре се изсипа цяла орда войници. Хората на Ричард бяха готови и ги посрещнаха с дървените си оръжия. Остриетата потъваха в меката плът, веднага след това се чуваше пукот от прекършване на дървените дръжки. Така бяха посрещнати повечето от мъжете, бягащи панически от горящата спалня. Зад първия фланг нападатели се бе наредил втори — те пък въоръжени с боздугани, които стоварваха върху главата на всеки, успял да избегне острието. Един войник се появи с вдигнат във въздуха меч, но веднага бе пронизан в ръката от нож, а едно от дървените копия потъна в меката плът под ребрата му. Колкото повече мъже падаха на прага, толкова по-трудно ставаше на напиращите им отзад колеги да излязат, а нападателите имаха повече време да ги обезвредят.

Войниците бяха толкова изумени, че местните са ги нападнали, че повечето не успяваха да отвърнат адекватно на удара. Един войник, вдигнал в ръката си меч, прескочи телата, запречващи входа, но на гърба му се метна тъмна сянка, докато друга тъмна сянка го пронизваше в корема. Друг, който раздаваше заповеди, понечи да нападне Дженсън, но получи стрела от арбалет в лицето. Неколцина, спасили се от горящата сграда, се промъкнаха покрай хората на Ричард, но бяха посрещнати от Агиела на Кара. Писъците им, по-разтърсващи дори от тези на горящите вътре хора, за кратко привлякоха вниманието на всички околни — и войници, и нападатели.

Бунтовниците от града прибираха всички изпопадали на земята ножове и мечове и ги използваха срещу войниците от Императорския орден. Ричард прониза със стрела в гърдите един здравеняк, спасил се от опожарената спалня. Докато онзи падаше, над главата му прелетя втора стрела, която уцели напиращия, зад него войник. На прага се появяваха още и още мъже, поваляни един след друг я от секира, я от нож или придобит впоследствие меч. Тъй като вратата беше тясна, войниците излизаха един по един и нямаха възможност да организират масирана контраатака. Бунтовниците обаче действаха по строг план.

Докато част от тях се занимаваха с войниците, които се опитваха да се спасят от горящата сграда, неколцина други се спуснаха да освободят другарите си, затиснати от тежката порта. Успяха да изправят дървената конструкция и с общи усилия да я приближат до сградата. Горната и част пъхнаха под стрехата, но не успяха да заровят долния и ръб в пръстта, понеже на земята имаше цял куп трупове, които им пречеха.

Ричард моментално се включи в акцията с точни и навременни заповеди. Неколцина от хората му се спуснаха да разчистят труповете, като ги издърпаха встрани кой за крак, кой за ръка, а останалите най-сетне успяха да препречат входа на спалнята с тежката порта.

Един войник понечи да се измъкне в последния миг. Портата обаче препречи пътя му и го залепи за стената. Без да губи време, Оуен замахна яростно с меча, с който се бе сдобил, и прониза онзи в гърлото.

Докато войниците вътре тропаха по вратата и се опитваха да я поместят, бунтовниците от външната страна бутаха здраво, за да не се открие път за бягство. На помощ им се притекоха още мъже, които забиваха в земята пред портата колове, за да не може да бъде избутана отвътре и войниците да останат в капана на горящата сграда.

Изпод стряхата на първата спалня се виеха пламъци, които озаряваха нощното небе. Чу се внезапен пукот и покривът изригна в огън, от който върху цялата сграда се посипа фонтан от искри. Тишината на нощта бе нарушена от отчаяните крясъци на хора, изгорени живи.

Горещите вълни, които се изливаха от огромната клада, в която се бе превърнала първата спалня, постепенно се наситиха с тежката миризма на препечено месо. Това напомни на Ричард, че заради извършените убийства дарбата му налагаше да се въздържа от ядене на месо като начин за постигане на равновесие. След кървавите убийства, извършени тази нощ, пък и като се има предвид, че дарбата му и бездруго излизаше от контрол, щеше да се наложи да е още по-стриктен и да избягва всякакво месо.

Главоболието му вече беше станало толкова силно, че му беше трудно да съсредоточи погледа си; не можеше да си позволи каквито и да било действия, застрашаващи да разклатят допълнително дарбата му. Ако не внимава достатъчно, отровата можеше и да не успее да се добере първа до възможността да го убие.

От ъглите на портата, запречваща входа на спалнята, се виеше гъст черен дим. Отвътре се чуваха викове и отчаяни молби. Бунтовниците отстъпиха назад и наблюдаваха как димът проби и под гредите на стряхата. Битката като че свърши толкова внезапно, колкото бе започнала.

Всички наблюдаваха мълчаливо бумтящия огън. Пламъците разядоха и втората сграда. Чу се мощен трясък и контурите и изчезнаха в развилнелия се пожар.

Горещината накара бунтовниците да се отдалечат от двете спални. Докато отстъпваха, се сблъскаха с жителите на града, които да този момент стояха спотаени в сенките и наблюдаваха с изумление случващото се.

— Говорителю Оуен, какво става тук? Да не би да си служите с насилие!

Оуен се откъсна от групата на бунтовниците, за да застане лице в лице с хората от града. Простря ръка към Ричард.

— Представям ви Господаря Рал от Д’Харанската империя. Отидох да го потърся, за да го доведа тук и да ни освободи. Има много за разказване, но засега е важно да знаете, че за пръв път от много месеци насам градът ни е свободен.

Вярно е, че помогнахме на Господаря Рал в убиването на тези злодеи, които превърнаха живота ни в ад. Отмъстихме за отнетия живот на близките си. Отказваме да живеем като жертви. Искаме свободата си!

Жителите на града само стояха и гледаха мълчаливо. Мнозина изглеждаха смутени. Други явно ликуваха вътрешно, но повечето бяха просто изумени.

Хлапето на име Бърни изтича към Ансон и го огледа слисано.

— Ти и хората ти освободихте нашия град, Ансон? Наистина ли?

— Да. — Той потупа Бърни по рамото. — Градът ни вече е свободен.

— Благодарим ви — усмихна се до ушите малкият и се обърна към съгражданите си: — Вече сме свободни, убийците са победени!

В нощта изригна неочаквана, спонтанна радост, въодушевените възгласи заглушиха пукота на огъня. Хората наобиколиха изчезналите преди месеци свои съграждани и ги засипаха с въпроси за близки и познати, всеки искаше да ги пипне, да ги прегърне.

Ричард стисна Калан за ръката и отстъпи към Кара, Дженсън и Том. Тези хора, такива отявлени противници на насилието, които цял живот се бяха страхували да погледнат в очите истината, причинена от извратените им доктрини, най-сетне се радваха през сълзи на истинското си освобождение от терора и насилието.

Хората постепенно овладяха чувствата си и пристъпиха колебливо към Ричард, Том и трите жени. Ричард и Калан искрено се радваха на щастието им. Местните ги наобиколиха, усмихваха им се, гледаха ги с широко отворени очи, сякаш те бяха някакви странни, извънземни същества.

Бърни не се откъсваше от ръкава на Ансон. Другите хора от града също бяха притиснали в плътен обръч останалите бунтовници. След известно време обаче те успяха да се откъснат от близките си и се върнаха при Ричард и Калан.

— Толкова се радваме, че се прибрахте у дома — приветстваха ги хората. — Най-сетне се върнахте при нас.

— Сега всички сме отново заедно — извика Бърни.

— Няма да останем — разочарова го Ансон. Тълпата притихна.

Бърни, както и повечето от присъстващите, изглеждаха сломени.

— Така ли?

Сред хората се надигна тревожен шепот. Новината, че пак няма да бъдат заедно, разтърси всички.

Оуен вдигна ръка, за да въдвори ред. Когато всички утихнаха, той им обясни как стоят нещата.

— Народът на Бандакар все още е под жестокото иго на Императорския орден. Както вие получихте свободата си тази нощ, така тя трябва да озари живота и на всички хора в Бандакар.

Господарят Рал и неговата съпруга, Майката Изповедник, заедно с тяхната приятелка и защитничка Кара, сестра му Дженсън и друг техен приятел и защитник, Том, се съгласиха да ни помогнат. Но няма да успеят да се справят сами. Ние също трябва да се включим, тъй като става въпрос за нашата родина и което е по-важно, за нашите сънародници, за хората, които обичаме.

— Грешно е да се постига каквото и да било чрез насилие, Оуен — обади се един възрастен мъж. С оглед на внезапно постигнатата им свобода, изявлението му не бе особено уместно. Човекът възрази по-скоро по навик, отколкото поради някаква съществена причина. — Отприщихме вълна от насилие. А това е грях.

— Преди да тръгнем, трябва да поговорим с всички ви, за да разберете, както разбрахме ние самите, защо се налага да постъпим именно така, ако искаме да се избавим веднъж завинаги от насилието и агресията. Господарят Рал ни показа, че вълната от насилие не се отключва, когато отвръщаш на удара, за да спасиш собствения си живот, а когато пренебрегваш задължението си да отвърнеш подобаващо на хората, които искат да ти отнемат свободата и живота. Ако постъпиш, както налага дългът към теб и близките ти, ще смажеш врага толкова категорично, че той повече няма да може да ти навреди. Така излиза, че това не е отприщване на вълната от насилие, а нейното потушаване. Тогава и само тогава могат да пуснат корени истинският мир и свобода.

— Подобни действия не водят до друго, освен до насилие — възропта същият старец.

— Огледайте се — намеси се Ансон. — Насилието не започна тази нощ — тази нощ то свърши. Насилието бе смазано, както би трябвало да стане, като бяха унищожени злодеите, стоварили го върху ни.

Хората закимаха един другиму, очевидно почувствали облекчение да бъдат изтръгнати от хватката на ужаса, в който ги бяха приковали войниците от Императорския орден. На мястото на страха се бе настанила радостта. Фактът, че си бяха върнали свободата и живота, отвориха очите им.

— Но трябва да разберете — продължи Оуен, — че оттук нататък нищо няма да е същото. Досегашният ни начин на живот остана в миналото.

Ричард забеляза, че хората вече не ходят толкова прегърбени. Сега стояха, вдигнали гордо глави.

— Ние избрахме живота — обяви Оуен пред съгражданите си. — И така стигнахме до истинската свобода.

— Смятам, че това важи за всички ни — отвърна старецът от тълпата.

Четиридесет и девета глава

ЗЕД СЕ НАМРЪЩИ и се опита да се съсредоточи върху предмета, който Сестра Тахира беше поставила на масата пред него. Погледна я; от вечната и смръщена гримаса около носа и се бе образувала дълбока бръчка.

— Е? — попита тя.

Зед сведе глава и примигна срещу предмета пред себе си. Кожена топка, украсена с избледнели сини и розови зигзагообразни линии.

Защо му се струваше толкова позната, а в същото време тъй далечна?

Примигна, за да се опита да се фокусира по-добре върху обекта. Вратът го болеше зверски. Един баща, чул нечовешките писъци на сина си откъм съседната палатка, бе сграбчил Зед за косата и го бе изтръгнал от ръцете на група родители, които го дърпаха на всички страни, отправяйки отчаяни молби. Явно му беше скъсал някой мускул, понеже му беше ужасно трудно да държи главата си изправена. Но в сравнение с изтезанията, за които можеше да съди по звуците, достигащи до ушите му, това си беше направо нищо.

Мрачната вътрешност на палатката, осветена от няколко закачени на колове лампи, сякаш бе повдигната над земята и се въртеше под краката му. Вонеше отвратително. Горещината и влажният въздух допълнително влошаваха картинката. Зед очакваше да припадне всеки момент.

Беше минало толкова време, откакто бе спал за последно, че чак не можеше да си спомни откога всъщност не бе подгъвал крак. Успяваше да подремне съвсем за кратко на стола си само докато Сестра Тахира ровеше да извади поредния предмет от разтоварените каруци или когато отиваше да си легне, а Сестрата, която трябваше да я смени и да продължи да му показва един след друг плячкосаните от Кулата предмети, нещо се бавеше. Дремките, които успяваше да си открадне, рядко пъти продължаваха повече от няколко безценни минутки. На стражите бе разпоредено изрично да не позволяват на Зед и Ейди да лягат нито за миг.

Поне писъците на децата бяха замлъкнали. Поне, доколкото зависеше от него, тези болезнени крясъци ги нямаше. Поне, доколкото успя да помогне, родителите имаха някаква надежда.

Изведнъж в слепоочието му се вряза разтърсваща, режеща болка, от която той отскочи назад. Столът се прекатури и Зед се строполи на пода. С ръце, вързани отзад, нямаше как да омекоти удара, така че тупна тежко. Главата му забуча не само от падането, но като страничен резултат от мощната вълна, с която Сестрата го бе наказала чрез яката.

Ненавиждаше този отвратителен начин за контрол. Сестрите не се свеняха да го използват за щяло и нещяло. Тъй като яката блокираше собствената му дарба, нямаше как да се защити. Вместо това Сестрите използваха силата му срещу него.

На Сестрите им трябваше съвсем малко, а понякога и направо нищо, за да се ядосат и да прибягнат към използване на силата си. Повечето от тези жени, в един свой предишен живот, бяха мили и любящи същества, посветили се да помагат на другите хора. Но Джаганг ги бе поробил и бе променил из основи ценностната им система. Сега те действаха по негова воля. Колкото и мили да бяха някога, сега, Зед бе убеден в това, гледаха винаги да са с една крачка пред заповедите на господаря си, за да му доставят удоволствие и да засвидетелстват вярност към желязната му дисциплина. А тя често биваше непоносимо тежка. От Сестрите се очакваше да получат резултати; Джаганг едва ли би приел обяснението, че Зед е костелив орех.

Зед забеляза, че Ейди също е на земята. Всяко наказание върху него, сполетяваше и нея. Болеше го повече за нея, отколкото за себе си.

Стоящите наблизо войници се притекоха да вдигнат стола и да върнат Зед на мястото му. Със завързаните на гърба ръце нямаше да може да стане сам. Тръснаха го на твърдата седалка така, че от гърлото му се изтръгна стон.

— Е? — попита Сестра Тахира. — Какво е това?

Зед отново се наведе напред и огледа кръглия предмет, оставен в средата на масата. Избледнелите сини и розови зигзагообразни линии проникваха в дълбините на душата му, Нещо в този предмет му се струваше потресаващо познато.

— Ами това е… това е…

— Какво е! — Сестра Тахира удари с тефтера ръба на масата и кръглият предмет подскочи и се претърколи, после спря пред лицето на Зед. Тя пъхна книгата под мишницата си, с другата си ръка се опря на плота. Надвеси се над Зед.

— Какво е! Какво се прави с него?

— Ами не си… не мога да си спомня.

— А случайно да искаш да повикам малко дечица — подхвана Сестрата с меден гласец, в който се долавяше зле прикрита заплаха, — за да видиш мъничките им личица, преди да бъдат отведени в съседната палатка, за да бъдат подложени на мъчения?

— Уморен съм — отрони Зед. — Искам да си спомня, но съм ужасно уморен.

— Може би докато децата пищят, ще се опиташ да обясниш на родителите им колко си уморен и как не можеш да си спомниш.

Деца. Родители.

Зед внезапно си спомни какво представлява този предмет. В главата му нахлуха болезнени спомени. Усети как по бузата му се изтърколва сълза.

— Добри духове — прошепна той. — Къде я открихте?

— Какво представлява?

— Къде я открихте — кажи ми! — повтори Зед.

Сестрата изпухтя и стана. Отвори тефтера и разгорещено запрелиства. Най-накрая спря и заби палец в една от страниците.

— Тук пише, че е била скрита в нишата зад черен долап с шест чекмеджета в някакъв коридор. Над долапа имало гоблен с три бели коня, изправели на задните си крака. Е, какво е? — Отпусна тефтера.

— Топка — преглътна Зед.

— Много ясно, че е топка, дъртофелнико изкуфял — стрелна го с гневен поглед Сестрата. — Въпросът е за какво служи? Какво прави? С каква цел се използва?

Зед спря очи върху топката, не по-голяма от мъжки юмрук. Спомни си.

— Това е детска топка за игра. Целта и е да доставя удоволствие.

Спомни си как тази топка, навремето ярко оцветена, често тупкаше из коридорите на Магьосническата кула, а дъщеря му я гонеше, заливайки се в смях. Беше и я подарил като награда за добри постижения в училище. Обичаше да я изтърколва в някой коридор и да я подбутва с пръчка, все едно разхожда домашния си любимец. Но най-любимото и беше да я удря в пода, за да отскочи и да се блъсне в някоя стена, след което да рикошира в отсрещната стена, а като стигне до някое разклонение, да прехвърчи покрай ъгъла и да се забие в стената на друг коридор. Дъщеря му наблюдаваше по кой коридор ще тръгне топката и хукваше да я гони. Един ден се прибра, цяла обляна в сълзи. Той я попита какво има. Тя се сви в скута му и проплака, че топката и е отишла някъде и се е изгубила. Искаше баща и да я разгуби. Зед и обясни, че ако я потърси хубавичко, най-вероятно ще я намери. Малката се лута с дни из коридорите на Кулата, като отчаяно търсеше любимата си топка. Така и не я намери.

Най-накрая, една ранна сутрин, малко след изгрев слънце, Зед слезе чак до далечния Ейдиндрил и отиде право на пазара. Там за пръв път бе видял сергия, където продаваха такива играчки, и беше харесал топката със зигзагообразните линии за дъщеря си. Купи и нова топка — не съвсем същата, но вместо линии имаше розови и зелени звездички. Съвсем съзнателно избра съвсем различна от изгубената топка, за да не се заблуждава дъщеря му, че желанията се изпълняват ей така, чудодейно. В същото време искаше да и покаже, че съществуват варианти, които разрешават проблемите.

Спомни си как дъщеря му, обгърнала коленете си с ръце, му благодари за новата топка и му каза, че той е най-добрият баща на света и че ще внимава страшно много с новата топка и никога няма да я изгуби. Той се усмихна, докато тя вдигаше ръчичката си до сърцето и произнасяше тържествена момичешка клетва, измислена в движение.

Топката на розови и зелени звездички стана едно от малкото и съкровища. Понеже беше малка, бе сред малкото вещи, които дъщеря му успя да вземе със себе си, когато, вече пораснала, трябваше да избяга заедно със Зед в Средната земя, след като Мрачният Рал я бе изнасилил.

Като малък и Ричард си беше играл с тази топка. Зед никога нямаше да забрави усмивката на лицето на дъщеря си, която гледаше как собственият и син си играе с безценната играчка. Докато наблюдаваше Ричард, в красивите и очи блестяха спомени от нейното детство. Тази топка остана с дъщеря му през целия и живот — до самата и смърт.

А сега пред него стоеше топката, която дъщеричката му бе изгубила. Сигурно се е изтърколила зад шкафа и е попаднала в някоя кухина отзад, където е останала през всичките тези години.

Зед се надвеси напред и отпусна чело върху прашната топка, украсена с избледнели зигзагообразни сини и розови линии — топката, която мъничките пръсти на дъщеря му бяха гушкали, — и зарида.

Сестра Тахира го сграбчи за косата и го изправи.

— Не се опитвай да ме мотаеш. Това е магически предмет. Искам да знам какво представлява и за какво се използва. — Дръпна главата му още по-назад и го погледна от упор. — Знаеш, че няма да се поколебая да направя всичко необходимо, за да те накарам да ми съдействаш. Негово сиятелство не приема извинения за ничий провал.

Зед я погледна и примигна, за да прогони сълзите.

— Наистина е топка, най-обикновена играчка. Това е.

Тя се усмихна презрително и го пусна.

— Великият и могъщ магьосник Зорандер. — Поклати глава. — Само като си помисля колко се страхувахме от теб. А ти си бил нищо и никакъв жалък старчок, който се размеква от рева на някакви си сополанковци. — Въздъхна. — Трябва да ти кажа, че слуховете за теб далеч надхвърлят истинските ти способности.

Сестрата грабна топката и я претърколи в ръката си, като я оглеждаше внимателно. Изпухтя гневно и я хвърли встрани като безполезна. Зед проследи с поглед как топката се изтърколва към пейката, където седеше Ейди. Вгледа се в абсолютно белите очи на чародейката и забеляза, че тя го гледа. Зед извърна глава и зачака Сестрата да приключи с бележките си в тефтера.

— Е, добре — рече накрая Тахира, — да видим какво са разтоварили в съседната палатка.

Войниците го вдигнаха от стола, преди дори да се опита да стане сам. Раменете го боляха, понеже ръцете му доста дълго време бяха непрекъснато вързани на гърба, пък и непрестанно го влачеха насам-натам, стискайки го под мишниците. Вдигнаха и Ейди. Тефтерът хлопна. Четинестата прошарена коса на Сестра Тахира се разклати, щом тя се обърна и ги поведе към изхода.

Тъй като Сестрите бяха наясно с евентуалните опасности, които може би криеха предметите, взети от Магьосническата кула, особено, в случай че към тях се подходи с неуместен вид магия, ги докосваха с изключително внимание, един по един, без да свалят щитовете, предпазващи кутиите, в които ги пренасяха. Зед знаеше, че в Кулата има неща, които не са опасни сами по себе си, но попаднали в близост до други предмети — също безопасни сами по себе си, — придобиват унищожителна сила. В много случаи желаният ефект се постигаше от правилното съчетаване на различни магически предмети.

Сестрите имаха богат опит в боравенето с всякакви езотерични материи, така че ако не друго, поне разбираха основните принципи на действие на нещата. Те се отнасяха към товара с вниманието, дължимо на подобни опасни стоки. След като съответният предмет биваше свален от каруцата, те го поставяха — отделно, без да се доближава до други предмети — в самостоятелна палатка, за да бъде разгледан. Местеха Зед и Ейди от палатка на палатка, за да може магьосникът да огледа всяка безценна вещ, да им каже какво представлява и да им обясни как действа.

Занимаваха се с това от дни — колко точно, Зед не можеше да каже. Въпреки че се стараеше, колкото му позволяваха силите, безкрайните дни и нощи бяха започнали да се сливат в един общ поток в главата му.

Зед увърташе как ли не, но нямаше особено просторно поле за действие. Тези жени разбираха от магия. Не им минаваха някакви си скалъпени обяснения. И се бяха постарали Зед да разбере прекрасно какви последствия го очакват при всеки опит за измама.

Пък и той не знаеше с каква информация разполагат те. Понякога се правеха на пълни невежи по отношение на неща, от които всъщност разбираха доста добре само за да проверят дали казва истината.

За щастие, поне засега, не бяха открили нещо изключително опасно. Повечето вещи в каруците бяха обикновени на вид и обслужваха конкретни цели — пръчка за дистанционно измерване на вода в кладенец, метална решетка под формата на разгънато ветрило, което заглушава думите в дадена стая и те не се чуват в коридора, огледало, в което се вижда, ако някой влезе в друга стая. Макар че вероятно биха влезли в употреба, тези предмети съвсем не бяха толкова опасни или ценни; те нямаше да помогнат на Джаганг да завладее и управлява света.

Всички предмети, открити до момента, не бяха нещо, което една Сестра да не би могла да създаде с помощта на своя магия или заклинания. Най-опасната вещ засега бе заклинание, затворено в богато украсена ваза, която при определени условия, например при напълване на вазата с вода, създаваше температурна инверсия, водеща до огнен взрив. Зед не възнамеряваше да изневерява на себе си или да излага на ненужен риск невинни хора, като разкрие как действа заклинанието; всяка достойна за званието си Сестра би могла да получи същия резултат. Предназначението на това заклинание бе защитно; докоснеше ли други откраднати магически вещи — които, бидейки крадени, бяха белязани с промяна на предполагаемата собственост, разпознаваема от заклинанието, — то би ги възпламенило и унищожило, за да не попаднат в чужди ръце.

Никоя от откритите до момента вещи не би била от кой знае каква полза на Джаганг. В Кулата обаче се намираха неща, които биха му навредили. Например заклинания, като това във вазата, които разпознаваха човека, активиращ магията. В случай че бъдат активирани, от когото трябва, примерно от Зед, тези заклинания не биха причинили нищо лошо; но реши ли да ги задейства крадец, щяха да предизвикат истинско бедствие.

В Кулата имаше хиляди стаи. Целенасоченото и претърсване бе довело до напълването на цял керван с каруци, като реално целият този багаж представляваше съвсем нищожна частица от бездънните запаси.

Досега пред очите на Зед не бе попаднало нищо стойностно.

Съмняваше се, че ще доживее да попадне на такъв предмет. Мъчителното пътуване в сандъка на път за лагера на Императорския орден му се бе отразило доста зле. Още не бяха заздравели раните му след срещата с Джаганг. Стражите бяха оставили родителите да правят всичко, което сметнат за необходимо в процеса на убеждаване на Зед и Ейди да им съдействат, но не им позволиха да стигнат твърде далеч и да убият безценните затворници. Родителите знаеха, че не бива да стигат до там, но Зед бе наясно, че когато страстите се разгорещят, заповедите лесно се забравят. Зед силно се надяваше да се увлекат и да го убият, та да се свърши всичко. Но императорът го искаше жив — и него, и Ейди, — така че стражите зорко следяха да не се стигне до фатален край.

След първите няколко мъчителни часа, в които слушаха писъците на децата, подложени на зверски изтезания, при това в компанията на родителите, които, естествено, правеха всичко възможно, за да принудят двамата затворници да съдействат и да кажат на императора, каквото знаят, Зед се предаде — не толкова заради родителите, колкото, за да накара онези чудовища да оставят децата на мира.

Прецени, че всъщност дори да се предаде, няма какво да губи. Поне временно щяха да престанат да измъчват малчуганите. Кулата бе огромна; предметите, които бяха успели да плячкосат, бяха наистина нищожна част от съдържащото се в нея. Зед прецени, че вероятността в каруците да е попаднало нещо от голяма важност за Джаганг, е наистина много малка. Щеше да отнеме време, докато бъдат описани всички вещи — вероятно щяха да минат седмици, дордето стигнат до последния предмет. Нямаше смисъл децата да бъдат подложени на мъчения, като сред нещата, които показваха на Зед, не бе попаднало нищо ценно.

Веднъж, докато Сестрата бе отишла да провери как върви подготовката в следващата палатка, Зед и Ейди останаха насаме и чародейката го попита какво ще направи, ако му покажат нещо наистина важно, което би могло да обърне нещата и да помогне на Джаганг да спечели войната. Зед така и не успя да и отговори; в този момент нахълтаха войниците и ги замъкнаха към следващата палатка, където ги чакаше Сестрата.

Надяваше се да проточат разпознаването възможно най-дълго. Не бе и помислял, че ще ги държат будни ден и нощ.

Понякога на Сестрите им трябваше доста време, докато подготвят поредния предмет. По разбираеми причини бяха достатъчно предпазливи и не поемаха никакви рискове. Тези странни хора, които не притежаваха и частица от дарбата, нямаше да пострадат, в случай че някой от предметите бъде задействан случайно, но всички останали, естествено, бяха уязвими. Но въпреки всички предпазни мерки Императорският орден разполагаше с достатъчно хора, които да подготвят нещата постъпателно, така че на Зед и Ейди да не бъде позволено да спят, а само да бъдат местени от палатка в палатка.

Докато ги мъкнеха в мрака към следващия предмет, краката на Зед едва докосваха земята. Неочакваната среща с отдавна загубената топка на дъщеря му изцеди и последните капчици останала му сила. Никога не се бе чувствал по-стар и безпомощен. Мина му мисълта, че няма воля да продължи напред.

Опасяваше се, че съвсем скоро може да изгуби разсъдъка си.

Всъщност не бе сигурен, че все още е с всичкия си. Светът се бе превърнал в същинска лудница. На моменти му се струваше, че всъщност сънува. Сякаш познанията му се бяха преплели с онова, което не знаеше, за да образуват един безнадежден объркан възел.

Докато го влачеха из тъмния лагер, над който се бе спуснала тягостна пелена от горещ и влажен въздух, Зед имаше чувството, че вижда разни неща, най-вече хора, от миналото си. Дори се запита дали наистина е видял онази топка. Дали пък не си въобрази и това? Дали не беше някаква друга топка, а той да е решил, че е топката на дъщеря му. Дали наистина имаше зигзагообразни линии? Вече всичко му се струваше съмнително.

Сред многото лица в претъпкания лагер му се мярна отдавна загиналата му съпруга Ерилин — беше сред пленничките, покрай които минаха. Тези жени бяха майки и ако Зед не съдействаше на Джаганг, щеше да спомогне за сбъдването на най-ужасните им кошмари. Погледът му се плъзна върху децата, вкопчени в полите на майките си или в бащините си панталони. Те го гледаха и вероятно си мислеха, какъвто беше чорлав, че е луд. Може би наистина беше луд.

Лагерът бе осветен от факли, чиято трепкаща светлина правеше всичко да изглежда нереално. Лагерните огньове, пръснати, докъдето поглед стига, бяха като проснато на земята звездно небе — сякаш светът се бе прекатурил с краката нагоре.

— Стой! — заповяда Сестрата на стражите.

Спряха рязко и Сестрата се пъхна в една палатка. Ейди извика от болка, щом мъжът, който я държеше, я дръпна рязко, за да я накара да спре.

Зед се олюля, помисли си, че всеки момент ще припадне. Всичко пред очите му танцуваше.

Погледът му се спря отсреща и сред децата, които държаха в плен, му се стори, че мярна позната физиономия. Зед вдигна очи към елитния гвардеец, който държеше момичето. Примигва, за да проясни картината пред себе си. Войникът, целият в кожа и метал, с натежал от оръжия колан, му се видя познат. Зед се зарови в спомена, в същия момент видя как към него се приближава Сестра, която също като че ли познаваше. Огледа и останалите гвардейци, всеки, от които бе погълнат от своите си дела. Елитните войници, охраняващи покоите на императора, му се видяха до един познати.

Изведнъж Зед изпадна в истински ужас. Явно наистина полудяваше. Беше невъзможно да вижда хората, които си мисли, че вижда.

Разсъдъкът бе единственият му капитал. Не искаше да се превърне в дрънкащ глупости старчок, клекнал да проси край пътя.

Знаеше, че понякога на хората им става нещо — примерно си загубват ума, — когато остареят или попаднат в екстремни обстоятелства. Познаваше хора, които се бяха пречупили, бяха полудели и виждаха несъществуващи в действителност неща. Това ставаше и с него. Привиждат му се хора от миналото му, които няма как да са тук. Това е сигурен белег, че пощурява — да видиш как миналото ти оживява, да си се представяш в компанията на отдавна изгубени свои близки.

Разсъдъкът бе най-ценното нещо, което имаше.

А сега бе на път да го изгуби.

Полудяваше.

Петдесета глава

НИКОЛАС ДОЧУ ДРАЗНЕЩ ШУМ, идващ от някъде другаде.

На мястото, където го чакаше тялото му, имаше раздвижване.

Загледан в улиците и сградите, край които минаваше, той не му обърна внимание. Слънцето тъкмо залязваше. Минаваха хора, всичките нащрек. Цветове. Звуци. Движение.

Мястото беше мърляво, сградите — наблъскани една в друга. Гледай, гледай! Задънените улички бяха тъмни и тесни. Минувачите зяпаха. Вонеше. Всички сгради бяха най-много двуетажни — беше сигурен. Повечето нямаха и по толкова.

Отново дочу шумно блъскане откъм мястото, където го чакаше тялото му. Отдалеч, но силно и настоятелно.

Дум-дум-дум! Не му обърна внимание, а продължи да ги наблюдава. Какво е това? Гледай, гледай! Стори му се познато, но не беше сигурен. Наблюдавай, наблюдавай! Искаше да е сигурен. Искаше да види всичко.

Толкова обичаше да наблюдава отстрани.

Същият звук. Омразно, упорито думкане.

Николас внезапно се вряза в тялото си, което го очакваше, седнало с кръстосани крака на дървения под. Примигна и отвори очи, напрегна поглед да пробие сумрака в стаята. Изпод затворените кепенци на прозорците в полумрака вътре се процеждаше само лъч слаба светлина.

Изправи се колебливо на краката си, все още непривикнал към странното усещане за собственото си тяло. Придвижи се напред в стаята, като следеше с поглед всяка измината крачка и внимателно прехвърляше тежестта си от крак на крак. Напоследък все отсъстваше, и денем, и нощем, и беше отвикнал да извършва дори най-прости движения. Толкова често бе на друго място, в друго тяло, че чувстваше собственото си като чуждо.

Някой блъскаше по вратата и му викаше да отвори. Николас се вбеси от безочливото нахалство на неканения посетител.

Запъти се към вратата с клатушкаща се походка. Чувстваше се толкова ограничен в обвивката на собственото си тяло. Движенията му бяха странни. Разкърши рамене, устоя на порива да се наведе напред. Протегна врат и завъртя главата си първо в едната, после в другата посока.

Досадно му беше да се движи сам, да използва собствените си мускули, да усеща дишането си, да вижда, да чува, да подушва и да усеща със собствените си сетива.

Вратата бе залостена с тежко мандало срещу неканени гости по време на неговите „отсъствия“. Не му се искаше някой да си има взимане-даване с тялото му, докато той самият не го използва. Никак не би му било приятно.

Някой отсреща блъскаше по вратата, крещеше името му и настояваше да му бъде отворено. Николас повдигна мандалото и го отмести. Тежката врата се отвори.

Отвън в коридора стоеше млад войник. Най-обикновен мърляв войник. Едно нищожество.

Вбесен и изумен, Николас го прониза с поглед. Как изобщо този червей смее да изпълзи по стъпалата до стаята, в която не се допускат външни хора, и да блъска по забранената врата? Къде се е дянал Наджари със сплескания си крив нос точно сега? Защо никой не пази пред вратата?

В кървавия си юмрук човекът стискаше парче кост, с което бе чукал по вратата. Николас изпружи врат и надникна в сумрачния коридор зад войника. Видя телата на стражите, проснати в локви кръв.

Прокара пръсти през лъскавата си, намазана с благовонни масла коса, и премрежи поглед от удоволствието, което изпита дланта му от допир до копринено меката, гладка повърхност. Разкърши рамене в чувствена наслада.

Отвори очи и ги впи в зяпналия насреща му редови войник, когото възнамеряваше да убие. Беше облечен като повечето бойци от Императорския орден, поне по-спретнатата част от тях — носеше кожен нагръдник, защитна метална ризница по дясната ръка и множество кожени ремъци и колани, на които се поклащаха всякакви оръжия, като се започне от къс меч, различни видове ножове и се стигне до боздуган с метални шипове. Въпреки свирепия си външен вид войникът стоеше със застинало в ужас лице.

За момент Николас се зачуди дали пък това нищожество няма да му съобщи нещо, заради което си струва да му запази живота.

— Какво има, глупако нещастен?

Войникът повдигна ръката си първо от рамото, после под лакътя и накрая посочи с пръст — същинска марионетка. Пръстът му се кривна първо наляво, после надясно, накрая пак наляво, сякаш размахан в закана.

— Леле, леле! — Пръстът отново заигра. — Дръж се прилично. Бъди добро момче.

Ококореният войник явно беше изненадан от собствените си безочливи думи. Гласът му беше твърде плътен и зрял за младок като него.

Всъщност гласът звучеше доста заплашително.

— Какво става? — намръщи се Николас на войника. — Какво значи това?

Онзи влезе в стаята, като се движеше все така чудновато — все едно ходи на кокили. Николас си помисли, че вероятно изглежда по същия начин, когато се е завърнал в тялото си след дълго отсъствие. Отстъпи встрани, а мъжът стигна с вдървената си походка до центъра на тъмната стая и се обърна. От ръката, с която бе блъскал по вратата, се стичаше кръв, но ококореният от страх войник сякаш не забелязваше раните си, макар вероятно да го болеше.

Гласът му обаче беше всичко друго, но не и уплашен.

— Къде са, Николас?

— Кои къде са? — погледна го Николас изпод вежди.

— Обеща да ми ги доставиш, Николас. Не обичам хора, които не държат на думата си. Къде са?

— Кои? — Николас още повече вдигна вежди и се наведе напред.

— Ричард Рал и Майката Изповедник! — кресна войникът с необуздан гняв.

Николас отстъпи няколко крачки назад. Чак сега разбра. Беше чувал слухове, че онзи е способен на такива неща. Сега се убеди с очите си.

Беше император Джаганг, самият пътешественик по сънищата.

— Забележително — провлачи Николас. Приближи се към войника, който всъщност не беше войник, и го потупа с пръст по слепоочието. — Това вътре вие ли сте, Ваше сиятелство? Вие сте, нали, Ваше сиятелство?

— Къде са, Николас? — Никой не му бе задавал въпрос с толкова застрашителен тон.

— Казах ви, че ще ги имате, и няма да ви разочаровам.

— Май послъгваш, Николас — изръмжа гласът. — Не мисля, че си ги пипнал, а ми беше обещал.

Николас леко плесна с ръце и отстъпи още няколко крачки назад.

— Напротив! В кърпа са ми вързани.

— Аз пък не мисля така. Имам причина да вярвам, че съвсем не са тук. Нещо ми подсказва, че Майката Изповедник е далеч на север… при своята армия.

Николас се приближи към войника, надвеси разкривеното си в гримаса лице над неговото и се вгледа в очите му.

— Винаги ли обезумявате така, когато се вмъквате в чуждо тяло?

— Нима твърдиш, че не съм прав?

Николас започваше да губи търпение.

— Тъкмо ги наблюдавах, когато ми се изтърсихте да ми вадите душата. И двамата бяха там — Господарят Рал и Майката Изповедник.

— Сигурен ли си? — От устата на младока се изтръгна дълбок, гробовен глас.

— Това разпит ли е? Как смеете? Никой не може да подлага Николас Вселителя на разпит! — извика той с ръце на кръста.

Войникът пристъпи заплашително напред. Николас не мръдна от мястото си и вдигна предупредително пръст.

— Ако наистина искате да ги пипнете, ще трябва много да внимавате.

— Говори тогава, преди да съм загубил търпение. — Войникът го беше зяпнал уплашено, но Николас съзираше в тези очи нещо повече — заплаха.

— Който ви е казал, че са на север и че Майката Изповедник е с войската си, или не знае какво говори, или ви лъже. Следя ги много внимателно — обясни Николас с изкривено в досада изражение.

— Значи си ги видял наскоро?

В стаята ставаше все по-тъмно. Николас махна с ръка и запали с магическа искрица фитилите на трите свещи върху масата.

— Казах ви вече — тъкмо ги наблюдавах. Намират се в един град недалеч оттук. Скоро ще дойдат насам, при мен, и тогава ще ми паднат. Няма да чакате дълго.

— И защо мислиш, че ще дойдат при теб?

— Знам какво правят. — Николас протегна нагоре ръце и широките поли на черните му ръкави се спуснаха към лактите. Закрачи около войника и оживено заразказва това, което само той знаеше.

— Наблюдавам ги. Виждал съм ги как лежат един до друг нощем, как Майката Изповедник е прегърнала нежно мъжа си, положила е главата му върху рамото си и се опитва да облекчи ужасната му болка. Всъщност е много вълнуващо.

— Болка ли каза?

— Аха, болка. В момента са в Северин — град недалеч оттук, на север. Като си свършат работата там, ако изобщо оживеят, ще дойдат при мен.

Войникът, тоест Джаганг, се огледа и очите му фиксираха прясно убитите тела, подпрени на стената. Вниманието му се върна върху Николас.

— Попитах, кое те кара да мислиш така?

— Ами, тия местните глупаци, колоните на Сътворението, дето са ви такава слабост, отровиха горкия Господар Рал. По този начин искаха да го принудят да им помогне да се отърват от нас — обясни Николас на императора.

— Отровиха го, казваш? Сигурен ли си?

Николас се усмихна, доловил в гласа на императора нотката на заинтригуваност.

— О, да, повече от сигурен. Горкият човечец се гърчи от болка и има нужда от противоотрова.

— Значи, ще направи нужното, за да си я осигури. Ричард Рал е учудващо изобретателен.

Николас се облегна на масата и скръсти ръце.

— Може да е изобретателен, но засега е загазил здравата. Как да ви кажа, трябват му още две дози от противоотровата. Едната от тях е в Северин. Затова отиде там.

— Нямаш представа на какво е способен този човек. — Николас долови неприкрития гняв в гласа на императора.

— Би било глупаво от твоя страна да го подценяваш, Николас.

— О, аз никога не подценявам хората, Ваше сиятелство — усмихна се многозначително Николас на Джаганг, който го гледаше през чуждите очи. — Как да ви кажа, имам основание да вярвам, че Ричард Рал ще намери противоотровата в Северин. Всъщност разчитам на това. Ще видим. Тъкмо го наблюдавах, когато се появихте. Исках да видя какво ще стане. Но вие ме прекъснахте.

Дори и да намери противоотровата, скрита в Северин, ако иска да живее, ще трябва да си достави и последната доза. Не успее ли да го стори, ще умре.

— И къде се намира тази последна доза?

— У мен. — Николас бръкна в джоба си и с доволна усмивка показа на императора четвъртито шишенце.

Човекът, през чиито очи гледаше императорът, се усмихна.

— Сигурно ще се опита да я вземе от теб, Николас. Макар да е по-вероятно да накара някого да му приготви още противоотрова, вместо да бие път дотук.

— О, едва ли. Нали разбирате, Ваше сиятелство, аз съм доста прецизен в работата си. Отровата, която е поел Господарят Рал, има много съставки, но съставът на противоотровата е далеч по-сложен. Знам това, защото ми го каза — след известни изтезания — единственият човек, способен да я приготви. Научих всичко за противоотровата, до последната подробност. Забъркана е от цял куп билки, които не мога и да си помисля да запомня.

Естествено, разпоредих се човекът да бъде убит. После се погрижих и за онзи, благодарение на чиито изтезания билкарят изреди всичките съставки на противоотровата. Няма начин изобретателният Ричард Рал да се добере до нито един от двамата и да научи какво има в лекарството. Така че, Ваше сиятелство, няма кой да приготви още противоотрова за Господаря Рал. — Николас хвана шишенцето за гърлото и го размаха пред императора. — Това е последната доза. Последната спасителна надежда за Господаря Рал.

Джаганг гледаше шишенцето, разлюляно пред лицето на младия войник. В очите му нямаше и следа от веселост.

— Значи Ричард Рал ще дойде да си я вземе.

Николас издърпа корковата тапа и леко вдъхна мириса. Усети дискретен аромат на канела.

— Нима, Ваше сиятелство?

С театрален жест Николас изля течността на пода.

После пред погледа на Джаганг разклати шишенцето, за да се увери императорът, че вътре не е останала нито капка.

— Е, както виждате, Ваше сиятелство, всичко е под моя контрол. Ричард Рал не представлява проблем. Скоро отровата ще го довърши, освен, ако хората ми не го пипнат преди това. И в двата случая Ричард Рал е мъртъв — точно както наредихте.

Николас се поклони, сякаш завършваше блестящо представление пред взискателна публика.

— А Майката Изповедник? — попита императорът, а на устните на войника се появи сдържана, снизходителна усмивка.

Николас долови в тона му недвусмислените сигнали на сдържан гняв. Не получи подобаващо одобрение за постигнатия резултат и това го подразни. В края на краищата императорът не беше успял сам да се добере до плячката, която преследваше от толкова време.

— Е, ами сега, след като ви казах, Ваше сиятелство — усмихна се снизходително Николас, — че Господарят Рал скоро ще се присъедини към многобройното паство на Пазителя в отвъдния свят, как да бъда сигурен, че ще спазите своята част от уговорката. Бих искал да получа уверение от ваша страна, преди да ви предам Майката Изповедник.

— Откъде си сигурен, че ще я заловиш?

— О, погрижил съм се и за това. Сама ще ми падне в ръцете.

— Как така сама?

— Оставете това на мен, Ваше сиятелство. И бъдете спокоен — ще ви осигуря Майката Изповедник жива — както обещах. Да речем, че ви уредих с Господаря Рал безплатно — дребен подарък от моя страна. Но ако искате да получите плячката, за която бленувате — Майката Изповедник, ще трябва да заплатите нужната цена.

— И каква е нужната цена?

Николас бавно закрачи около човека в центъра на стаята. Вдигнал празното шишенце в ръка, описа кръг наоколо.

— Това тук не отговаря на представата ми за приличен живот. Щом ще трябва изобщо да се живее, имам предвид.

— Тоест искаш богатства в замяна на това, че изпълняваш дълга си към Създателя, към Императорския орден и към своя император.

От гледна точка на Николас онази нощ със Сестрите в гората той бе заплатил многократно повече, отколкото изискваше дългът му. Не го каза гласно, само вдигна рамене.

— Е, нямам намерение да ви лишавам от завладения с толкова усилия свят. Искам само Д’Хара. Империя, достойна да бъде моя.

— Искаш да управляваш Д’Хара?

— Под вашето крило, естествено, Ваше сиятелство — поклони се драматично Николас, но се изправи бързо. — Ще управлявам по вашия пример, като внушавам страх и ужас; всичките ми усилия ще бъдат съсредоточени в една посока — да се жертвам за доброто на човечеството.

Пътешественикът по сънищата гледаше през очите на уплашения войник, които отново проблеснаха заплашително.

— Играеш рисковано, Вселителю, щом искаш такива неща. Явно животът не ти е особено скъп.

Николас се усмихна уморено, като по този начин недвусмислено показа на императора, че му е писнало да му губят времето.

— Мрази, за да живееш — живей, за да мразиш. Накрая усмивката на императора отново разтегли устните на войника.

— Значи си хвърлил око на Д’Хара? Така да бъде. Довърши Господаря Рал и ми доведи Майката Изповедник жива и ще получиш Д’Хара, заедно с правото да я управляваш по свое усмотрение… разбира се, при условие че отдаваш дължимото на Императорския орден.

— Разбира се — повтори Николас и дари Джаганг с любезна усмивка, после наведе глава.

— А щом Ричард Рал е мъртъв, а Майката Изповедник ми падне в ръцете, ще бъдеш провъзгласен за император Николас, владетел на Д’Хара.

— Да пребъде волята ви, императоре.

Джаганг бе човекът, предначертал съдбата на Николас. Именно по негово разпореждане онези Сестри впрегнаха всичките си зловещи способности и успяха, с цената на нечовешки изтезания, да отнемат на Николас цялата му предишна същност, като го подтикнат към едно мъчително прераждане.

Принудиха го да се жертва за каузата им. И не му дадоха никакво право на глас. Сега поне, тъй като се справи прилично с не особено сложната задача да стъпче жалките врагове на Ордена, ще получи своята награда. Ще разполага с богатства и власт, за каквито преди прераждането си не би могъл дори да мечтае.

Бяха го унищожили, но го създадоха отново, по-силен от всякога.

Само една стъпка го делеше от император Николас.

Пътят му дотук не беше лек.

Воден от хищен глад и омраза, Николас алчно протегна ръка, а заедно с нея напред се стрелна и съзнанието му, досущ нагорещена кама, готова да се вреже в мозъка на човека пред него, да проникне в цепнатините между мислите му, в дълбините на душата му.

Предвкуси с похотливо задоволство как чуждият дух, гладък и топъл, ще се плъзне вътре в неговия, как ще го обладае, докато Джаганг все още е в съзнанието на войника.

Но вътре беше празно.

В тази най-кратка искрица време Джаганг бе отлетял.

Тялото се сгромоляса мъртво на пода.

Николас — император Николас — се усмихна, предусещайки удоволствието от играта. Дали не поиска твърде ниска цена?

Петдесет и първа глава

ДОКАТО ВЪРВЯХА НАГОРЕ ПО УЛИЧКАТА, Калан хвърляше по един поглед към прозорчетата на околните къщи. Съмняваше се, че в падащия здрач хората, които надничаха отвътре, ще разпознаят лицата на минувачите, но все пак спусна ниско качулката на наметалото си.

От разказите на местните излизаше, че в Бандакар не е безопасно за жени, така че Калан, Дженсън и Кара се стараеха, доколкото беше възможно, да не привличат чужди погледи. Калан знаеше, че понякога, от страх за собствената си кожа, хората се опитват да отклонят вниманието от себе си, като подхвърлят на вълците друга плячка. Още по-опасни бяха онези нещастници, които преследваха някакъв свой извратен идеал за безропотно примирение, наричано от тях мир.

Ричард забави крачка и огледа пресечката, покрай която минаваха. С една ръка придържеше затворен скромния си на вид черен плащ, в готовност да го отметне и да измъкне меча си при нужда.

На влизане в Северин дружината им се бе разпръснала, за да не се набиват на очи. Всяко струпване на повече хора, с изключение на тълпите по пазарите, без съмнение биваше докладвано и бързо привличаше вниманието на войниците от Императорския орден. Бяха планирали да влязат в града точно преди спускането на нощта. Така щяха да използват прикритието на здрача, а в същото време присъствието им по улиците нямаше да изглежда подозрително късно.

— Тук е — каза Оуен, като стигнаха до ъгъла, и посочи надясно с глава. — Надолу по улицата.

Ричард хвърли поглед назад, за да се увери, че всички ги следват, и зави по тясната пресечка. Повечето сгради в града бяха едноетажни, но сега навлизаха в район, където някои къщи имаха и втори етаж — доста нисък и обикновено надвиснал над улицата. Калан не видя по-високи здания от тези схлупени двуетажни къщи. Кварталът смърдеше зловонно от стичащата се по плитката улична канавка мръсотия. И тук, както навсякъде в Северин, Калан се давеше от прахоляка по улиците. Можеше да си представи в какво вонящо тресавище се превръща това място при дъжд. Забеляза, че Ричард едва се сдържа да не се закашля. Не винаги успяваше, но благодарение на усилието, поне не изкарваше кръв.

Придвижваха се в сянката на стрехите. Калан се приближи до Ричард. Плътно зад тях вървеше Дженсън. Най-отпред водеше Ансон, който разузнаваше пътя им и оглеждаше щателно всичко наоколо, сякаш бе сам-самичък.

Ричард отново огледа небето. Беше пусто. Откакто минаха прохода на влизане в Бандакар, не бяха мярвали чернопери соколи. Калан и Кара се радваха, че едрите черни птици ги няма. Липсата им обаче тревожеше Ричард точно толкова, колкото и наличието им преди.

Кара изоставаше умишлено заедно с петима-шестима от групата. Том и още неколцина се движеха по успоредна уличка. Други от мъжете, които знаеха каква е крайната цел, бяха избрали обиколни маршрути. Макар цялата дружина да не надвишаваше петдесетина души, ако вървяха всички накуп, биха привлекли вниманието и биха си създали неприятности.

Не беше моментът да се разправят с проблеми. Трябваше им единствено противоотровата.

— Къде е центърът на града? — попита тихо Калан, след като се приближи до Оуен достатъчно, за да може той да я чуе.

— Ами тук. — Той махна с ръка към улицата, по която крачеха. — Това са основните магазини, където пазаруват хората. Понякога на площадчетата се устройват пазари.

Калан забеляза магазин за кожени изделия, фурна, магазинче за платове — нищо по-специално.

— Значи това представлява центърът на най-големия ви град — дървени постройки със стаи за живеене над дюкяните? Това ли ви е главното търговско средище?

— Ами да — отвърна Оуен, хем смутено, хем с известна гордост.

Калан въздъхна, но не добави нищо. Ричард обаче не се стърпя:

— Значи това са плодовете на високоразвитата ви култура? — Той посочи паянтовите къщи със сламени покриви. — Това ли е всичко, което е постигнала великата ви цивилизация в продължение на близо три хилядолетия? Това ли са грандиозните ви строителни постижения!

— Да. Не е ли впечатляващо? — усмихна се Оуен.

— Май спомена, че си ходил в Алтур’Ранг — отбеляза вместо отговор Ричард.

— Ходил съм.

— Дори забутаният и мърляв Алтур’Ранг е далеч по-напреднал от този ваш Северин.

— Така ли? Съжалявам, Господарю Рал, но не можах да разгледам добре Алтур’Ранг. Беше ме страх да стигна чак до центъра и не се задържах много-много. — Оуен хвърли бърз поглед към Калан. — Да не би да намекваш, че твоят роден град надхвърля по великолепие Северин?

Калан се стъписа. Как да му опише Ейдиндрил, Магьосническата кула, Двореца на Изповедниците, палатите по Кралската улица, Народния дворец, чудесата от мрамор и гранит, високите колони, изящните произведения на изкуството и още стотици прелестни места и забележителности? Как да намери думи, с които да опише всичко това на човек, за когото кирпичените къщурки със сламени покриви бяха достижение на напреднала цивилизация? Накрая реши, че не е сега моментът да прави подобни опити.

— Надявам се, Оуен, че когато с общи усилия отхвърлим хомота на Императорския орден, двамата с Ричард ще можем да покажем на теб и хората ти и други забележителности извън пределите на Бандакар — търговски центрове, средища на изкуството, други постижения на човешката мисъл.

— С удоволствие, Майко Изповедник, много бих се радвал да ги видя — усмихна се Оуен. После рязко спря. — Пристигнахме. Тука е.

Стояха пред изгубила истинския си цвят сиво кафеникава дървена порта колкото човешки бой, която преграждаше уличката. Ричард се огледа в двете посоки, за да се увери, че никой не ги наблюдава. Нямаше друг освен неговите хора. Без да откъсва поглед от улицата, той бутна портата, колкото да се промъкне Оуен.

— Влизайте, чисто е — надникна след малко Оуен.

Ричард даде знак на мъжете край ъгъла. Прегърна Калан през кръста и като я придърпа към себе си, се шмугна заедно с нея през процепа.

Стените на сградите и от двете страни на тясната, прашна уличка нямаха прозорци. Някои от сбутаните една в друга къщурки, които не продължаваха много навътре от улицата, имаха малки задни дворчета. Докато Ричард и неколцината други предпазливо се придвижваха напред, през портата влязоха още техни съмишленици. В едно от задните дворчета попаднаха на кокошки, които запърхаха с криле, подплашени от човешкото присъствие.

Дженсън държеше въженцето на Бети изкъсо, за да не и създава козичката проблеми. Животинката не смееше да гъкне, смутена от непознатата и градска обстановка. Дори не въртеше опашка, когато се взираше в Ричард, Калан или Дженсън, търсейки в очите им подкрепа сред враждебната гора от здания, в която потъваха.

Откъм другия край на пресечката се появи Том с още една група мъже. Ричард им даде знак да се разпръснат и да чакат в дъното на уличката.

Кара се приближи със спусната ниско над челото качулка, също като Калан и Дженсън.

— Това място нещо не ми харесва.

— Добре — отвърна Ричард шепнешком.

— Добре ли? Значи според теб е добре, че не ми харесва?

— Аха — каза Ричард. — Щях да съм притеснен, ако беше доволна и безгрижна.

Кара изви устни, готова да отвърне подобаващо, но реши да запази репликата за себе си.

— Тук е — обади се Оуен и дръпна Господаря Рал за ръката.

Ричард погледна към мястото, което сочеше Оуен, после погледът му се върна върху мъжа.

— Значи това е дворец.

— Един от дворците — имаме няколко. Както споменах, ние сме напреднала цивилизация.

Ричард хвърли кос поглед към Калан, но не каза нищо.

Доколкото тя можа да види в здрача, задният двор беше засипан с пръст, тук-там стърчаха туфи трева. Дървеното стълбище на гърба на сградата водеше към балконче с врата на втория етаж. Влязоха през ниска портичка в двора и под стълбището Калан видя стъпала, които водеха под земята.

— Всички са долу. Там крият Мъдреца — прошепна Оуен, след като се озърна.

Ричард обиколи с поглед уличката и околните сгради. Потърка с пръсти челото си.

— И противоотровата е там?

Оуен кимна.

— Искате ли да почакате тук, докато аз сляза да я взема?

— Ще дойдем с теб — поклати глава Ричард.

Калан го хвана за ръката, искаше и се да може да облекчи болката му. Най-добрата помощ беше да вземат лекарството. Колкото по-скоро го отърват от отровата, толкова по-скоро той ще се справи с главоболието, причинено от дарбата.

Някои от хората им чакаха наблизо. Сега, когато отново бяха в град, контролиран от Императорския орден, страхът в очите им се беше върнал. Калан не знаеше как точно двамата с Ричард биха могли да им помогнат да освободят народа си от вражеските орди, но възнамеряваше да измислят нещо. Ако не беше предприела онази отчаяна постъпка — въпреки че не го бе направила нарочно, — тези хора нямаше да страдат и умират под игото на Ордена.

На светлината на последния сивкав лъч, пробиващ здрача, очите на Ричард изглеждаха като от стомана. Той дръпна Дженсън към себе си.

— Вие с Том и Бети останете тук навън и наблюдавайте. Стойте под прикритието на стълбището и балкона. Ако се появят войници, ни извикайте.

Дженсън кимна.

— Ще пусна Бети да попасе тревица. Така няма да изглежда подозрително, ако минат патрули.

— Само не се показвай. Ако войниците видят момиче като теб, няма да разбереш кога ще те грабнат.

— Аз ще се погрижа да не се показва — обади се Том, който тъкмо влизаше в дворчето. После посочи назад с пръст. — Казах на хората да се разпръснат, за да не бият на очи.

Калан и Кара последваха Господаря Рал и Оуен към гърба на сградата. При стъпалата Оуен се спря, като видя, че Ричард се насочва към входа на къщата, вместо надолу.

— Насам, Господарю Рал.

— Знам. Но първо ще проверя вътре. Искам да съм сигурен, че е чисто.

— Това са само празни помещения, където понякога се събират хора.

— Все пак искам да проверя. Кара, почакайте тук с Калан.

— Аз идвам с теб — каза Калан и го последва към вратата под балкона.

След нея веднага изникна и Кара.

— Ако искаш да провериш вътре, можеш да дойдеш с нас — заяви тя.

Той погледна бързо Калан в очите и реши, че няма да спори. После стрелна Кара.

— Понякога… — подхвана.

— Не знаеш какво би правил без мен — довърши изречението му Кара с предизвикателна усмивка.

Калан видя как, обръщайки се към вратата, Ричард не можа да сдържи усмивката си. Засмяното му лице я изпълни с радост, но в следващия миг и стана мъчно за Кара. Генерал Мейферт сигурно и липсваше. Сега той беше с войските им далеч на север, в Д’Хара. Калан знаеше колко силни чувства изпитва Кара към Бенджамин — нещо крайно необичайно за една Морещица. Но Кара за нищо на света не би признала, че е влюбена, пък и готовността и да служи на Ричард и Калан бе над всичко друго.

Преди време, когато Калан и Кара воюваха с армията, Майката Изповедник произведе тогавашния капитан в генерал след една битка, в която изгубиха много офицери. Капитан Мейферт оправда напълно гласуваното му доверие. Оттогава насетне той стана ядрото, обединяващо цялата армия. Калан му вярваше безпрекословно, но същевременно се притесняваше за безопасността му. Кара вероятно също се безпокоеше. Дали пак някога щяха да видят младия генерал?

Ричард открехна вратата и надникна в тъмното помещение. Беше празно. Кара, с Агиел в ръката, го избута и влезе вътре преди него, за да се увери, че всичко е спокойно. Калан влезе след него. На двете странични стени имаше по две врати, отсреща — вратичка с прозорче. Ричард надзърна навън.

— Какво се вижда? — прошепна Калан.

— Улицата. Някои от нашите.

На излизане Ричард надзърна в стаите от едната страна, Кара провери другите. Всички бяха празни — точно както беше казал Оуен.

— Мястото може да се окаже подходящо за скривалище — подметна Кара.

— Помислих си го — кимна Ричард. — Удобно е за атака. Отвътре можем да нанесем по-ефективен удар, вместо да рискуваме да ни забележат, докато приближаваме откъм покрайнините.

Преди да стигне до вратата, Ричард внезапно се олюля, блъсна се в стената и се свлече на коляно. Калан и Кара се хвърлиха да го хванат, за да не падне възнак.

— Какво ти е? — прошепна Кара.

Той замълча за момент, очевидно изчакваше да отмине пристъпът на болка. Така се беше вкопчил в ръката на Калан, че тя се просълзи, но положи усилие да не се издаде.

— Просто… просто ми се зави свят — каза на пресекулки Ричард, като се опитваше да успокои дишането си. — Сигурно е от тъмнината. — Пръстите му отпуснаха здравата си хватка около ръката на Калан.

— Това е вторият стадий. Така го нарече Оуен. Във втория стадий отровата причинявала виене на свят.

Ричард я погледна в тъмното.

— Добре съм. Хайде, да вървим да вземем противоотровата.

Присъединиха се към Оуен, който ги чакаше в сянката под стълбището, и заслизаха по стъпалата. Щом стигнаха, Оуен отвори вратата и погледна вътре.

— Тук са — каза с облекчение. — Говорителите са още тук. Познавам гласовете на някои от тях. Мъдреца също трябва да е тук. Явно не са сменили скривалището, както се опасявах.

Оуен се надяваше говорителите да се съгласят да помогнат за освобождаването на народа си от Императорския орден. На Калан не и се вярваше, че след като са отказали веднъж, сега ще се съгласят, но, от друга страна, предишния път Оуен и хората му все още не бяха готови да се вдигнат на бой.

Той се надяваше съветът на говорителите да вземе предвид готовността на хората за действие, както и събитията в Бруленик, и да прецени, че има надежда да си върнат свободата, да изслуша с по-голяма охота онова, което щяха да им кажат Оуен и останалите. Мнозина вече споделяха увереността на Оуен в скорошната развръзка.

За Калан много по-важно от срещата с говорителите бе да намерят второто шишенце с противоотровата. Всичко останало имаше второстепенно значение. Трябваше да се доберат до противоотровата.

Прилошаваше и от мисълта, че Ричард може да умре.

Влязъл в малкото антре, Оуен тихо почука на вратата. Тя се открехна леко и отвътре плисна мека светлина от свещи. Една физиономия надзърна за миг, после зяпна от изненада.

— Оуен?

На Калан и се стори, че човекът не възнамеряваше да ги пусне вътре. Преди да има време да помисли, Ричард бутна вратата и влезе. Мъжът побърза да се отдръпне от пътя му.

Ричард дръпна Кара към себе си.

— Пази вратата. Никой да не излиза навън без мое разрешение.

Кара кимна и зае позиция отвън на входа.

— Какво означава това? — обърна се мъжът към Оуен, като хвърляше страхливи погледи към Ричард и Калан.

— Трябва да говорим с вас на всяка цена.

Вътре горяха множество свещи. Двадесетина мъже бяха насядали върху килимчета в кръг и сърбаха чай, облегнати на изправени до стената възглавници. Всички рязко замлъкнаха.

Каменните стени на помещението всъщност бяха основите на сградата. През средата на просторната зала минаваха две редици каменни колони, които подпираха дебелите носещи греди високо над главата на Ричард. Нямаше никаква украса. Дългото помещение си беше най-обикновено мазе, застлано с килимчета и възглавници, които придаваха известен уют в единия ъгъл, където се бяха събрали мъжете. Покрай едната стена бяха подредени грубовати дървени масички, върху които бяха поставени горящите свещи.

Някои от мъжете се изправиха на крака.

— Ти си прокуден, Оуен — подхвана един от присъстващите с неприкрит укор в гласа. — Какво правиш тук?

— Уважаеми говорителю, не му е времето да обсъждаме маловажни въпроси като прокуждането — заобяснява Оуен и вдигна ръка да представи новодошлите: — Това са мои приятели, чужденци.

— Противоотровата! — процеди Калан през зъби близо до ухото му, докато го дърпаше за ризата.

Той кимна извинително. Мъжете, всичките на възраст, проследиха с възмущение как Оуен отива към ъгъла в далечния край на помещението. Там хвана един камък на височината на гърдите си и силно го разклати. Ричард се приближи и му помогна да го размърда. Когато най-накрая успя да издърпа тежкия каменен блок достатъчно, за да го завърти, Оуен се протегна към отвора и извади едно шишенце. Без да се мае, го подаде на Ричард.

Когато той издърпа корковата запушалка, Калан долови лек аромат на канела. Ричард пресуши шишенцето.

— Напуснете! — изръмжа един от мъжете. — Не сте желани тук.

— Трябва да видим Мъдреца — каза твърдо Оуен.

— Моля?

— Орденът е завладял земята ни. Изтезават и избиват народа ни. Отвличат хора.

— Нищо не може да се направи — отвърна говорителят с пламнало от ярост лице. — Правим нужното, за да може народът ни да съхрани традициите си. Опитваме се да избегнем насилието.

— Ние сложихме край на насилието — прекъсна го Оуен. — Поне в нашия град. Ликвидирахме войниците от Ордена, които ни държаха в плен на страха, които изнасилваха, изтезаваха и избиваха близките ни. Сега нашите съграждани са свободни от властта на Ордена. Трябва да се борим и да освободим и останалите градове. Вие, като наши говорители, сте длъжни да работите за доброто на народа, а не да бъдете в услуга на поробителите.

Говорителите стояха като ударени от гръм.

— Няма да търпим подобни приказки!

— Нека да поговорим с Мъдреца, за да разберем какво мисли той по въпроса.

— Не! Мъдреца няма да ви приеме! Никога! Няма да изслуша никого от вас! Вървете си!

Петдесет и втора глава

ЕДИН ОТ МЪЖЕТЕ СЕ ПРИБЛИЖИ и сърдито сграбчи Ричард за ризата, като се опита да го избута навън.

— Ти си виновен! Натрапник! Дивак! Непросветлен! Пълниш главите на хората със скверни идеи! — крещеше той, разтърсвайки Ричард. — Подтикваш народа към насилие!

Ричард го хвана за китката и му изви ръката, като го принуди да падне на колене. Мъжът извика от болка. Без да го пуска, Ричард се надвеси над него.

— Рискувахме живота си, за да помогнем на вашия народ. Те не са просветлени, а са хора като всички други. Ще трябва да ни чуете. Тази нощ ще се реши вашето бъдеще и бъдещето на народа ви.

Ричард пусна грубо мъжа, отиде до вратата и надзърна навън.

— Кара, вземи Том и отидете да извикате останалите. Мисля, че ще е най-добре всички да участват.

Кара хукна да предаде заповедта му всички да се съберат в подземието на „двореца“, а Ричард нареди на говорителите да се върнат по местата си до стената.

— Нямате право — запротестира един от тях.

— Вие представлявате народа на Бандакар. Вие сте негови водачи — каза им Ричард. — Дойде време да го поведете.

В осветеното от свещи помещение започнаха да се тълпят хора. Съвсем скоро всички бяха налице. Подземието беше достатъчно просторно и дори след като цялата дружина на Оуен се събра, остана много място. Калан видя в тълпата и непознати лица. Тя вече знаеше що за хора са бандакарци, пък и Кара ги беше пуснала, така че едва ли представляваха заплаха.

Ричард посочи притихналото множество, изправено пред говорителите.

— Жителите на Бруленик решиха да приемат истината за онова, което се случва с народа ви. Те вече няма да търпят подобни зверства. Отказват да бъдат жертви. Искат да живеят на свобода.

Един от говорителите — мъж с издадена напред остра брадичка — заяви със сърдит и поучителен тон:

— Свободата е невъзможна. Тя е само оправдание за човешкия егоизъм. Разумният човек, работещ за благото на просветлените си събратя, би следвало да отхвърля егоистичния и безнравствен идеал за „свобода“.

— Точно така — допълни друг. — Подобни примитивни схващания водят до насилие, което ражда друго насилие. Глупавият идеал за „свобода“ опростенчески разделя всичко в света на добро и лошо. Това е повърхностно и морално остаряло. Личността няма право да съди другите — особено по такъв авторитарен начин. Мир се постига единствено с взаимни компромиси между всички страни.

— Компромиси ли? — попита Ричард. — Насилието ражда друго насилие само когато на всички хора, включително и злонамерените, им е дадено морално равенство. Само когато е прието, че всички — дори и тези, които мислят злото на другите — имат еднакво право на съществуване. С отказа си да прекършите злото вие правите точно това — нравствено оправдавате и насърчавате тези, които убиват. Да сте готови на компромиси в такава ситуация е нездраво. Това е все едно да си отрежеш пръста, после крака, а после ръката, за да нахраниш чудовището, което живее до теб. Злото се храни с добро. Ако убиете чудовището, насилието ще секне. Пред вас има две възможности. Или да живеете в раболепен страх, на колене, във вечни опити да умилостивите надигащите се зли сили, като им се извинявате, че ги молите да ви пощадят живота, или да ликвидирате тези, които ви мислят злото, и да заживеете свободни собствения си живот — което означава да бъдете нащрек, винаги готови да се защитите.

Един от говорителите се ококори широко и вдигна ръка към Ричард.

— Сега те познах. Ти си този, за когото се говори в пророчеството. Ти си този, за когото е предвещано да ни погуби!

След това обвинение сред множеството се разнесе шепот.

Ричард се обърна за миг към своите хора, после насочи смразяващ поглед към говорителите.

— Аз съм Ричард Рал. Прави сте. Аз съм този, за когото се споменава в пророчеството, дадено на вашия народ преди много време. „Ще дойде този, който ще ви унищожи и избави.“ Прави сте. Това пророчество се отнася за мен. Но ако не бях аз, някой друг щеше да изпълни повелята било след година, било след хиляда години, защото тези правдиви думи се отнасят за свещеното човешко право на живот. Вашият народ бе наказан, защото отказа да види истината за света, в който живее. Той избра да затвори съзнанието си за реалността. Аз сложих край на тази слепота. — Ричард посочи към хората зад себе си. — Когато тези мъже застанаха лице в лице с истината, направиха своя избор да прогледнат и да я видят. Дошъл е моментът и останалата част от вашия народ да се изправи пред това предизвикателство и да избере своето бъдеще. „Ще дойде този, който ще ви унищожи и избави.“ Това са думи, в които се крие надежда за по-добро бъдеще. Те означават, че с живота, който вие утвърждавате — който спъва хората в развитието им и потиска изразяването на истинската им същност, — е свършено. Свършено е с вашите пагубни догми, които смазват духа на личността и с времето са принудили мнозина от най-свестните ви хора да си тръгнат и да се хвърлят в неизвестността отвъд границата. Войниците на Ордена може и да са завладели вашата земя, но в духовно отношение нищо не се е променило. Насилието, което те упражняват, просто е по-явно от начина, по който вие бавно задушавате човешките възможности. Те ви предлагат същия сляп живот, който сте живели и досега, само че с по-брутална форма на външна изява. Аз дарих една част от вашия народ със светлината на истината и по този начин разруших съществуването им в мрака. Сега вие, другите, трябва да решите дали ще продължите да свеждате глави в тъмното или ще отворите обятия да приемете светлината, която ви нося аз.

Донесох светлината сред вашите сънародници и ги избавих. Показах им, че могат да полетят върху собствените си криле, да се стремят да постигнат желанията си. Помогнах им да поемат живота си в свои ръце. Да, разруших лъжливите окови на тяхното потисничество, но по този начин освободих благородството на душите им. Това е смисълът на пророчеството. Всеки от вас може да се възползва от случая и да се опита да победи или да се скрие безропотно в тъмнината, която сам си е наложил. Няма гаранция, че ако опитате, ще успеете. Но ако не опитате, със сигурност сте обречени на провал и живот във вечен страх за вас и вашите деца. Разликата е в това, че ако изберете да живеете както досега, ако продължите да храните злото, вече ще знаете, че сте продали душата си.

Ричард обърна гръб на говорителите. Преди да затвори очи и да ги потърка с пръсти, Калан успя да види в тях ужасна болка. Единственото, което желаеше тя, бе да намерят и последната доза противоотрова, след което да направят всичко необходимо, за да го отърват от болката, причинена от дарбата. Калан чувстваше, че постепенно го губи. Сякаш Ричард бе някъде далеч, съвсем сам, увиснал на ръба на отвесна скала, с пръсти, впити в нея, които бавно се изплъзват.

Оуен пристъпи напред.

— Многоуважаеми говорители, нека сега чуем Мъдреца. Ако мислите, че драмата, която преживява народът ни, не е сериозен повод за това, тогава нищо друго не би било достатъчно. Заложени са нашето бъдеще и нашият живот. Доведете Мъдреца. Нека чуем думите му, ако наистина е мъдър и заслужава нашата преданост.

След като забелязаха одобрителния шепот из подземието, говорителите се приближиха един към друг и тихо започнаха да обсъждат вариантите за действие. Най-накрая близо половината напуснаха помещението и потънаха в съседна стаичка.

— Ще чуем какво има да каже Мъдреца — рече един от останалите, навел плешивата си глава.

Калан вече познаваше тази презрителна усмивка.

— Мъдреца ще изслуша сквернословните ви приказки и всички тук ще чуем мъдрите му слова, за да сложим точка на този въпрос — каза той и навири острата си брадичка, смирено сключил ръце.

От съседната стая излязоха мъже, понесли пръти, облицовани с червен плат, някакви плоскости с дупки, дъски. Точно пред вратата на стаичката започнаха да издигат непретенциозна квадратна платформа, обиколена с червена тежка завеса, надиплена околовръст като параван. Когато конструкцията най-после беше завършена, сложиха голяма възглавница върху платформата и се скриха зад завесата. Други мъже изнесоха две масички и няколко свещи, които разположиха от двете страни на драпирания, тържествен пиедестал на мъдростта. За нула време говорителите бяха издигнали опростена, но достолепна конструкция.

Калан познаваше доста хора в Средната земя, които владееха магията и изпълняваха функции, сходни с тези на Мъдреца. Обикновено такива хора имаха помощници, каквито в случая бяха говорителите. Не би допуснала грешката да подценява тези примитивни шамани и връзката им със света на духовете. Някои от тях наистина общуваха с духовете и имаха силно влияние върху сънародниците си.

Определено обаче не разбираше как народ, лишен от всякаква искрица магия, използва пратеник от света на духовете. Ако този човек наистина беше такъв, за какъвто се представяше, и тръгнеше срещу тях, всичките им усилия щяха да са напразни.

Говорителите се подредиха от двете страни на платформата и дръпнаха завесата само колкото да се вижда затъмненото пространство отзад.

Там, кръстосал крака върху възглавницата, седеше мъж, всъщност по-скоро момче, в бели одежди, ръцете му, сключени като за молитва, почиваха в скута. Изглеждаше на не повече от десетина години. Очите му бяха превързани с черна лента.

— Та той е още дете — каза Ричард.

Един от говорителите го удостои с убийствен поглед, задето прекъсва церемонията.

— Само децата са достатъчно невинни, за да не познават мръсотията на живота и да могат да се докоснат до истинската мъдрост. С възрастта това, което сме преживели, се напластява върху първоначално непоквареното ни вътрешно възприятие. Но в нас все пак остава споменът за онова отминало чисто съзнание и затова разбираме, че истинската неопетнена мъдрост може да се открие само в едно дете.

Мъжете около него закимаха многозначително. Ричард изгледа косо Калан.

Един от говорителите коленичи пред платформата и сведе плешивата си глава.

— Премъдри, нуждаем се от вашето вездесъщо напътствие. Някои наши сънародници искат да започнат война.

— Войната не решава нищо — пропя благочестиво Мъдреца.

— Може би ще поискате обяснение.

— Няма обяснение за агресията. Войната не решава нищо. Да се биеш, означава да признаеш безсилието си.

Хората в помещението се отдръпнаха назад смутени, че са обезпокоили светия човек с недодяланите си въпроси, чиято очевидна низост за един миг бе разнищена и разголена от неговата чиста мъдрост.

— Мъдър отговор. Вие ни разкрихте мъдростта в нейната най-истинска и най-чиста същност. Всички хора трябва да отворят ушите си за тази истина. — Онзи пак се поклони. — Опитахме се да им кажем…

— Защо ти е тази маска на очите? — прекъсна Ричард коленичилия пред платформата говорител.

— Долавям гняв в гласа ти — каза Мъдреца. — Докато не потиснеш омразата в себе си, всичко е обречено на провал. Разтвориш ли сърцето си, ще откриеш доброто у всеки.

Ричард сложи ръка върху гърба на Оуен и го избута напред. После се протегна назад между хората и като сграбчи Ансон за ризата, дръпна и него напред. Тримата застанаха пред платформата на Мъдреца. Само Ричард стоеше гордо изправен. Избута с крак коленичилия говорител.

— Попитах защо носиш маска на очите си — повтори въпроса си Ричард.

— Познанието трябва да отстъпи място на вярата. Истината се достига само с най-чиста вяра — отвърна Мъдреца. — Преди да видиш, трябва да повярваш.

— Да вярваш, без да виждаш истината за нещата, не означава, че си мъдър, а чисто и просто, че си избрал по своя воля да си сляп. За да научиш и да разбереш, първо трябва да видиш.

Хората около Калан изпитваха неудобство, че Ричард говори по този начин на техния Мъдрец.

— Омразата ражда само омраза.

— Ставаше дума за познание. Не съм те питал за омразата.

Мъдреца сключи молитвено ръце пред гърдите си и приведе глава.

— Мъдростта е навсякъде около нас, но нашите очи ни заслепяват, нашите уши ни заглушават, мозъкът ни товари с мисли, които ни правят невежи за нея. Нашите сетива ни заблуждават. Осезаемият свят не може да ни разкрие истинската същност на действителността. За да се слееш с великата същност на истинския смисъл на живота, първо трябва да се вгледаш със затворени очи навътре в себе си и да откриеш истината.

— Значи щом имам очи, съм сляп, щом имам уши, съм глух. Имам ли мозък, Съм невежа — обобщи Ричард, скръстил ръце на гърдите си.

— Първата стъпка към мъдростта е да приемеш, че по принцип реалността е непознаваема. Следователно онова, което си въобразяваме, че знаем, всъщност е нереално.

— За да живее, човек трябва да яде. Как ще простреляш див елен в гората, за да се нахраниш? Като си завържеш очите? Като си запушиш ушите? Като го направиш насън, за да не позволиш на мозъка си да се замисли над това, което вършиш?

— Ние не ядем месо. Грешно е да убиваш животни само за да се нахраниш. Животните заслужават да живеят точно колкото и хората.

— Значи ядете само зеленчуци, плодове, яйца, сирене — такива неща.

— Разбира се.

— Как се прави сирене?

Някой отзад се закашля, за да разсее настъпилата неловка тишина.

— Аз съм Мъдрецът. Моето призвание не е свързано с тази дейност. Сиренето се приготвя от други хора, за да можем ние да се нахраним.

— Ясно. Не знаеш как се прави сирене, защото никой не те е научил. Чудесно. Значи, седиш си ти тук със завързани очи и с чисто съзнание, освободено от досадни знания относно сиренето. Но как се прави сирене? Пада ти готово от небето ли? Или умението да правиш сирене достига до теб посредством божественото ти прозрение, както си седиш с вързани очи?

— Действителността не се поддава на…

— Нека те попитам следното: как, след като трябва да си със завързани очи, за да не виждаш, да си със запушени уши, за да не чуваш, и да си с дебели ръкавици, за да не усещаш, та в такъв случай как ще се справиш с нещо елементарно, като например да си откъснеш репичка, за да се нахраниш. Какво ще кажеш да забравим за тапите в ушите и за ръкавиците. Да оставим само превръзката на очите и да ми покажеш как ще си откъснеш репичка, за да хапнеш. Готов съм дори да те изведа до прага, а после се оправяй сам. Хайде, де. Да тръгваме.

— Ами, аз… — Мъдреца облиза устните си.

— Ако се лишиш от зрение, слух и осезание… как ще успееш да си засадиш градината, та да има какво да ядеш? Как ще си набереш горски плодове или ядки? Ако действителността не съществува, след колко време ще умреш от глад, докато чакаш някакъв си вътрешен „истинен“ глас да те нахрани?

Един от говорителите се втурна към Ричард и понечи да го избута назад. Ричард обаче го блъсна силно и онзи се намери на пода. Говорителите отстъпиха още няколко крачки. Ричард вдигна крак върху платформата, подпря се с лакът на коляно и се наклони към Мъдреца.

— Отговори на въпросите ми, Премъдри! Кажи ми какво научи за сиренето, докато се взираше в дълбините на съществото си със завързани очи? Хайде, нека чуем.

— Но… въпросът е подвеждащ.

— Нима? Значи според тебе въпрос, отнасящ се до отстояване на ценностите, е подвеждащ? За да оцелеят, всички живи същества трябва успешно да отстояват ценностите си. Птицата ще умре, ако не успее да си хване червеи. Това е основен принцип. Така е и с хората.

— Спри омразата!

— Вече си имаш превръзка на очите. Защо не си запушиш ушите и не си затананикаш песничка, така че да не мислиш за нищо. — Ричард се наведе още по-близо до него и сниши заплашително глас: — И докато плуваш в безкрайната си мъдрост, Премъдри, просто се опитай да познаеш какво се каня да ти сторя ей сега.

Момчето изпищя от ужас и се дръпна рязко назад.

Калан избута Ричард и Ансон и се качи върху платформата. Седна и прегърна ужасеното дете, за да го успокои. То се сгуши в утешителната и прегръдка.

— Уплаши горкото момче, Ричард. Погледни го — трепери като лист.

Ричард дръпна превръзката от очите на детето. Смаяно и объркано, то плахо вдигна очи към него.

— Защо потърси прегръдката и? — попита кротко.

— Защото щеше да ме нараниш.

— Значи си се надявал тя да те защити.

— Разбира се, ти си по-голям от мен.

— Чу ли, сам го каза — усмихна му се Ричард. — Беше изплашен и се надяваше някой да те защити от опасността. Значи не било чак такъв грях да искаш да си в безопасност, да се страхуваш от насилието? Да потърсиш помощ от някого, когото смяташ за достатъчно силен, за да те предпази от заплахата?

— Ами, май не е грях — отговори обърканото момче.

— А ако ти бях извадил нож? Нямаше ли да искаш някой да ме спре, за да не те нараня? Нямаше ли да искаш да живееш?

— Аха — кимна детето.

— Точно за това говорехме — за отстояване на ценностите.

— Какво искаш да кажеш? — сбърчи вежди то.

— Говорехме за живота — обясни Ричард. — Искаш да живееш и това е благородно. Не искаш да ти бъде отнет животът и така би трябвало да бъде. Всяко живо същество иска да живее. Заекът би избягал, ако надуши опасност — затова има бързи крака. Бързите крака или дългите уши не му трябват, за да намира с тяхна помощ крехки корени, които да гризе. С дългите си уши чува опасностите, с бързите си крака бяга. Еленът изпръхтява, за да покаже на този, който го застрашава, че го е забелязал. Змията изсъсква, за да отблъсне нападателя си. Вълкът надава предупредителен вой. Но ако въпреки предупреждението опасността не отмине, еленът може да стъпче врага си, змията — да го ухапе, а вълкът — да го нападне. Никой от тях не би тръгнал да се бие самоцелно, но застрашен ли е животът им, биха се опълчили.

Човекът е единственото същество, което доброволно влиза в отворената паст на хищника. Само човек, който дълго време е бил манипулиран — също като теб, — би пренебрегнал възможността да защити живота си. И все пак ти инстинктивно направи правилния избор, като се хвърли към жена ми.

— Така ли?

— Аха. Тъй като знаеш, че твоите убеждения не могат да те защитят, реши да заложиш на вероятността тя да ти помогне. Ако аз наистина исках да ти сторя зло, тя би влязла в схватка с мен, за да ми попречи.

— Наистина ли би го направила? — вдигна поглед момчето към усмихнатата Калан.

— Разбира се. Аз също вярвам в благородството на живота.

Момчето зяпна в почуда.

— Но ако инстинктът те бе подтикнал — поклати глава Калан — да потърсиш закрила в обятията на хора, изповядващи пустословните и безсмислени догми, които повтаряш като папагал, едва ли щеше да получиш помощ. Защото според тези ваши догми самосъхранението е форма на омраза. Благодарение на убежденията си твоят народ е още по-лесна плячка.

— Но аз не го искам. — Момчето изглеждаше поразено.

— Никой не го иска — усмихна се Калан. — Затова сме тук, затова Ричард трябваше да ти покаже, че действителността е познаваема и че опознаването и ще ти помогне да оцелееш.

— Благодаря — обърна се малкият към Ричард.

— Съжалявам, че трябваше да те уплаша, за да те убедя в безсмислието на собствените ти думи — усмихна му се Ричард и го погали по русата главица. — Трябваше да ти покажа, че това, на което са те учили, не ти върши работа. Тези думи няма да ти помогнат да оцелееш, защото са лишени от правдивост и разум. Така като те гледам, явно държиш на живота. На твоята възраст и аз обичах живота, а и все още го обичам. Животът е прекрасен. Радвай му се. Огледай се наоколо с очите, които имаш, и го виж в цялата му прелест.

— Никой не ми е говорил за живота по този начин. Пък и бездруго не съм видял много от него. По-голяма част от времето си прекарвам на закрито.

— Знаеш ли, бих могъл, преди да си тръгна, да те заведа на разходка в гората и да ти покажа някои от чудесата на околния свят — дървета и растения, птици, а може да извадим късмет и да видим дори лисица. Ще си поговорим още за чудесата и радостите на живота. Какво ще кажеш?

На лицето на момчето светна усмивка.

— Наистина ли? Ще го направиш заради мен?

— И още как — каза Ричард и му се усмихна с една от онези свои усмивки, които разтапяха сърцето на Калан, а после закачливо го щипна за носа.

Тогава се приближи Оуен и приятелски разроши косата на момчето.

— Някога и аз бях Мъдрец като теб. Смениха ме, когато бях малко по-голям, отколкото си ти сега.

— Така ли? — ококори се детето. Оуен кимна.

— Мислех си, че са ме избрали, защото съм специален и защото само аз някак си съм способен да посреднича с някакви си велики отвъдни сили. Вярвах, че от мен се лее чиста мъдрост. Направо ме е срам, като се сетя какъв глупак съм бил. Единствената ми работа беше да слушам проповеди. Така и не разбрах какво е да си момче, да имаш детство. Великите говорители ме възхваляваха, понеже повтарях словата, които ми набиваха в главата, а когато после държах надменни речи пред хората, ми казваха колко съм мъдър.

— И с мен е така — обади се момчето.

— Значи дотам сте я докарали — да смятате, че мъдростта се крие в безсмислените фрази, повтаряни от едно дете — обърна се Ричард към събраните хора. — Даден ви е разум, за да мислите и осъзнавате света около себе си. С тази слепота, която си налагате, изменяте на самите себе си.

Прегърнала момчето, Калан видя как мъжете на по-предните редици сведоха засрамено глави.

— Господарят Рал е прав — рече Ансон, като се обърна към сънародниците си. — Досега не бях го подлагал на съмнение, нито се бях замислял колко е глупаво всичко това.

— Не е глупаво! — размаха юмрук един от говорителите.

А друг, онзи с острата брадичка, скочи и грабна ножа на Ансон от калъфа на колана му.

Калан не повярва на очите си. Изведнъж пред очите и се разигра кошмарна сцена, която тя не можеше да овладее или промени по никакъв начин. Сякаш знаеше какво ще се случи още преди да го е видяла.

Говорителят изрева яростно и намушка Ансон, преди онзи да е успял да реагира. Калан чу как острието изтрака в костта. Заслепен от бяс, говорителят бързо изтегли окървавения нож и замахна отново. Лицето на Ансон се изкриви от болка, той започна да се свлича на земята.

Мечът на Ричард префуча покрай лицето на Калан и във въздуха пробягаха размазани отблясъци от полираното и наточено като бръснач острие. Докато мечът описваше дъга, за да намери набелязаната цел, в стаята се чу характерният звън на стомана. Задвижено от мощния замах на Ричард, острието разпори въздуха. Говорителят тъкмо бе вдигнал ръка, за да нанесе последния си, смъртоносен удар, когато мечът на Ричард се вряза странично във врата на обезумелия мъж и без никакво забавяне премина през плътта и костта, за да отсече главата и ръката, която още стискаше ножа. Неочакваният, светкавично бърз удар завърши с фонтан от кръв, разплискан върху каменната стена на подземието в двореца на Бандакарската империя.

Докато главата и ръката на говорителя летяха във въздуха, завъртени в странна, колебаеща се спирала, тялото му се строполи безжизнено. Главата се удари в пода със зловещ тъп звук и се търкулна по килимчетата, оставяйки кървава следа зад себе си.

Ричард със замах насочи окървавеното острие към останалите говорители, готов да посрещне евентуален следващ акт на необуздана агресия. Калан притисна лицето на момчето към себе си и му закри очите.

Някои от мъжете наобиколиха Ансон. Калан нямаше представа дали е ранен лошо и дали изобщо е жив.

Недалеч от нея, пред една от масичките покрай стената, се валяха кървавите останки на говорителя. Безжизнената ръка все още стискаше ножа. Обезобразеното, разпарчетосано тяло и огромната локва кръв на пода изглеждаха зловещо. Всички присъстващи бяха онемели от ужас.

— Първата жертва, чиято кръв проливате, велики говорители — пророни тихо Ричард пред примрелите от страх мъже, — не е някой от убийците, дошли да избиват народа ви, а човек, който не ви е предизвикал с никакво насилие — просто един от вас, осмелил се да стане и да каже, че иска да се освободи от потискащия ужас, в който живее, че иска да бъде свободен да разполага със собствения си живот.

Калан се изправи и забеляза, че в помещението има много повече хора, отколкото в началото. Повечето не бяха от тяхната дружина. Когато Кара успя да си пробие път през притихналото множество и да стигне до платформата, Калан я хвана за ръката.

— Какви са тези хора? — прошепна в ухото и.

— От местните. В града се е разнесла мълвата за освобождаването на Бруленик. Чули, че сме дошли да говорим с Мъдреца, и решили да присъстват лично на срещата, за да разберат какво ще се случи. Стълбището и залите горе са пълни с народ. Всичко, което беше казано тук долу, вече се знае от целия град.

Кара очевидно искаше да бъде достатъчно близо до Ричард и Калан, за да ги пази. Калан беше сигурна, че думите на Господаря Рал са докоснали сърцата на повечето хора, но не можеше да предвиди как ще се развият събитията оттук насетне.

Говорителите като че бяха изгубили непоколебимостта си. Не искаха да имат нищо общо с човека, извършил подобно нещо. Най-накрая един от тях се отдели от събратята си и закрачи към момчето, сгушено в майчината прегръдка на Калан.

— Съжалявам — Гласът му беше искрен. Обърна се към съгражданите си, чиито погледи бяха вперени в него. — Съжалявам. Повече не искам да бъда говорител. Пророчеството е изпълнено. Нашето избавление е близо. Мисля, че ще бъде най-добре да се вслушаме в думите на тези хора. Повече не искам да живея в смъртен страх от войниците на Ордена.

Не последваха радостни възгласи, нито бурни овации, но макар и смълчани, хората явно бяха съгласни с думите му. Доколкото Калан можа да види в мрака, всички закимаха одобрително, сякаш така даваха израз на надеждата си, че тайното им желание да се сложи край на зверствата на Императорския орден повече няма да бъде смятано за грях, а за нещо съвсем редно и обяснимо.

Ричард коленичи край Оуен, докато другите превързваха рамото на Ансон, който правеше опити да се изправи. Цялата му ръка беше прогизнала от кръв, но превръзката подейства почти веднага. Като видя, че Ансон е жив и раната му не е сериозна, Калан въздъхна с облекчение.

— Май ще трябва да се зашие — отбеляза Ричард. Наобиколилите го мъже бяха съгласни с него. През тълпата си проправи път един старец и излезе напред.

— Аз ще се заема. Пък разбирам и от билки и ще направя отвара.

— Благодаря ти — каза Ансон, докато се изправяше, облегнат на приятелите си. Още беше зашеметен и се налагаше да го подкрепят. Щом се почувства по-стабилен, продължи: — Благодаря ти, Господарю Рал, че оправда смисъла на казаното в отдаването: „Господарят Рал е нашата защита.“ Не бях предполагал, че след като поемем по избрания път, аз ще съм първият, чиято кръв ще се пролее. Нито пък бих повярвал, че срещу мен ще вдигне ръка не враг, а сънародник.

Ричард потупа Ансон по здравото рамо в знак на съпричастие към думите му.

— Мисля, че всички единодушно избрахме пътя на свободата — обяви Оуен, след като огледа множеството. Когато присъстващите закимаха в отговор, той продължи към Господаря Рал: — Как ще се отървем от войниците в Северин?

Ричард избърса меча си в крачола на панталона на мъртвия говорител. После вдигна поглед към събраните хора:

— Имате ли представа колко са войниците в Северин?

В гласа му не се долавяха гневни нотки. Калан забеляза, че откакто Ричард извади Меча на истината, в погледа му липсваше характерният блясък на съпровождащата оръжието магия. В очите на Търсача нямаше и искрица от гнева на меча, нямаше го смъртоносният танц на магията, нямаше я яростта, подхранваща движенията му. Той просто бе регистрирал заплахата и я бе премахнал. Макар последното да звучеше утешително, фактът, че магията не се появи заедно с изваждането на меча, беше доста тревожен.

Магията, на която бе разчитал безусловно винаги досега, най-сетне му изневери. Последните събития изпълниха Калан с мрачни предчувствия.

Хората се споглеждаха един друг и обсъждаха помежду си, че войниците от Ордена вероятно наброяват стотици. Един мъж дори твърдеше, че са няколко хиляди.

— Не са чак толкова, но не са и много по-малко — обобщи възрастна жена.

— Не можем да се справим с толкова много — обърна се Оуен към Ричард.

Оуен никога не беше участвал в истинска битка и не знаеше какво е всъщност. Ричард сякаш не го чу. Прибра меча си обратно в ножницата, скрита под черния плащ.

— Откъде знаеш? — попита той старицата.

— Аз помагам за приготвянето на храната им.

— Да не би да искаш да кажеш, че вие им готвите?

— Да — отвърна жената. — Мързи ги да си готвят сами.

— Кога започвате да правите следващото ядене?

— В момента се зареждат казаните за утре. Месото се задушава цяла нощ, за да е готово за следващата вечеря. Освен това нощем печем курабии, пържим яйца и правим овесена каша за закуска.

Калан си помисли, че войниците сигурно са доволни от толкова отзивчиви и изпълнителни роби. Ричард заснова между нея и Оуен, прехапал замислено долната си устна. Тези близо две хиляди въоръжени войници бяха свръх силите на малобройната им дружина, особено като се има предвид колко неопитни бяха хората от Бандакар. Калан разбра, че Ричард крои нещо.

Той хвана за ръката стареца, който превързваше Ансон.

— Спомена нещо за билки. Разбираш ли от тези неща?

— Не много, но достатъчно, за да приготвям това-онова — сви рамене човекът.

Калан помръкна. Беше се надявала той да помогне в приготвянето на още една доза от противоотровата.

— По тези места вирее ли момина сълза, олеандър, тис, самокитка, бучиниш?

Въпросът явно изненада стареца.

— Вирее, и още как. Особено по на север, в гористите райони.

— Задачата ни е да ликвидираме войниците от Ордена. Колкото по-малко се налага да влизаме в бой, толкова по-добре — обърна се Ричард към другарите си, които се бяха подредили най-отпред в тълпата. — Да използваме прикритието на мрака, за да се измъкнем от града и да си наберем малко билки. — Посочи жената, която каза, че готви на войниците. — А ти ще ни покажеш къде са кухните. Ще ви донесем някои допълнителни съставки. От тревите, които ще сложим в готвеното, на войниците много скоро ще им стане ужасно зле. Във всеки казан ще сложим различна билка, така че симптомите да са най-разнообразни и да настане объркване и паника. Ако успеем да сложим достатъчно отровни билки в храната, повечето войници ще умрат за броени часове, като едни ще се чувстват отпаднали, други ще са парализирани, трети ще изпаднат в гърчове. Късно през нощта ще нападнем лагера им и ще довършим оцелелите и онези, които не са яли. При добра подготовка Северин ще бъде свободен от Императорския орден, без да се налага да водим битка срещу тях. Всичко ще мине гладко, без да пострада никой от нас.

За момент в помещението настана тишина. После Калан видя на лицата на хората да се появяват усмивки. В живота им беше проникнал лъч светлина.

Опиянени от мисълта за близката свобода, някои се разридаха, внезапно почувствали порив да излязат пред всички и да им разкажат за своите изнасилени, изтезавани, отвлечени или убити близки.

Сега, когато виждаха надежда за живот, никой нямаше намерение да се откаже от него. Спасението им бе близо и всички бяха готови да направят необходимото, за да го извоюват.

— Това ще сложи край на традициите ни — отбеляза нечий глас, но не с горчивина, а в захлас.

— Избавлението е близо — добави друг.

Петдесет и трета глава

ОСВЕТЕН ОТ ПРАШНИТЕ ЛЪЧИ НА СЛЕДОБЕДНОТО СЛЪНЦЕ, Зед, оставен да чака край палатката, където Сестра Тахира току-що бе внесла малко сандъче, едва се крепеше на краката си. Докато тя внимателно разопаковаше и приготвяше поредния магически предмет за разучаване, стражите стояха наблизо и обсъждаха шансовете си да пийнат бира вечерта. Не им се вярваше някакъв си мършав старец с Рада’Хан около врата и ръце, вързани на гърба, да вземе да бяга или да им създава проблеми.

Зед се възползва от възможността да се облегне на задното колело на товарната каруца. Единственото му желание беше да легне и да заспи. Погледна крадешком назад към Ейди. Тя му отвърна с кратка, насърчителна усмивка.

Каруцата, на която се бе опрял, беше пълна с вещи, плячкосани от Кулата, които тепърва щяха да разпознават. Зед знаеше, че е еднакво вероятно каруцата зад него да съдържа както най-обикновени магически вещи за забава или обучение на деца, така и предмет, който притежава силата в едничък миг да дари Джаганг с така жадуваната победа.

Част от плячкосаното от Кулата беше непознато за Зед. Това бяха предмети, стояли заключени зад щитове, през които магьосникът така и не успя да премине. Дори старите магьосници, живели в Кулата по времето, когато Зед бе дете, не бяха успели да пробият много от щитовете. Но хората, които нападнаха и плячкосаха Магьосническата кула, не притежаваха нито искрица от магията, така че явно древните щитове, стояли на местата си в продължение на хилядолетия, не представляваха пречка за тях. Това място, което Зед познаваше толкова добре, беше преобърнато с краката нагоре. В известен смисъл с този вандалски акт беше поставен краят не само на Магьосническата кула с досегашното и предназначение и смисъл, но беше си отишъл и един начин на живот, бе залязла цяла една епоха.

Вещите от Кулата, които Зед беше видял досега, не можеха да помогнат на Джаганг да спечели войната. Два-три от предметите, веднага прибрани обратно в предпазни сандъчета, старият магьосник не бе виждал никога преди. Доколкото знаеше, можеха да се окажат изключително опасни. Де да можеше да ги унищожи, преди някоя от Сестрите на мрака да е открила как действат.

Зед вдигна глава и забеляза един от елитните гвардейци, облечен в кожени доспехи и ризница, да спира недалеч, очевидно погълнат от нещо. Връхчето на дясното му ухо липсваше, изрязано във формата на буквата V, така както някои фермери маркираха свинете си. Въпреки че носеше униформата на елитен гвардеец, ботушите му бяха различни. Когато онзи се озърна, Зед забеляза, че лявото му око не се отваря колкото дясното. В същия миг войникът се отдалечи към патрулните отряди.

Докато Зед наблюдаваше жужащия кошер от войници, Сестри и всякаква паплач, продължаваха да го преследват все същите видения на хора от миналото му, на негови познати. Не му беше приятно да се чувства преследван от подобни блуждаещи образи: илюзии, родени от един разум, който — в резултат на продължителното безсъние и постоянното напрежение — започваше да му изневерява. Лицата на някои от елитните гвардейци му се струваха натрапчиво познати. Обясняваше си го с факта, че ги срещаше вече дни наред и явно беше запомнил физиономиите им.

Една Сестра в далечината, явно забързана нанякъде, също му се видя странно позната. Може би и нея е видял тук, в лагера — сигурно. В последно време срещаше доста Сестри и нито една от тях не му стана симпатична. Напомни си, че не бива да губи съзнание.

Едно от пленените момиченца, охранявано от едър здравеняк, погледна към Зед и му се усмихна, щом погледите им се срещнаха. Не бе очаквал да види усмивка на лицето на едно уплашено дете, попаднало в целия този хаос от войници, пленници и военни мероприятия. Явно детето просто не осъзнаваше, че е доведено в лагера, за да бъде изтезавано при нужда, за да си гарантират хората на Джаганг, че Зед ще им каже всичко, което знае. Магьосникът отвърна поглед от дългата и руса косица, падаща на вълни по раменете и, от красивото и, странно познато лице. Шантава работа — откъдето и да го погледнеш.

Сестрата с кривия нос се показа от палатката.

— Водете ги — нареди троснато тя.

Четиримата стражи мигом се отзоваха, двамата сграбчиха Ейди, другите двама — Зед. За здравеняци като тях не представляваше проблем да носят мършавия Зед.

Повлякоха го за ръцете, като краката му едва докосваха земята. Вмъкнаха го в палатката, засилиха го към масата, завъртяха го и го тръснаха върху един стол с такава сила, че въздухът излезе от дробовете му със свистене.

Зед затвори очи с разкривено от болка лице.

Защо просто не го убият, та да не отвори очи никога повече. Но убиеха ли го, щяха да изпратят главата му на Ричард. При мисълта каква болка ще причини това на внука му го побиха тръпки.

— Е? — попита сестра Тахира.

Зед отвори очи и съзря предмета в центъра на масата пред него.

Дъхът му секна.

Примигна, твърде смаян, за да диша.

Видя пред себе си конструктивна магия, наречена залезно заклинание.

Зед преглътна. Явно никоя от Сестрите не го бе отваряла. Не, изключено е да са го отваряли. Иначе сега не би седял в палатката.

На масата пред него стоеше кутийка, побираща се в шепа. Имаше формата на разрязано на две половини стилизирано слънце — полудиск, от който излизаха шест лъча. Изобразяваше слънце, което залязваше зад хоризонта. Кутийката лъщеше в светложълто. Лъчите също бяха жълти, но с оранжеви, зелени и сини кантове.

— Е? — повтори Сестра Тахира.

— Ами…

— Какво е това? — попита тя, забила поглед в тефтера си, не в жълтата кутийка.

— Ами… не знам, май не си спомням — заекна Зед.

— Не ме карай да… — Сестрата явно губеше търпение.

— Ами да! — възкликна той, като се постара гласът му да звучи небрежно. — Сега си спомням. Това е пееща магическа кутийка.

Дотук беше вярно. Сестрата продължаваше да чете нещо в тефтера си. Зед хвърли поглед назад към пейката, на която седеше Ейди. По очите и позна, че е доловила промяната в поведението му, предвещаваща, че нещо ще се случи. Надяваше се Сестрата да не е чак толкова наблюдателна.

— Музикална кутия, значи — промърмори Сестрата, вглъбена в списъка с магически предмети, който четеше.

— Точно така. Кутийка със заклинание, което произвежда музика. Като се вдигне капачето, излиза мелодия. — По врата и надолу по гърба му пролазиха капки пот. Преглътна и се постара да се стегне, за да проличи напрежението в гласа му. — Отвори я и ще видиш.

— Ти я отвори — подозрително надзърна Сестрата над ръба на тефтера.

— Ами… не мога. Ръцете ми са вързани на гърба.

— Пробвай със зъби.

— Със зъби ли?

Сестрата побутна жълтата кутийка с писалката си.

— Точно така — със зъби.

Разчиташе именно на нейната мнителност, но сега трябваше да внимава да не преиграе. Завъртя език в устата си, за да събере малко слюнка. С кръв щеше да стане по-добре, но знаеше, че ако ухапе устната си от вътрешната страна, Сестрата ще се усъмни. Кръвта беше известен катализатор.

Преди Сестрата съвсем да е изгубила търпение, Зед побърза да се наведе напред и да обгърне кутийката с устни. Искаше да подхване отрязаната страна на слънчевия диск с долните си зъби, а с горните да закачи някой от заострените лъчи. Де да можеше да отвори уста още съвсем, съвсем мъничко. Сестра Тахира натисна главата му надолу. Точно толкова му трябваше, за да захапе капака.

Повдигна го, но вместо да се отвори само той, от масата се вдигна цялата кутийка. Зед тръсна глава и капакът най-сетне се отдели. Зед го сложи встрани.

Ако залезното заклинание не бъде отключено от крадеца, изнесъл го от Кулата, то можеше да бъде задействано само от магьосник, когото магията разпознава. Бързо, преди Сестрата да го е видяла, Зед капна малко слюнка в кутията, за да активира магията.

Щом мелодията зазвуча, за малко да припадне. Действаше. Магията не беше изгубила силата си. Зед надзърна към процепа на входа. Слънцето захождаше.

Прииска му се да скочи и да затанцува на веселата мелодийка. Да изкрещи от възторг. Макар да знаеше, че скоро ще умре, се почувства неописуемо. Още малко и край на мъките му. Съвсем скоро всички откраднати магически предмети щяха да бъдат унищожени, а Зед щеше да бъде мъртъв. Нямаше да могат да изтръгнат нищо от него. Щеше да остане верен на делото.

Жалко, че пленените семейства, които използваха, за да го накарат да им съдейства, също щяха да умрат, но поне щеше да им спести страданията. Изведнъж го обзе болезнена тъга — сети се, че и Ейди щеше да умре. Не искаше тя да умира, както не искаше и да страда.

Сестрата се протегна и върна капачето на мястото му.

— Трогателно.

Музиката спря, но все едно. Магията бе задействана. Мелодията беше само за потвърждение. И предупреждение — да бягаш надалеч. Е, последното нямаше как да стане.

Вече нямаше значение.

Сестра Тахира грабна със замах жълтата кутийка.

— Това го връщам обратно. — Наведе се към Зед. — Докато ме няма, ще заповядам на стражите да доведат следващото момиченце. Искам хубавичко да я разгледаш и да си помислиш какво ще и сторят мъжете в съседната палатка — при това без да им мигне окото, — ако продължаваш да упорстваш и да ни губиш времето.

— Ама аз…

Не успя да довърши изречението си, защото тя използва Рада’Хан, за да го прониже с изгаряща болка, която пропълзя от тила надолу към хълбоците му. Зед нададе вик и се изви на дъга; за малко да загуби съзнание. Свлече се обратно на стола с отметната назад глава. Нямаше сили да я изправи.

— Елате с мен — заповяда Сестра Тахира на стражите. — Ще имам нужда от помощ. Гвардеецът, който ще доведе момичето, ще ги наглежда за малко.

Задъхан от нестихващата болка, с насълзени очи, Зед заби поглед нагоре. Покривалото се вдигна и отвън нахлу светлина. Върху платнището се откроиха сенките на Сестрата и четиримата стражи, които се отдалечиха, вместо тях вътре влезе гвардеецът с момичето. Зед не сваляше очи от тавана — не искаше да поглежда още едно детско личице.

Накрая, щом болката стихна, той се поизправи на стола.

В палатката беше влязъл едър мъжага в кожената униформа на гвардеец от елитните части, с ризница и широк колан, на който висеше пълен набор от оръжия; пред него стоеше русоляво момиченце. Същото, което се беше усмихнало на Зед. Магьосникът затвори очи за миг, потиснат от болезнената мисъл какво щяха да сторят на бедното дете, чието лице така му напомняше на някого.

Когато погледна отново, малката пак му се усмихна. После му смигна.

Зед зяпна. Детето повдигна рокличката си на цветя, колкото той да забележи двата ножа, привързани с ремък о двете и бедра. Зед мигна няколко пъти, за да се увери, че не сънува. Вгледа се в усмихнатото и лице.

— Рейчъл…?

Тя грейна.

Зед вдигна очи да огледа мъжагата, който я охраняваше.

— Добри духове… — прошепна. Беше граничният надзирател.

— Чувам, че си загазил — каза Чейс.

За миг Зед беше убеден, че наистина халюцинира. После разбра защо Рейчъл хем му се струва позната, хем е толкова различна. Бяха изминали повече от две години и половина от последния път, когато я видя. Русата и коса, преди късо подстригана, сега беше дълга. Освен това малката беше с близо две глави по-висока.

— Доколкото те познавам, Ейди, проблемите ти ще да се дължат изцяло на нашия приятел Зед — констатира Чейс, затъкнал палци зад широкия си кожен колан.

Магьосникът погледна през рамо. На лицето на Ейди грееше прелестната и усмивка, в очите и блестяха сълзи. Не си спомняше кога за последно я бе видял да се усмихва.

— Той бъде способен носи всякакви неприятности — обясни тя на граничния надзирател.

Зед не беше виждал стария си приятел Чейс от две години и половина. Именно Чейс ги бе завел двамата с Ричард при Ейди, за да им покаже старата чародейка пътя през границата, която Мрачният Рал малко след това разруши. Макар Чейс да беше по-голям от Ричард, той бе сред най-скъпите и най-верните му приятели.

— При мен дойде един по-възрастен колега граничен надзирател Фридрих — заобяснява Чейс. — „Господарят Рал“ го бил изпратил в Кулата, за да ви предупреди за някаква опасност. Ричард му бил разказал за мен и понеже вас ви нямало, а Кулата била превзета, Фридрих тръгнал към Западната земя да ме търси. Граничните надзиратели винаги могат да разчитат един на друг. И така, с Рейчъл решихме да дойдем и да отървем мършавата ти кожа.

Зед хвърли поглед към слънчевата светлина, проникваща през тесния процеп на палатката.

— Трябва да се махате оттук, преди да е залязло слънцето. Иначе ще загинете. Бързо! Бягайте, докато можете.

— Не съм бил толкова път дотук, за да тръгна накрая без вас! — изгледа го изпод вежди Чейс.

— Но ти не разбираш…

В същия момент в палатката се вряза острие на нож, което разряза платнището до долу. През прореза се промуши елитен гвардеец. Зед се ококори насреща му в почуда. Войникът му изглеждаше познат, но в същото време в него имаше нещо странно.

— Не! — извика Зед към Чейс, който моментално посегна към брадвата, висяща на бедрото му.

— Да не си мръднал — изсъска новодошлият. — Отвън пази един, дето ще те прониже с меча си, преди да си помислил да помръднеш.

— Капитан Зимер! — зяпна Зед.

— Аз съм, разбира се. Дошъл съм да ви измъкна.

— Но… но ти си с черна коса!

Капитанът го заслепи с характерната си заразителна усмивка.

— Боядисах се със сажди. Не е много разумно да си рус в лагера на Джаганг. Дошъл съм да ви спася.

Зед не можеше да повярва на очите си.

— Всички трябва да се махате оттук! Бързо, преди да е залязло слънцето. Изчезвайте!

— Това ли сте всички? — попита Чейс капитана.

— Има още двама-трима. А вие сте…?

— Стар приятел — обясни Зед. — Моля ви…

В този момент отвън се чуха викове и крясъци. Капитан Зимер се втурна към изхода. В палатката надникна нечия глава.

— Не сме направили нищо — отвърна той на незададения въпрос в погледа на капитана.

В далечината се чуха викове „Убиец!“.

Капитан Зимер скочи към Зед и пъхна ключ в белезниците. Отключи ги. Магьосникът най-сетне можеше отново да движи свободно ръцете си. Капитанът се втурна към Ейди, за да освободи и нея, а тя се изправи и се обърна с гръб към него.

— Удобен момент да изчезваме — обади се Рейчъл. — Да се възползваме от настъпилия хаос и да се махаме оттук.

— Мозъкът на дружината — ухили се Чейс.

Първото, което направи Зед, след като разкърши схванатите си ръце, беше да коленичи и да прегърне Рейчъл. Не можеше да намери думи, но не беше и нужно. Прегръдката на тънките и ръчички около врата му казваше много повече.

— Липсваше ми, Зед — прошепна момиченцето в ухото му.

Навън цареше невъобразима суматоха. Едни крещяха заповеди, други тичаха презглава, в далечината отекваше метален звън.

В палатката влетя Сестрата. Видяла Зед без белезници, мигновено го прониза с мълниеносна болка, която изпрати през яката му. Внезапният удар го повали на земята.

В същия миг зад Сестра Тахира изникна друга Сестра. Беше млада, с руса коса и раздърпана кафява вълнена рокля. Сестра Тахира се завъртя около себе си. Онази я беше зашлевила с такава сила, че за малко да я просне на земята. Без да губи нито секунда, Сестра Тахира освободи мощен поток от сила, която изпълни палатката с ослепителна светлина. Но вместо младата Сестра да излети през изхода, както Зед очакваше, Тахира извика и се строполи на земята.

— Падна ли ми! — изръмжа русата и затисна с крак врата на Сестра Тахира, като я прикова към пода.

— Рикка!? — възкликна смаяно Зед.

Онази се завъртя и застана срещу Чейс с насочен към него Агиел.

— Рикка? — провикна се от другия край на палатката капитан Зимер. Удиви го не само неочакваната среща, но и видът и — със свободно разпусната дълга коса вместо с характерната за всяка Морещица стегната руса плитка.

— Зимер? — Тя се втренчи намръщено в черната му коса. — Какво правиш тук?

— Аз ли какво правя тук? Въпросът е ти какво правиш тук? — Махна с ръка към одеждите и. — И какво си облякла?

Рикка се ухили закачливо, както си и беше навикът.

— Униформа на Сестра.

— На Сестра ли? На коя Сестра? — попита Зед.

— На онази, дето не искаше да си дава униформата — вдигна рамене Рикка. — За което заплати с главата си. — Рикка дръпна долната си устна. — Виждате ли? Зае ми и халката си. Поразчекнах я малко и си я закачих, та да изглеждам досущ като истинска Сестра.

Рикка издърпа Сестра Тахира за косата и я блъсна към Ейди.

— Сваляй тази гадост от врата и!

— В никакъв случай няма да…

Рикка заби Агнела си под брадичката на Сестрата. От долната устна на Тахира бликна кръв, която я задави, докато жената отчаяно се опитваше да си поеме дъх.

— Казах ти да махнеш това нещо от врата на Ейди. И повече да не си посмяла да ми възразяваш!

Сестра Тахира пролази към Ейди, за да изпълни заповедта на Морещицата.

Чейс вдигна юмруци на хълбоците си и изгледа Зед, който все още седеше на земята.

— Е, какво си намислил? Да теглиш чоп на кой да окажеш честта да те освободи? — Мътните ви взели, хора, не чувате ли какво ви говоря? Трябва да изчезвате оттук!

— Стига, Зед! — закани му се с пръст Рейчъл. — Пред деца не се говорят такива думи и ти го знаеш.

Онемял от изненада, Зед изгледа ококорено Чейс.

— Знам — въздъхна граничният надзирател. — И на мен не ми е леко с нея.

— Слънцето скоро ще залезе! — изрева Зед.

— Наистина би било по-добре да изчакаме залеза — обади се капитан Зимер. — По-лесно ще се измъкнем от лагера по тъмно.

Палатката се изпълни с жужене, а въздухът завибрира. После се чу кратко металическо изпукване и Ейди извика от облекчение, когато яката около врата и падна.

— Никой ли не ме чува? — Зед се изправи на колене и размаха юмрук: — Задействал съм залезно заклинание.

— Моля? Какво си задействал? — поинтересува се Чейс.

— Залезно заклинание! Предпазваща магия от Кулата. Един вид щит. Когато усети, че другите щитове са пробити и липсват охранявани предмети, това заклинание се намества сред откраднатото. Когато крадецът го отвори, за да види какво има вътре, магията се активира. При първия залез заклинанието изригва и унищожава всичко плячкосано.

— Глупак такъв! — размаха насреща му юмрук Сестра Тахира.

— Май наистина трябва да се махаме — каза Рикка и го хвана за ръката.

— В такъв случай, дръж се — додаде Чейс и го сграбчи за другата ръка.

Зед се освободи и от двамата и им посочи залязващото слънце, което проблясваше през прореза, направен от капитан Зимер.

— Само след броени мигове всичко наоколо ще бъде опожарено.

— В какъв радиус? — попита капитанът.

— Може да избие хиляди — разпери ръце Зед. — Няма да разруши целия лагер, но поне тази част ще бъде изравнена със земята.

Всички заговориха в един глас, но Чейс ги надвика и сърдито им кресна да замълчат.

— Чуйте ме всички. Ако се държим като бегълци, ще ни хванат. Капитане, вие и хората ви тръгвате с мен. Ще се престорим, че Зед и Ейди са наши пленници. Както и Рейчъл — с нея вече пробвахме и благодарение на този номер проникнахме в лагера. Бях чул, че държат деца като заложници. — Посочи Рикка и Сестра Тахира. — Те също тръгват с нас; ще бъдат Сестрите, които отговарят за пленниците освен нас, гвардейците.

— Искаш ли първо да свалим яката от врата ти? — обърна се Рикка към Зед.

— Сега няма време за това. Да тръгваме.

— Чакай! — Ейди го сграбчи за ръката.

— Какво има?

— Чуй ме, старче. Околните палатки бъдат пълни със семейства и деца. Всички те ще умрат. Вие вървете. Доберете се до Кулата. Аз бъда измъкна невинните хора оттук.

Планът и не се хареса на Зед, но той знаеше, че да спориш с Ейди е безсмислено, пък и нямаше време.

— Тогава се разделяме на две — отсече капитан Зимер. — Аз и хората ми, в ролята си на стражи, ще измъкнем мъжете, жените и децата и ще се върнем при армията ни заедно с Ейди.

Рикка кимна.

— Предай на Вирна, че отивам да помогна на Зед да си върнем Кулата. Закрилата на една Морещица няма да му е излишна.

Огледаха се, за да видят дали всички са съгласни. Никой не възрази. Изглежда най-накрая стигнаха до споразумение.

— Решено — каза Зед. Прегърна Ейди и я целуна по бузата. — Пази се! И кажи на Вирна, че ще си върна Кулата. Ти и помагай да опазите проходите.

Ейди кимна в отговор.

— Ти също се пази. И слушай Чейс — той бъде добър човек, щом бил толкоз път, за да спаси теб.

Зед се усмихна, но в следващия миг ахна с глас, щом Чейс го сграбчи за робата и го дръпна навън.

— Слънцето ще залезе всеки миг, трябва да се махаме. И не забравяй, че си пленник.

— Тая роля я владея добре — измърмори недоволно Зед, докато го влачеха като чувал с картофи. Усмихна се на Ейди, която пътьом го изпращаше с поглед. Тя му прати една последна усмивка в отговор и изчезна.

— Чакайте! — извика Зед. Бързо се протегна към една от каруците и извади предмет, който явно бе решил, че не бива да бъде унищожен. Пъхна го в джоба си. — Готово, да тръгваме.

В целия лагер цареше хаос. Елитни гвардейци в пълна бойна готовност и с извадени оръжия тичаха към шатрите на командния състав. Други бягаха към обръча от барикади. Тръби свиреха тревога и раздаваха всевъзможни кодирани заповеди. Зед очакваше всеки миг да ги спрат, за да бъдат отведени за разпит.

Вместо да позволи това да се случи, Чейс се протегна и дръпна един забързан войник.

— Какво чакаш? Моментално ми осигури защита за тези пленници, докато ги заведа на сигурно място! Императорът ще ни откъсне главите, ако ги изпуснем!

Войникът набързо събра няколко човека и обгради Рикка, Сестра Тахира, Чейс, Рейчъл и Зед. Рейчъл убедително пищеше от страх. За още по-голяма достоверност Чейс сегиз-тогиз я разтърсваше и и крясваше да млъкне.

Зед хвърли поглед назад към слънцето, което вече докосваше хоризонта. Изръмжа на Рикка, която вървеше пред него, да ускори крачка.

Намръщените войници на барикадите ги огледаха внимателно и отвориха обръча си, за да ги пуснат. Задачата им беше да спират всеки, който иска да проникне в централната част на лагера, така че за момент се объркаха, като видяха голяма група от техните, заедно с пленници, да се отправя навън. Един се осмели да пристъпи напред и да попита какво става.

Чейс препречи пътя му с ръка.

— Идиот! Махни се от пътя ни! Заповед на императора!

Онзи се намръщи още повече и изпрати с поглед процесията, която се изниза покрай него. Докато се колебаеше какво да направи, те бяха вече отминали и заминали и потънаха в периферията на лагера. След броени мигове вече бяха далеч от централната част с императорските шатри.

Забелязали Рикка, която вървеше най-отпред, някои от редовите войници понечиха да препречат пътя им. Красива жена в тази част на лагера направо си търсеше белята. Насърчени от хаоса сред командването, войниците явно бяха решили да се възползват от случая. Рикка и Чейс продължаваха да поддържат бързото темпо. Войниците, неприлично ухилени, се опитваха да ги спрат. Един, на когото липсваха два предни зъба, пристъпи пред другарите си. Закачил палец в колана си, вдигна другата си ръка.

— Я чакайте! Надявам се, че дамите няма да откажат да ни погостуват.

Както си вървеше, Рейчъл бръкна под рокличката си и издърпа единия нож. Светкавично, без дори да се обърне, го метна назад през рамо. Чейс го улови във въздуха и с плавно движение, без да спира, го запрати срещу беззъбия. С тъп звук ножът се заби до дръжката в челото му.

Докато онзи се олюляваше, Рейчъл направи същото и с втория нож, мятайки го през рамо. Чейс улови и него и не се поколеба да го използва по предназначение. Когато и втори войник се свлече безжизнен на земята, останалите отстъпиха и забързаната групичка се вряза сред тях. Кървавите разпри не бяха рядкост в Императорския орден.

Макар да виждаха, че имат насреща си елитни гвардейци, войниците, окрилени от численото си превъзходство, нямаха намерение да изпуснат възможността да се възползват от красивата жена, попаднала сред тях. Затегнаха обръча си около групичката.

Зед хвърли бърз поглед назад.

— Сега! Всички долу!

Рикка, Чейс, Рейчъл и самият Зед се хвърлиха по очи в пръстта.

Всички наоколо замръзнаха в изненада. Войниците, които ги съпровождаха, извадили оръжия в очакване на предстоящия бой, също спряха и се заоглеждаха объркани.

Сестра Тахира използва възможността и извика:

— Помощ! Тези хора са…

Всичко избухна в ослепителна бяла светлина.

Миг по-късно земята се разлюля от гръмовен тътен. С оглушителен рев изригна стена от отломки.

Във въздуха се разхвърчаха тела. Някои бяха посечени от летящи предмети. Елитните гвардейци, които ги ескортираха, бяха отнесени от ударната вълна.

Сестра Тахира бе застанала с лице към мълнията. Насреща и с шеметна скорост се носеше колело от каруца, което я блъсна в гърдите, разсичайки я на две. Окървавеното колело продължи напред, без дори да забави скоростта си. Раздробеното тяло на сестрата се разпиля в пръстта, размесено с останките от още безчет трупове.

На фона на заглъхващия грохот се разнесоха предсмъртните викове на тежко ранени хора, осветени от последните лъчи на залязващото слънце.

Зед силно се надяваше, че Ейди е успяла да избяга.

Чейс го дръпна за робата и го вдигна на крака, а с другата си ръка грабна Рейчъл. Рикка хвана стария магьосник за другото рамо и го повлече напред. Подкрепян от двамата си спасители, Зед потъна в касапницата отпред.

Рейчъл зарови лице в рамото на Чейс.

Зед тъкмо се канеше да сгълчи здравеняка, че е научил едно момиченце да върти ножове, когато си спомни, че той лично бе наредил на граничния надзирател да предаде на малката всичките си умения.

Рейчъл му беше слабост. Зед искаше да бъде подготвена за всичко, което може да и поднесе животът.

— Трябваше да ме оставиш да накарам Сестрата да свали тази яка от врата ти, докато все още имахме възможност — подвикна му Рикка тичешком.

— Ако се бяхме помотали още малко, сега щяхме да сме в центъра на експлозията — отговори Зед.

— Така си е — съгласи се Рикка.

Забавиха ход, за да си поемат дъх. Навсякъде около тях тичаха хора. Сред настаналото объркване и хаос никой не обърна внимание, че тези четиримата всъщност бягат. Докато забързано си проправяха път през огромния лагер на Императорския орден, Зед прегърна Рикка през рамо и я притегли към себе си.

— Благодаря ти, че дойде да ми спасиш живота.

Тя му хвърли хитра усмивка.

— Нима можех да те оставя на онези свине — след всичко, което направи за нас! Освен това Господарят Рал си има Кара. Сигурна съм, че ще бъде доволен дядо му също да има Морещица за охрана.

Зед беше прав. Светът наистина се бе обърнал наопаки.

— Скрили сме коне и провизии — каза Чейс. — На излизане ще трябва да намерим кон и за Рикка.

Рейчъл надникна над рамото на Чейс, обвила с ръце врата му. Погледна Зед намръщено и сериозно прошепна:

— Малко е сърдит, защото трябваше да си остави всичките оръжия и да дойде почти невъоръжен.

Зед мерна бойната секира, висяща на бедрото на Чейс, меча от другата му страна и двата ножа на кръста му.

— Да, съгласен съм, че чувството на беззащитност може да направи човек раздразнителен.

— Не ми харесва това място — прошепна Рейчъл в ухото на Чейс.

Той я потупа по гърба, а тя отпусна глава на рамото му.

— Скоро ще си бъдем обратно в гората, мъничката ми. Сред всичките писъци и вилнеещата наоколо смърт това бе най-милата гледка, която Зед можеше да си представи.

Петдесет и четвърта глава

ВИРНА СПРЯ И ИЗЧАКА приближаващия към нея в тъмното патрул. Хвана по-изкъсо юздите на коня си, в случай че животното се подплаши.

— Може би ни нападат, Прелате — задъхано изстреля войникът, явно притеснен.

— Какво имаш предвид? Какво става? — попита намръщено тя.

— Нещо се приближава по пътя — посочи войникът назад към прохода Добин. — Май е каруца.

Врагът ги държеше постоянно нащрек — хора, които се промъкват в тъмнината; омагьосани коне, диво препуснали към щитовете, за да ги пробият; безобидни на вид покрити каруци, в които се спотайват стрелци; бурни ветрове, изпратени посредством специални заклинания.

— Понеже вече е тъмно, според командира тая каруца е доста подозрителна и не бива да рискуваме.

— Звучи разумно — отвърна Вирна.

Беше време да се връща в лагера. Лично обиколи постовете, за да се убеди със собствените си очи в надеждността на защитите им, да нагледа патрулите, преди дежурните да са се върнали в лагера за вечерната сбирка, където щяха да рапортуват за изминалия ден.

— Командирът предлага да унищожим каруцата, преди да се е приближила прекалено. Потърсих някоя свободна Сестра, но не намерих наблизо, Прелате. Ако не ви се занимава, можем да накараме хората горе да пуснат скален къс върху каруцата и да я разбият.

Вирна бързаше да се върне в лагера за срещата с офицерите.

— Предай на командира си да постъпи, както счита за уместно.

Войникът отдаде чест със свит пред гърдите юмрук.

Вирна обърна коня си и сложи крак на стремето. Нима онези от Императорския орден наистина се надяват Д’Харанската армия да пусне в лагера си цяла каруца, и то през нощта? Със сигурност не са толкова глупави да смятат, че няма да бъде забелязана в тъмното. Тя спря и погледна към отдалечаващия се вече войник.

— Чакай! — Мъжът спря и се обърна. — Размислих. Ще дойда с теб.

Глупаво беше да използват заредените в готовност скални блокове. Ще им потрябват в случай на внезапна масирана атака срещу прохода. Няма смисъл да си изиграят козовете предварително.

Тя последва войника нагоре по пътеката към наблюдателния пост, където го чакаха останалите от патрула. Очите им шареха между дърветата. На светлината на изгряващата луна пътят долу под тях блестеше като сребърна нишка.

Вирна вдъхна дълбоко успокояващия аромат на елите, загледана в сребристия път, по който се приближаваше покрита каруца, теглена с мъка от един кон. Стрелците напрегнато чакаха в пълна готовност. Отстрани стоеше покрит фенер в случай, че се наложи да изпратят горящи стрели, за да запалят каруцата.

Не се виждаше кой пътува вътре. Според Вирна празна каруца си беше доста подозрително. Спомни си за онова странно съобщение от Ан — да пуснат празната каруца да мине.

Само че нали вече пуснаха една каруца. Вирна си спомни, че момиченцето, донесло съобщение от Джаганг, бе дошло по същия път и по същия начин. Сърцето и се сви при мисълта, че това може би е ново съобщение от императора.

Може би са главите на Зед и Ейди.

— Не стреляйте — извика към стрелците. — Пуснете я да мине, но бъдете в готовност, в случай че е капан.

Вирна се спусна надолу по тясната пътека между дърветата. Застана зад прикритието на един смърч и зачака. Когато каруцата се приближи достатъчно, Вирна направи малък отвор в метнатата над прохода защитна мрежа, изтъкана от нея и другите Сестри. В магическата плетка бяха заложили всевъзможни отвратителни магически капани. Проходът не бе голям и един щит бе достатъчен, за да го охранява. Освен това по тясната пътека можеха да минат ограничен брой нападатели, така че бе сравнително лесен за удържане дори и без помощта на мощния щит.

Каруцата мина и Вирна веднага запълни отвора. Изчакаха да се приближи достатъчно и един от мъжете, скрити зад дърветата, изскочи на пътя точно пред коня. В същия миг десетки стрелци от двете и страни опънаха лъковете си в готовност. Вирна бе готова с нова магическа мрежа и се канеше да я хвърли при най-малката опасност.

Платнището на каруцата се отметна. Показа се момиченце. Същото дете, което бе донесло съобщението предишния път. Лицето му засия при вида на Вирна. Беше я познало.

Сърцето на Вирна спря да бие за миг при мисълта за съобщението, което предстоеше да получи.

— Водя приятели — изчурулика малката.

Хората, налягали отзад в каруцата, вдигнаха изцяло чергилото и се изправиха. Бяха семейства с изплашените си деца.

Вирна примигна от изненада, като видя Ейди, на която няколко души помогнаха да се вдигне. Чародейката изглеждаше на ръба на силите си. Прошарената и черна коса не бе грижливо сресана на път в средата както обикновено, а повече приличаше на чорлавия кошер на Зед.

Вирна се втурна да помогне на старата жена.

— Ейди! О, Ейди, толкова се радвам да те видя!

— Аз също бъда безкрайно щастлива, Вирна — усмихна се старата чародейка.

Вирна обходи с поглед хората в каруцата, с все още разтуптяно от лошо предчувствие сърце.

— Къде е Зед?

— Той също избяга.

Вирна затвори очи в мълчалива благодарствена молитва, но отново бързо ги отвори.

— Щом е избягал, тогава къде е?

— Бъде тръгнал към Кулата в Ейдиндрил — отвърна Ейди с дрезгавия си глас. — Кулата бъде завзета.

— Чухме.

— Старецът бъде решен да си я върне.

— Доколкото познавам Зед, не завиждам на онзи, който ще се опита да му попречи.

— Рикка бъде с него.

— Рикка! Какво е търсила Рикка в лагера на Джаганг? Изрично и забраних! — Вирна се усети как са прозвучали думите и. — Мислехме, че няма смисъл, че няма да успее да ви освободи и само ще я загубим напразно.

— Рикка бъде Морещица. Никой не решава вместо нея.

— Е, въпреки че не биваше да го прави, сега, като те виждам отново и като знам, че Зед също е избягал, се радвам, че онази твърдоглава жена не ме е послушала.

— И капитан Зимер бъде тръгнал обратно.

— Капитан Зимер!

— Да, той и негови хора също бъдат решили да ни спасяват. Бъдат тръгнали заедно с нас насам, но те бъдат невидими в нощта, както умеят. — Ейди махна с ръка към околните дървета. — Сигурно бъдат някъде тук, каруцата бъде под тяхната закрила през целия път. Капитанът бъде искал да се погрижи врагът да не ни спре и плени отново. Бъде загрижен за нашата безопасност.

Капитанът и отрядът му си имаха цяла система от тайни сигнали, благодарение на които преминаваха прохода, без да бъдат нападнати погрешка от собствените си хора или от Сестрите. Действията на капитан Зимер и отряда му в повечето случаи бяха извън подчинението на генералното командване. Калан го бе замислила така, за да могат да изпълняват специални задачи по собствено усмотрение. Понякога това водеше до непредвидени последствия, но като цяло тези мъже надхвърлиха и най-смелите очаквания на всички.

— Зед заръча бъда от помощ на тези люде да избягат. — Ейди погледна Вирна многозначително. — Но бъдат още много, на които не успяхме да помогнем.

Вирна погледна хората, сгушени в каруцата.

— Мога само да си представя какво причинява Джаганг на хора като тях.

— Не — каза Ейди. — Едва ли бъдеш могла.

Вирна прехвърли разговора към още по-болезнена тема.

— Джаганг успя ли да намери нещо в Кулата, което да използва срещу нас?

— Не бъде. Зед бъде задействал магия, която унищожи всичко плячкосано. Сърцето на лагера им бъде взривено.

— Имаш предвид магия като онази в Ейдиндрил, дето погуби хиляди врагове?

— Не чак такава, но достатъчно силна, за да бъде голямо разрушение и убие важни хора — сред тях бъдат дори някои от Сестрите на Джаганг, струва ми се.

Доскоро Вирна не би повярвала, че ще дойде ден, когато ще посрещне с радост новината за смъртта на някоя Сестра на светлината. Тези жени бяха под абсолютния контрол на пътешественика по сънищата. До такава степен, че дори когато имаха възможност да се освободят, бяха толкова уплашени, че не посмяха да се доверят на спасителите си. Бяха избрали да останат робини на Джаганг.

На Вирна внезапно и хрумна нещо и тя сграбчи Ейди за робата.

— Възможно ли е магията на Зед да е погубила и Джаганг?

Ейди отвърна очи назад към прохода Добин и лагера на Императорския орден.

— Де да те бъда зарадвала, Прелате, но тъкмо преди да бягаме насам, капитан Зимер ми каза, че докато бъдат спасявали нас, в сърцето на лагера бъде промъкнал се похитител.

— Похитител ли? Какъв похитител? Откъде се е взел?

— Никой от нас не бъда наясно. Май бъде някой от Стария свят. Явно бъде решил твърдо да докопа Джаганг и да го убие. Бъде стигнал някак си до вътрешните барикади и убил няколко човека, за да бъде облечен в униформа на елитен гвардеец и да стигне до Джаганг. Стражите някак си бъдат разбрали, че не е техен човек. Бъдат го насекли на парчета, преди да успее да се приближи до императора. Джаганг бъде напуснал района, докато хората му проверят защитата и бъдат сигурни, че други похитители не бъдат. Много Сестри бъдат заети с проверяването на охраната. Тогава точно Зед бъде задействал залезното заклинание. Не бъдем знаели, че Джаганг го няма, но все едно. Зед бъде длъжен да използва магията, когато бъде могъл. Заклинанието бъде задействано от залеза.

Вирна кимна. За миг се беше надявала…

— Все пак важното е, че вие със Зед успяхте да избягате. Да благодарим на Създателя.

— Толкова много хора едновременно бъдат дошли да ни спасят — повдигна вежди Ейди. — Но Създателя сред тях май не си спомням да съм видяла.

Топлият ветрец разроши къдриците на Вирна.

— Така е, но знаеш какво имам предвид.

Щурчетата в гората продължаваха монотонната си свирня. Животът изглеждаше малко по-приветлив, а положението им не чак толкова безнадеждно.

— Надявам се Създателят да помогне поне на Зед и Рикка да си върнат Кулата — въздъхна Вирна.

— Зед не бъде нужда от неговата помощ — отвърна Ейди. — С него бъде един човек, също дошъл да ни избави. Чейс бъде стар приятел на нас със Зед и на Ричард. Той бъде накара онези в Кулата да се молят за закрилата на Създателя.

— Тогава ни остава само да чакаме деня, в който ще си върнем Кулата и Джаганг ще изгуби всяка надежда да получи помощ в превземането на проходите към Д’Хара.

Вирна махна с ръка на четирите семейства в каруцата да се приближат.

— Добре дошли в Д’Хара — приветства ги тя. — При нас ще бъдете в безопасност.

— Благодаря ви, че ни помогнахте да се измъкнем — каза един от мъжете, като сведе глава пред Ейди. — Толкова ме е срам, че си мислех за вас толкова ужасни неща.

Ейди се усмихна вътрешно и го стисна за рамото с тънките си пръсти.

— Така е. Но не бъде ви виня затова. Момиченцето, което беше донесло съобщението от Джаганг предния път, задърпа Вирна за полите на дрехата.

— Това са мама и татко. Казах им колко бяхте добра с мен.

Вирна клекна и прегърна детето.

— Добре дошла отново, миличка. Добре дошла отново.

Петдесет и пета глава

С ВСЯКА ЕФИРНА ВЪЗДИШКА НА ВЯТЪРА сред клоните под зеления балдахин на дърветата падаха тънки лентички сребриста лунна светлина, които се стрелваха в мрака като бродещи призраци. Калан се огледа, напрегнала очи да различи тъмните силуети на дърветата и да види дали между тях няма нещо, което не би трябвало да е там. Не се чуваше свирня на щурчета, през шубраците не пробягваха дребни животинки, нощната песен на присмехулника бе секнала. Калан се взираше в тъмното, докато внимателно подбираше пътя си по мъхавата земя, за да избегне било то дупки и пукнатини из каменистите участъци, било локвички застояла вода в падинките.

Пред нея Ричард се плъзгаше през гората като сянка. На моменти сякаш съвсем изчезваше и Калан се стряскаше, че са го изгубили. Беше забранил всякакви разговори и изрично бе предупредил всички да се движат колкото могат по-тихо, но никой не успяваше да се придвижва през шубрака толкова безшумно като него.

Поради някаква причина нервите му бяха опънати като тетивата на лъка му. Усещаше, че нещо не е наред, но не знаеше какво точно. Бе красива лунна нощ сред гората, но настроението на Ричард, наред с тягостно надвисналата тишина, изпълваше всички със зловещо предчувствие.

Добре поне че небето се бе прояснило. Дъждовете от предишните дни бяха превърнали пътуването им в истински ад. Дори времето да беше меко, постоянната влага сякаш засилваше студа. И дума не можеше да става да спират за нощувка. Докато не намереха и последното шишенце с противоотрова, нямаха право на почивка.

Дозата, която изпи в Северин, подобри малко състоянието му и забави процеса, но след временното подобрение наближаваше поредната криза. От притеснение Калан съвсем изгуби апетит.

С тях бяха тръгнали над два пъти повече хора от първата им дружина, а по други маршрути към Глогинград се придвижваха още няколко пъти по толкова техни съмишленици, разделени на няколко отряда. Целта на последните бе да ликвидират по-малобройни части на Императорския орден, установили се в селищата покрай пътя. Дружината на Ричард бързаше да стигне до Глогинград възможно най-скоро, избягвайки старателно всяка среща с врага, за да изненадат Николас, преди той изобщо да е разбрал накъде са се отправили. Промъквайки се тайно, щяха да имат най-големи шансове да се доберат до последната доза противоотрова.

А щом я намереха, възнамеряваха да се присъединят към останалите и да нападнат заедно. Според Калан, ако можеха първо да се отърват от Николас, щеше да е много по-лесно и по-малко опасно да разбият останалите части от войските на Императорския орден. Ако можеше някак си да се добере по-близо до него, тя щеше да го докосне със силата си. Знаеше, че няма смисъл да споделя тази си идея с Ричард. Той не би и позволил за нищо на света.

Донякъде се чувстваше отговорна за страданията, които Императорският орден причиняваше на бандакарския народ. В края на краищата, ако не бе освободила Хармониите, границата, охраняваща империята им, и досега да си е на мястото. От друга страна, ако тези хора успееха да се отърват от Императорския орден, настъпилите промени щяха да им донесат една истинска, никога непредвкусвана свобода, а заедно с нея и надежда за по-добър живот.

Бе наистина вълнуващо да видят с очите си промяната, която преживяха жителите на Северин. Онази нощ Ансон, Оуен и останалите от дружината им разговаряха почти до зори с хората и им предадоха онова, на което Ричард и Калан преди това бяха научили самите тях. На сутринта след унищожаването на войниците, които бяха завладели града и държаха жителите му в плен на страха, улиците се изпълниха с пеещи и танцуващи хора. Те не само разбраха истинската стойност на свободата, но се убедиха, че досегашният им начин на живот не предлага никакви възможности за усъвършенстване и развитие.

След като Ричард разсея отколешната заблуда за мъдростта на Мъдреца и обори безсмислените догми, представяни от говорителите за истинно познание, и след като вражеските орди в града бяха избити, мъжете от Северин изразиха готовността си да помогнат за освобождаването на цял Бандакар от Императорския орден. Освободили се от наложената им насила слепота и вяра в безплодни убеждения, мнозина жадуваха сами да изградят новото си бъдеще.

Прострял ръка в тъмното, Ричард най-неочаквано я спря. Калан покри с длан разтуптяното си сърце и веднага се обърна, за да даде знак на останалите да спрат. В гората цареше мъртвешка тишина, нарушавана от време на време от едва доловимо жужене на комар.

Ричард свали раницата от гърба си, подпря я на един камък и тихо заровичка вътре.

— Какво правиш? — прошепна Калан в ухото му.

— Трябва ни огън. Имаме нужда от светлина. Предай по веригата да запалят няколко факли.

Докато Ричард вадеше огниво и кремък, Калан прошепна инструкциите на Кара, която на свой ред ги предаде назад. Скоро няколко човека се приближиха тихо с извадени факли.

Наклякаха около купчината камъни, край която бе спрял Ричард. Той взе съчка от земята и я потопи в малка кутийка, която извади от раницата си. После изтри съчката в един камък.

— Намазах го с борова смола — обясни им той. — Дръжте факлите ниско над него, така че, когато от кремъка отхвръкне искра и смолата пламне, да запали и тях.

Боровата смола, която се събираше изключително трудно, беше безценна, ако трябва да запалиш огън в дъждовно време. Дори влажна, пламваше от една искра. И гореше достатъчно силно, та да запали и мокро дърво.

В тъмнината Ричард бе в стихията си. Калан никога не го беше виждала да пали огън в подобна ситуация. Тя се вгледа напрегнато в мрака, питайки се какво ли — невидимо за всички останали — е усетил Ричард.

— Кара — прошепна Ричард, — предай на всички да извадят незабавно оръжията си.

Без да губи време, Кара се обърна да предаде заповедта. Последва безкраен миг тишина, нарушавана единствено от мекия звук на приплъзващ се в кожа метал.

— Готови сме — наведе се най-накрая Кара към Ричард, след като бе получила потвърждение, че всички са изпълнили нареждането.

— Това важи и за вас — нареди Ричард на Калан и Дженсън.

Калан издърпа меча си, а Дженсън — камата със сребърна дръжка, инкрустирана с буквата „Р“, символа на династията Рал.

Ричард драсна искра. Боровата смола пламна със сърдито съскане, факлите се разгоряха и в тъмните дебри на гората лумна огън.

Заслепени от ярката светлина, всички се заоглеждаха да видят какво ги дебне в мрака.

Дъхът им секна.

От всички дървета наоколо, накацали по безбройните клони, ги наблюдаваха чернопери соколи. Бяха стотици, вперили в хората кръглите си черни очички.

В мига, последвал внезапната светлина, всичко притихна, единственото пламтящите факли помръдваха треперливо и просъскваха.

С диви крясъци соколите се впуснаха в атака.

Нападаха от всички страни и едновременно. В нощта изригна вулкан от лъскави черни пера, огромни криле, закривени клюнове и хищни нокти. След дългото затишие пронизителните писъци и плясъкът на криле им се сториха оглушителни.

Всички посрещнаха атаката с яростна решителност.

Някои веднага бяха повалени на земята, други се олюляваха и падаха. Трети, надали викове, се опитваха да прикрият лицето си с една ръка, докато отблъскваха нападателите с другата. Мъжете посичаха птиците, накацали върху повалените им другари, веднага след което се обръщаха да посрещнат атаката на нови и нови врещящи чудовища.

В лицето на Калан за малко да се блъсне сокол с окървавена гръд. Мечът и подкастри едното му крило, веднага след това се завъртя и се стовари тежко върху следващия сокол, който я нападаше от другата страна, насочил хищния си клюн към крака и също като лешояд. Острието го остави на място.

Мечът на истината свистеше в мрака и вършееше сред хвъркатите нападатели, оставяйки след себе си във въздуха неясни сребристи дири. Ричард се носеше сред облак от черни пера. Птиците атакуваха наред, но като че ли главната им цел си оставаше Ричард. Те сякаш съзнателно изтласкваха другарите му встрани, за да го притиснат отвсякъде.

Дженсън яростно пробождаше птиците, летящи към Ричард. Калан поваляше други, които оставаха да лежат на земята — убити или ранени. С премерена точност Кара ги улавяше с голи ръце от въздуха и ловко им прекършваше шиите.

Всички пронизваха и посичаха кой дето свари, за да отблъснат яростната атака на освирепелите хищници. Някои използваха за оръжие факлите си. Нощта се изпълни с птичи крясъци, пляскане на криле и със звука на остриета, попаднали в целта си. Ударените птици се завъртаха във въздуха и падаха. На тяхно място прииждаха още. От дърветата наоколо бълваха нови и нови чудовищни птици. Долу в шумата се гърчеха ранени и умиращи соколи, от които земята заприлича на разлюляно море от черни пера.

Нападението беше плашещо жестоко.

После изведнъж всичко приключи.

Някои от повалените на земята соколи драпаха да се изправят, като шумно влачеха разперените си криле по лъскавите пера на мъртвите си другари. Тук-там мъжете пронизваха смъртоносно или директно обезглавяваха по някоя птица, успяла да се надигне на крака. Още малко и всички птици притихнаха неподвижни. От небето не се задаваха нови.

Ричард беше покрит от главата до петите с мъртви птичи тела.

Всички от дружината дишаха тежко, горящите факли бяха вдигнати високо над главите им. Погледите се мъчеха да пробият тъмнината и да видят навреме нови признаци на опасност откъм небето. Като се изключи свистенето на факления огън, над нощта бе паднала тишина. Клоните на околните дърветата бяха пусти.

Калан видя, че ръцете на Ричард са целите изподрани и наранени. Затънала до коленете в птичи трупове, тя се отправи към раницата му, оставена на един камък недалеч. Перна от капака и един умрял сокол и заровичка вътре, докато намери увит във восъчна хартия мехлем.

Кара забеляза, че Ричард едва се държи на краката си и се втурна към него. Подхвана го под мишницата, за да го подкрепи.

— Що за ненормална история? — възкликна задъхано Дженсън, докато отмяташе червените къдрици от потното си лице.

— Май най-накрая са решили да ни видят сметката — вметна Оуен.

Дженсън потупа по главата Бети, която беше невредима и си бе проправила път през морето от мъртви птици, за да е по-близо до приятелите си.

— Едно е сигурно — отбеляза Дженсън, — откриха ни.

— Само че този път има една важна разлика — допълни Ричард, — не ни преследваха. Бяха тук и ни чакаха.

Всички го погледнаха, зяпнали.

— Какво искаш да кажеш? — вдигна глава Калан, която мажеше раните му с мехлем. — Не за пръв път ни преследват. Сигурно са видели накъде сме тръгнали.

Бети се приближи и се сгуши в краката и, като не изпускаше нито нея, нито Ричард от очи. На Калан не и беше до игра с козичката и я избута лекичко.

Ричард се отпусна с цялата си тежест на рамото на Кара. Калан забеляза, че се олюлява. На моменти едва се крепеше на краката си.

— Не, не са ни преследвали. Небето беше чисто — възрази той и посочи купищата мъртви птици около себе си. — Тези специално не са ни следвали. Причаквали са ни. Знаели са, че идваме. Дебнели са в засада.

Звучеше страшничко — ако беше вярно.

Капан се изпъна, като в едната си ръка държеше хартията с мехлема и бе намазала един от пръстите на другата, за да продължи да обработва раните на Ричард.

— И как са разбрали, че идваме?

— Това се питам и аз — отвърна Ричард.

Николас се плъзна обратно в тялото си, все още широко зяпнал като за прозявка, която съвсем не беше прозявка. Разкърши врат първо в едната, после в другата посока. Усмихна се, изпитал удоволствие от играта. Беше невероятно. Възхитително. Широката му усмивка разкри два реда зъби.

Тръгна да се изправя, но залитна върху нестабилните си крака. Така се олюляваше и Ричард Рал, замаян от действието на отровата, която неумолимо и безпощадно го приближаваше към фаталния край.

Горкият Ричард Рал имаше нужда от последната доза противоотрова.

Николас отново зяпна широко и разкърши врат, нетърпелив да поеме на път, да разбере още и още. Скоро ще го направи. Скоро пак ще ги наблюдава. Пак ще види отблизо страха им, напразните им опити да проумеят какво става, приближаването им. Оставаха броени часове до пристигането им.

Тепърва щеше да става все по-забавно. Прекоси с несигурна крачка помещението, като си подбираше внимателно пътя между валящите се по пода множество трупове на хора. Щом някой от соколите паднеше убит, преставаше да диша и съответният човек. На места се бяха натрупали цели купчини безжизнени тела — като купчините птици, притискащи отвсякъде Ричард Рал в онази мрачна гора.

Какво жестоко насилие! Духовете посрещнаха с ужас свирепата касапница, но не можеха да направят нищо, за да я спрат.

Преди душите и съдбите им бяха в ръцете на Николас. Сега бяха извън неговия контрол — вече принадлежаха на Пазителя на мъртвите.

Николас прокара пръсти през намазаната си с благовонни масла коса и потръпна от удоволствие при допира на кожата си до гладката лъскава повърхност.

За да стигне до вратата, трябваше да разрита три трупа, които му препречваха пътя. Вдигна тежкото мандало и отвори солидната врата.

— Наджари!

Онзи стоеше облегнат на стената, в очакване да бъде повикан.

— Да? — попита той и разкърши мускулестото си тяло.

— Вътре е същински ад, някой трябва да почисти. — Николас плъзна ръка назад в превзет, грациозен жест, разперил пръстите си, чиито нокти бяха лакирани в черно. — Викни хора и се погрижи труповете да бъдат изнесени.

Наджари пристъпи към вратата и проточи врат, за да погледне в стаята.

— Всичките, дето ги вкарахме последно?

— Аха — каза Николас и очите му засвяткаха. — Наложи се да ги използвам всичките, дори не ми стигнаха, та заповядах на войниците да ми докарат още няколко. Приключих с тях. Разкарай ги.

По време на атаката всеки от соколите бе направляван от душата на някой от тези нещастници, родени без дарбата, а самите души на свой ред бяха движени от Николас. Изумително постижение — да контролираш едновременно толкова много хора, при това с такава точност и съгласуваност. Но щом птиците паднаха убити, телата в стаята, където се намираше Николас, също издъхнаха.

Надяваше се един ден да се научи да призовава обратно духовете, дори след смъртта на телата им. Това щеше да му спести нуждата всеки път да си осигурява нови хора. Но пък от друга страна — хора колкото щеш. Освен това, ако намереше начин да ги призовава обратно, ще се наложи да се пази от онези, чиито духове са се върнали и са разбрали по какъв начин са били използвани.

И все пак не му стана никак приятно, че Ричард Рал изби всичките птици, през чиито очи Николас наблюдаваше.

— Още колко? — попита Наджари.

— Малко. Още съвсем малко — усмихна се Николас, разбрал въпроса. — Трябва да разчистите помещението, преди да са пристигнали. После се погрижи никой да не се пречка наоколо. Нека направят онова, за което са дошли.

— Както кажеш, Николас — отвърна Наджари с лукава усмивка.

— Император Николас — поправи го другият.

— Император Николас — повтори Наджари и се подсмихна, отдалечавайки се.

— Слушай, Наджари, мислех си…

— Да? — обърна се онзи.

— Мислех си за Джаганг. Толкова усилия положихме. Защо сега да му се подчинявам? Само един легион от безмълвната ми армия е достатъчен, за да приключа с него веднъж завинаги. Даже не ми трябва и цяла армия. Ето, един ден решава да поязди, а аз го чакам, спотаен в звяра, готов да го сваля от седлото и да го стъпча до смърт.

— Така си е — Наджари потърка наболата си брада.

— За какво ми е притрябвал този Джаганг, питам се? Сам не по-зле от него ще управлявам Императорския орден. Всъщност дори бих се справил по-добре.

— Ами плановете ни? — килна глава Наджари.

Николас сви рамене.

— Кой е казал, че ще ги променяме? Само че защо да давам Майката Изповедник на Джаганг? И защо да му позволявам да вземе целия свят за себе си? Може пък да си я запазя за собствено удоволствие… както и света.

Петдесет и шеста глава

РИЧАРД СЕ ОБЛЕГНА на паянтовата стена. Трябваше да изчака малко, докато спре да му се върти свят. Беше вкочанен от студ. В тази тъмнина не виждаше почти нищо.

Но не му пречеше само тъмнината.

Знаеше, че зрението му постепенно отслабва.

Нощем ставаше по-лошо. Винаги бе виждал в мрака доста по-добре от повечето хора. Сега не виждаше по-добре от Калан. Не че беше толкова важно, но му показваше, че нещо става.

Беше започнал третият стадий на отравянето.

За щастие, последната доза беше наблизо.

— Тук е, в задната уличка — прошепна Оуен.

Ричард се огледа нагоре и надолу по улицата. Нищо не помръдваше. Целият Глогинград спеше. Щеше му се и той да поспи. Толкова беше изтощен и замаян, че едва успяваше да поставя единия си крак пред другия. Налагаше се да диша на пресекулки, за да не се закашля. Кашлицата бе най-болезнена от всичко. Поне не храчеше кръв.

Ако в този момент се задавеше, щеше да е фатално. Затова преглътна и се опита да потисне пристъпа. И най-малкият шум можеше да вдигне войниците в тревога.

Оуен тръгна надолу по задната уличка, а Ричард, Калан, Кара, Дженсън, Том, Ансон и още неколцина от хората им го последваха в колона по един. Не бяха видели никаква светлина в прозорците, покрай които минаваха. Сега вървяха плътно прилепени към задните стени, където нямаше прозорци. Тук-там по някои от стените имаше врати.

Оуен сви в тясното пространство между две сгради и тръгна по каменна пътечка, не много по-широка от раменете на Ричард.

— Само от тук ли се влиза? — попита той, като дръпна Оуен за ръката.

— Не. Виждаш ли ей там? Пътеката извежда до предната улица, а освен това вътре в сградата има и друга врата.

Ричард кимна, доволен, че има и резервни изходи. Слязоха по тъмна стълбичка, която ги отведе в приземно помещение. След известни трудности с кремъка и огнивото Том запали свещ.

Ричард огледа тясната празна стая без прозорци.

— Къде сме?

— В подземието на един от дворците ни — отговори Оуен.

— И с каква цел? — попита намръщено Ричард.

Стъписаният Оуен стрелна с очи Калан.

Забелязала погледа му, тя дръпна Ричард да седне, опрял гръб в стената. С уморени от пътя крачета, Бети се мушна напред и легна до Ричард, доволна от почивката. Дженсън клекна до нея. Кара дойде и застана от другата страна на Ричард.

Калан коленичи пред него и се отпусна назад на пети.

— Аз помолих Оуен да ни доведе тук, Ричард — казах му да избере място, където ще сме в безопасност. Няма как всички заедно да отидем да вземем противоотровата.

— Сигурно, права си. Ще отидем двамата с Оуен, а вие ще останете да ни чакате тук, където никой няма да ви забележи.

Той се надигна, но Калан го бутна обратно.

— Ти трябва да останеш тук, Ричард. Няма да се справиш. Вие ти се свят. Трябва да пестиш силите си.

Той се вгледа в зелените и очи — погледнеше ли го Калан с тези свои пленителни очи, всичко друго отиваше на заден план. Де да можеха да се уединят в някое тихо кътче, като къщата, която той построи за нея високо в планината, за да може тя спокойно да се възстанови след инцидента… след като, пребита почти до смърт от онези зверове, загуби нероденото им дете.

Тя беше перлата на живота му. За него тя беше всичко. Бе готов на всичко, за да бъде Калан в безопасност.

— Чувствам се достатъчно силен — каза Ричард. — Нищо ми няма.

— Ако се разкашляш в сградата с войниците, ще те хванат и изобщо няма да излезеш от там — камо ли да откриеш противоотровата. Покрай тебе ще пострада и Оуен. Никой не знае колко войници има вътре. Какво ще стане с нас, ако те заловят? Какво ще стане, ако…? — въпросът и увисна във въздуха. Отметна един непослушен кичур коса зад ухото си. — Виж, Ричард, Оуен вече е прониквал там веднъж. Пак ще отиде.

Ричард видя отчаянието в очите и. Ужасяваше я мисълта, че може да го загуби. Той се ненавиждаше, задето я плашеше.

— Тя е права, Господарю Рал — увери го Оуен. — Ще взема противоотровата и ще ти я донеса.

— А докато го чакаме, ще си починеш — добави Калан. — Най-доброто, което би могъл да сториш, докато чакаш противоотровата, е да поспиш.

Ричард не отричаше, че е много уморен. Но все пак не му се щеше да остави точно тази задача в чужди ръце.

— Защо Том да не отиде с него — предложи Кара.

Ричард се вгледа в сините очи на Кара. После вдигна поглед към Калан. Разбра, че няма шанс в този спор.

— Близо ли е? — попита той Оуен.

— Не съвсем. Тук сме съвсем в покрайнините на града. Избрах място, където вероятността да срещнем войници е минимална. Противоотровата е на близо час път оттук. Не исках да навлизаме в самия център на града, в случай че се наложи да се изтегляме, но в същото време гледах да сме достатъчно близо, за да не чакаш прекалено дълго за противоотровата.

— Добре — кимна Ричард. — Ще останем тук, докато двамата с Том се върнете.

Калан сновеше напред-назад в малкото влажно подземие, останалите бяха насядали, облегнати на стената, и чакаха мълчаливо. Това напрежение я съсипваше. Все едно чакаше изпълнението на смъртна присъда.

Бяха толкова близо, а и се струваше, че са непосилно далеч. Очакването продължи толкова дълго, че малкото оставащо време изглеждаше като безкрайна вечност. Калан си каза, че трябва да се успокои. Скоро Ричард ще получи лекарството. И ще се оправи. Ще неутрализира отровата.

Ами ако отварата не подейства? Ако се окаже, че е минало твърде много време и е късно за каквото и да било? Не, билкарят, приготвил отровата и противоотровата за нея, беше казал на Оуен, че последната доза със сигурност ще оправи Ричард. Хора с техните убеждения не биха си позволили да допуснат грешка и да не гарантират, че действието на отровата е обратимо. Не биха използвали вещество, за което знаят, че излага на риск човешки живот.

Но ако все пак сгрешат?

Калан разкърши рамене, като продължаваше да крачи напред-назад, и си каза, че е крайно време да спре да си съчинява разни неща. Имаха си достатъчно реални грижи, за да дава воля на въображението си. Щяха да получат противоотровата, а после да се заемат с проблема с дарбата на Ричард. След това щяха да насочат усилията си към по-значими неща като Джаганг и неговата армия.

Калан хвърли поглед към Ричард и видя, че спи дълбоко. Реши да излезе да чака Оуен и Том навън. Прошепна къде отива на Кара, която се бе облегнала на стената до Ричард. Морещицата кимна и остана на мястото си, за да бди над съня му. Като видя, че Калан се запътва към вратата, Дженсън тихо я последва навън. Бети спеше до Ричард, така че приятелката и я остави на мира.

Лунната нощ навън бе захладняла. Калан си каза, че би трябвало да и се спи, но се чувстваше съвсем будна.

Тръгна по каменистата пътечка между сградите към задната уличка.

— Оуен скоро ще се върне — увери я Дженсън. — Опитай се да не се притесняваш. Скоро всичко ще се нареди.

Калан се вгледа в тъмнината.

— Дори и да намерим противоотровата, остава проблемът с дарбата му. Зед е прекалено далеч. Ще трябва веднага да тръгнем към Ничи. Тя е единственият човек в горе-долу разумен периметър, който евентуално би имал някаква представа как да му помогне.

— Мислиш ли, че проблемът с дарбата му се влошава? Тревожеше я болката, която толкова често съзираше в очите му. Но имаше и още нещо.

— Последните два пъти, когато Ричард използва меча си, видях, че и магията на меча не действа. Проблемът с дарбата му е много по-сериозен, отколкото си признава той.

Дженсън прехапа долната си устна и погледна Калан, която не можеше да стои на едно място.

— Тази вечер Ричард ще изпие противоотровата — каза накрая тихо, но твърдо. — Скоро ще пътуваме към Ничи.

На Калан и се стори, че дочу неясен шум в далечината и се обърна. Сякаш изскърца стъпка. В дъното на уличката изникнаха два силуета. Единият бе доста по-висок от другия и Калан бе готова да се обзаложи, че са Том и Оуен. Аха да хукне да ги посрещне, но се сети, че може да има заложен смъртоносен капан, и дръпна Дженсън зад ъгъла на сградата, в най-дълбоката сянка. Не можеха да си позволят да действат лекомислено.

Когато двете фигури стигнаха до тясната пътечка и свиха по нея, Калан изскочи отпреде им, готова да използва силата си, ако се наложи.

— Ние сме, Майко Изповедник — Том и Оуен — прошепна Том.

Дженсън въздъхна с облекчение.

— Толкова се радваме, че се върнахте.

Оуен огледа улицата в двете посоки. Докато той се обръщаше, Капан забеляза на лунната светлина, че по лицето му се стичат сълзи.

— Появи се проблем, Майко Изповедник — подхвана Том.

— Майко Изповедник, не съм… — разпери ръце Оуен.

Калан го сграбчи за дрехата с две ръце.

— Какво има? Намерихте противоотровата, нали? Кажи ми, че я носите!

— Не — Оуен преглътна сълзите си и извади сгънато парче хартия. — Вместо шишенцето с противоотровата в скривалището намерих това.

Калан го дръпна от ръцете му. С треперещи пръсти разгъна хартията. Обърна се към светлината и зачете отблизо написаното.

„Противоотровата е у мен. В моите ръце е и съдбата на народа на Бандакар. Мога с един замах да ги унищожа до крак, както мога да унищожа и Ричард Рал. Готов съм да разменя противоотровата и живота на всички бандакарци срещу Майката Изповедник. Предайте ми Майката Изповедник на мост над реката, която се намира на изток от вас. Ако след час Майката Изповедник не бъде при мен, ще излея противоотровата в реката и ще се погрижа всички жители на този град да са мъртви.

Подпис: император Николас“

С разтуптяно до пръсване сърце Калан се обърна и тръгна на изток.

Том я сграбчи за ръката и я дръпна обратно.

— Знам какво пише вътре, Майко Изповедник.

— Значи си наясно, че нямам избор — отвърна Калан, цяла разтреперана.

— Какво пише? — препречи и пътя Дженсън.

— Николас иска замяна — мен срещу противоотровата.

— Моля? — Дженсън спря Калан с ръце върху раменете и.

— Така пише в писмото. Николас иска мен срещу живота на всички хора в Бандакарската империя, плюс жизненоважната за Ричард противоотрова.

— Срещу живота на всички хора…, но как би могъл за изпълни такава заплаха?

— Николас е магьосник. Човек като него разполага с какви ли не смъртоносни хватки. Най-малкото може да използва магьоснически огън и да подпали целия град.

— Но магията му не може да засегне местните хора — те са също като мен, родени са без нито искрица от дарбата.

— Ако използва магьоснически огън, за да подпали една сграда, също както ние действахме със заспалите войници в града на Оуен, за хората вътре няма да има значение по какъв начин е лумнал огънят. Веднъж запален, пожарът си е пожар — пагубен за всички вътре. Ако не с огън, Николас разполага с военна сила. Може във всеки един момент да нареди да започнат да избиват хората. За нула време биха могли да обезглавят хиляди души. Дори не мога да си представя на какво друго е способен, но щом е сложил писмото в скривалището на противоотровата, значи не блъфира.

Калан заобиколи Дженсън и тръгна. Трепереше неконтролируемо. Опита се да овладее лудия ритъм на сърцето си, но и това бе напразно. Ричард трябваше да получи противоотровата. Само това имаше значение. Закрачи бързо нагоре по улицата, впила поглед в тъмнината пред себе си.

Том и Дженсън я настигнаха и закрачиха от двете и страни.

— Чакай, Майко Изповедник, нека го обмислим.

— Вече обмислих.

— Можем да организираме засада около моста и да вземем лекарството със сила.

Калан не спираше.

— От магьосник? Изключено. Освен това, ако Николас види, че се приближаваме с много хора, сигурно няма да се поколебае да излее противоотровата в реката. И после какво? Не, ще направим каквото иска. Трябва да се доберем до лекарството и да го измъкнем непокътнато от ръцете му.

— А какво ни гарантира, че след като отидете при него, Николас пак няма да излее противоотровата в реката? — попита Том.

— Ще трябва да направим размяната така, че със сигурност да получим лекарството. Няма да разчитаме на неговата добра воля и честност. Оуен и Дженсън са родени без дарбата. Срещу тях той е безсилен. С тяхна помощ ще организираме размяната по най-сигурния начин.

Дженсън се наведе към нея, като отметна косата от лицето си.

— Не можеш да го направиш, Калан. Не бива. Моля те, Ричард ще полудее. Всички ще се побъркаме. Моля те, заради него — не го прави.

— По-добре луд, отколкото мъртъв.

— Но това е самоубийство! — по лицето на Дженсън се стичаха сълзи.

Калан огледа сградите и улиците, за да се увери, че не ги причакват в засада войници.

— Да се надяваме, че и Николас мисли същото.

— Не го прави, Майко Изповедник — умоляваше я Оуен. — Господарят Рал ни научи, че не бива да се постъпва така. Не можем да се пазарим с човек като Николас. Грешно е да се опитваме да умилостивяваме злото.

— Нямам никакво намерение да умилостивявам Николас.

— Какво имаш предвид? — попита Дженсън, изтривайки сълзите си.

— Кой е най-сигурният начин да отървем този град от Императорския орден, а и цял Бандакар? Унищожаването на Николас. Нима няма да имаме най-големи шансове да го пипнем, като го накараме да си мисли, че е спечелил? — убеждаваше ги Калан с нарастваща твърдост в гласа.

Дженсън запримига насреща и в почуда.

— Искаш да го докоснеш със силата си. Това възнамеряваш, нали? Мислиш си, че като си близо до него, ще ти се удаде възможност да го докоснеш с Изповедническата си сила?

— Само да го доближа, свършено е с него.

— Ричард никога няма да се съгласи — каза Дженсън.

— Изобщо няма да го питам. Решението си е мое.

Том пристъпи пред нея и и препречи пътя.

— Заклех се, че ще защитавам Господаря Рал, Майко Изповедник, и разбирам желанието ти да рискуваш живота си за него. Но тук става въпрос за друго. Опитваш се да спасиш живота му, но на каква цена? Прекалено висока. Не можеш да го направиш.

Оуен също застана пред нея.

— Съгласен съм с Том. Господарят Рал направо ще побеснее, ако направите такава размяна.

— Ще ни убие всичките — кимна Дженсън в подкрепа на думите му. — Ще ни откъсне главите, задето сме те пуснали.

Калан се усмихна на разгорещените им слова. Погали Дженсън по бузата.

— Помниш ли какво ти казах при първата ни среща — че понякога човек няма избор, а просто трябва да действа?

Дженсън кимна и отново се просълзи.

— Моментът е точно такъв. Състоянието на Ричард се влошава с всеки изминал ден. Той си отива. Ако не получи противоотровата, е изгубен и скоро ще умре. Така стоят нещата. Как да изпуснем такава възможност? Това е последният ни шанс. В противен случай никога повече няма да можем да му помогнем. Това ще бъде краят. Не искам да живея без него. Не искам другите да живеят без него. Ако го направя, Ричард ще живее. Има ли го него, ще ме има и мен. Мога да използвам силата си срещу Николас или пък вие с Ричард да намерите начин да ме спасите. Но ако Ричард умре, умират и всичките ни надежди.

— Но, Майко Изповедник — изхлипа Дженсън, — ако го направиш, ще те изгубим…

Калан ги огледа един по един с нарастващ гняв.

— Ако някой от вас има по-добра идея, да я чуем. Ако не — не ми пречете да използвам последната си възможност, преди да е станало твърде късно.

Нямаше какво да и кажат. Никой освен Калан не предлагаше работещ план за действие. Другите просто споделяха желанията си. А желанията нямаше да спасят Ричард.

Калан продължи пътя си и ускори крачка, за да стигне навреме.

Петдесет и седма глава

КАЛАН СЕ СПРЯ в притихналия мрак недалеч от моста. В далечния му край различи силуета на едър мъж — поне така предположи. Беше сам. Лицето му се губеше в сенките, тя не можеше да види как изглежда. Огледа отсрещния бряг на реката, където на лунната светлина се различаваха очертанията на дървета и сгради, за да види дали няма скрити войници или други хора.

— Моля те, Калан — проплака Дженсън и се вкопчи в ръката и.

Калан бе странно спокойна. Пред нея не стояха други възможности, така че не я разяждаха съмнения — това бе единственото, което можеше да направи. Дали Ричард да живее или да умре. Въпросът се свеждаше до това. Много ясно какъв отговор ще избере тя.

Беше взела решението си без колебания и затова се чувстваше уверена и спокойна. Сега трябваше само да се съсредоточи върху предстоящите си действия.

Реката, която пресичаше града, беше по-голяма, отколкото бе очаквала. В този участък и двата и бряга бяха стръмни, по няколко метра високи, укрепени с каменни блокове. Самият мост, достатъчно широк, за да се разминат две товарни каруци, се поддържаше от две арки и имаше перила, украсени с най-обикновени каменни топки. Водите долу течеха мътни и бързи. Не беше река, в която човек да влезе да поплува.

Калан се приближи към моста и спря в края. Човекът отсреща я наблюдаваше.

— В теб ли е противоотровата? — извика му тя.

Онзи вдигна високо над главата си нещо, което приличаше на малко шишенце. После свали ръката си и посочи моста — явно искаше тя да мине по него.

— Майко Изповедник! — проплака умолително Оуен. — Няма ли да размислите?

Тя се взря в насълзените му очи.

— Какво да размисля? Дали да спася Ричард, или да оставя отровата да го довърши? Дали да се опитам да убия Николас, за да имаме шанс за победа и твоят народ да си върне свободата? Как ще живея после, ако отровата убие Ричард, а аз знам, че съм имала възможност да направя нещо, за да го спася, и не съм го направила? Че съм имала възможност да стигна достатъчно близо до Николас, за да го унищожа, а не съм опитала? Нима ще мога някога да си простя, ако не направя нищо? Водим тази война срещу хора като него, които сеят смърт и желаят да ни погубят само защото не понасят мисълта, че живеем, както желаем, че сме доволни и щастливи. Тези хора мразят живота и се кланят на смъртта. Искат и ние да станем такива, да водим същото жалко съществуване като тях. В качеството си на Майка Изповедник аз повелих отмъщение без пощада за Императорския орден. Да се отклоним от пътя си е самоубийство. Няма какво да размислям.

— Какво да предадем на Господаря Рал? — попита Том.

— Че го обичам — усмихна се тя. — Но той го знае. Калан разкопча колана с меча си и го подаде на Дженсън.

— Ела с мен, Оуен.

Понечи да тръгне, но Дженсън се хвърли към нея и я притисна към себе си.

— Не се тревожи — прошепна и. — Ще занесем противоотровата на Ричард и ще се върнем за теб.

Калан и благодари шепнешком, прегърна я набързо и тръгна по моста. Оуен закрачи до нея мълчаливо. Човекът отсреща наблюдаваше неподвижно. На средата на моста Калан спря.

— Донеси шишенцето — извика му.

— Ела тук и ще го имаш.

— Ако искаш мен, ела в средата на моста и дай шишенцето на този човек — такава беше уговорката с Николас.

Мъжът остана неподвижен, сякаш размисляше. Приличаше на войник. Не отговаряше на описанието на Николас, направено от Оуен. Най-накрая тръгна по моста. Оуен и прошепна, че прилича на офицера, когото бе видял с Николас. Калан чакаше и гледаше как онзи се приближава, а луната го осветява все по-ясно. Носеше нож, втъкнат зад колана, на хълбока от другата му страна висеше меч.

Когато я приближи, спря и зачака.

Калан протегна ръка.

— В бележката беше предложена замяна — аз срещу това, което притежава Николас.

Мъжът, чийто нос бе крив и сплескан, се усмихна.

— Именно.

— Аз съм Майката Изповедник. Дай ми лекарството или си мъртъв начаса.

Онзи извади от джоба си четвъртито шишенце и го постави в ръката и. Беше пълно с прозрачна течност. Калан издърпа тапата и го помириса. Имаше лек аромат на канела — също като другите дози от противоотровата.

— Този човек ще го отнесе — каза Калан на ухилената физиономия срещу нея и подаде шишенцето на Оуен.

— А ти идваш с мен — допълни мъжът и я хвана за китката. — Иначе всички на този мост ще умрем. Той може да си ходи, както е според уговорката, но ако ти се опиташ да избягаш, свършено е с теб.

Калан погледна Оуен.

— Тръгвай — нареди мрачно тя.

Оуен погледна чернокосия, после и нея. Като че ли искаше да каже нещо, но само кимна и побягна по моста към Том и Дженсън, които наблюдаваха и чакаха.

Когато стигна до тях, мъжът се обърна към Калан:

— Да вървим, ако не ти се умира.

Калан издърпа ръката си. Щом онзи се обърна и тръгна, тя го последва към другия край на моста. Огледа сенките между дърветата на отсрещния бряг, сградите с безброй скришни места около тях, далечните улици. Не видя никого, но от това не и стана по-добре.

Там някъде, в мрака, се спотайваше Николас и я очакваше.

Внезапно нощта зад гърба им избухна в ярка светлина. Калан се извърна и видя моста, обвит в кипящо огнено кълбо. Полетели нагоре в небето, пламъците чернееха и се сливаха с нощната тъма. Изригна фонтан от камъни. Мостът под бушуващото огнено кълбо не устоя. Арките поддадоха, черните води на реката постепенно погълнаха цялата конструкция.

Вкочанена от страх, Калан се запита дали има други мостове над реката. Как ще се върне при Ричард, ако планът и проработи? Ако пък не проработи, как ще и се притекат на помощ приятелите и?

На отсрещния бряг Том, Дженсън и Оуен тичаха обратно нагоре по пътя към мястото, където бяха оставили Ричард да спи. Нямаха време да гледат рушащия се мост. Като се сети за Ричард, Калан едва не простена на глас.

— Движение! — блъсна я най-неочаквано мъжът.

Тя го прониза със свиреп поглед, възмутена от наглата му усмивка и самодоволната увереност в очите му.

Докато крачеше отпред, подбутвана сегиз-тогиз от мъжа, Калан се стараеше да не дава воля на гнева си. Глождеше я мисълта да използва силата си и да постави на мястото му това жалко създание, но имаше по-важна цел, която изискваше пълната и концентрация — Николас.

Докато се отдалечаваха от реката, в сенките из тъмните странични улички тя мярна спотаени войници, готови да осуетят всякакъв опит за бягство. Все едно. В момента не мислеше за бягство, а как да постигне целта си. Мъжът зад нея, колкото и грубо да се държеше, също беше нащрек и се отнасяше с нея с умерено презрение.

Колкото повече двамата се отдалечаваха от реката, толкова по-плътно една до друга бяха наблъскани схлупените къщурки. Между паянтовите постройки се виеха лабиринти от тесни странични улички. Малкото дървета, които се виждаха, растяха току до улицата. Клоните им бяха надвиснали над нея, сякаш бяха алчно протегнати хищни ръце. Капан се опитваше да не мисли за това колко дълбоко навлиза в територията на врага и колко души я дебнат в мрака.

Последния път, когато се оказа обградена и заловена в капана на необуздани диваци, я пребиха без пощада почти до смърт. Неродената и рожба загина. Нейното дете. Детето на Ричард.

В онзи ден загуби и нещо друго — невинното си, простодушно чувство за недосегаемост. Вместо това започна да си дава сметка колко чупливо нещо е животът, колко крехък е нейният живот в частност и колко лесно може да го загуби човек. Знаеше колко болезнен беше за Ричард страхът, че може да я загуби. Спомни си ужасната агония в очите му, проблясваща всеки път, когато той я погледнеше. Тя беше съвсем различна от болката, причинена от дарбата, която напоследък помрачаваше погледа му. Беше болка от безпомощно състрадание към нея. Не искаше да си мисли, че Ричард отново може да изпита нещо подобно.

От сенките вдясно, иззад една сграда пристъпи човек. Носеше черна роба, покрита с черни ивици плат, наслоени на пластове. Все едно беше покрит от главата до петите с черни пера. Черните ивици трептяха на лекия бриз, породен от крачката му, което придаваше на движенията му обезпокоителна, някак безплътна плавност.

Пригладената му назад коса, намазана с благовонни масла, лъщеше на лунната светлина. В Калан се вторачиха чифт черни очички, леко сближени, обиколени с червено, които надничаха от едно, общо взето, доста противно лице. Бе вдигнал китки пред гърдите си, сякаш бяха нокти на хищна птица, но лакирани в черно.

Нямаше нужда някой да и го представя, за да се досети, че пред нея стои Николас Вселителя. Беше изтръгвала изповедите на хора, които на външен вид приличаха на възпитани младежи, грижовни бащи или мили дядовци, а всъщност бяха извършвали свирепи актове на жестокост. Ако човек ги видеше зад плота, където изработваха обувки, или зад тезгяха, където продаваха хляб, или в полето сред животните, за които се грижеха, щеше да му е трудно да повярва, че са способни на подобни низки престъпления. Но у Николас Калан съзря поквара, така абсолютна и всеобхватна, че извираше от нечистия поглед на кривите му очички и го заливаше целия.

— Най-скъпоценната награда — просъска той и протегна напред свития си юмрук. — Спечелена от мен.

Калан не го чуваше. Тя вече се бе съсредоточила и призоваваше силата си. За да я използва срещу човека, заложил на карта живота на невинни хора. Срещу човека, сеещ страдание и смърт. Срещу човека, който щеше да убие и нея, и Ричард при първа възможност.

Тя го сграбчи за ръката, свита в юмрук.

За нея той не беше жив човек, а нещо като статуя.

Под небесния свод, изпъстрен със звезди, нощта бе студена и негостоприемна.

Стискайки ръката му, Калан усети в него напрегнатост — сякаш искаше да се отдръпне от нея. Само че беше твърде късно.

Нямаше как. Беше в нейната власт.

Времето беше на нейна страна.

Войниците наоколо, спуснали се светкавично към тях, бяха твърде далеч, за да могат да и попречат. Нямаше да успеят да стигнат до нея навреме, за да го спасят. Дори мъжът, който я съпроводи дотук, и сега стоеше на броени крачки встрани, също бе твърде далеч, за да и попречи.

Времето бе във властта и.

Николас бе във властта и.

Не искаше да мисли за онова, на което щяха да я подложат. Точно сега това не я интересуваше. Точно сега значение имаше единствено способността и да направи необходимото. Този човек трябваше да бъде унищожен.

Той беше врагът.

Той бе нахлул в тази страна, за да изтезава, изнасилва и избива невинни хора в името на Императорския орден. Той бе човекът, превърнат с магия в извратено чудовище, насъскано към разрушение. Той бе оръжието на злото, лицето на злото.

Този човек си играеше с живота на Ричард. Силата в нея кипна, търсейки изход. Така силно се разбунтува, че всички емоции в Калан се изпариха. Не остана нито страх, нито омраза, нито гняв и ужас. Зад волята и повече не се криеха никакви чувства. Бесният порив на силата и бе спрял дори всепоглъщащия ход на времето и единственото, което я изпълваше, бе непоколебима решителност. Силата и се бе превърнала в оръжие на чистия разум.

Пред нея се сринаха всякакви прегради.

За една безкрайно кратка частица от време, докато гледаше малките кръгли очички, вперени в нея, останаха само тя и силата и. Както бе правила безброй пъти преди това, Калан освободи потока от контрола си и той я понесе към единствената цел.

Вместо да усети буйния поток на бликналата си сила, се сблъска със зловеща пустота. Вместо силата и да се вреже яростно в неговото съзнание, не се случи… нищо.

Калан зяпна, ококорила широко очи.

В същия момент я прониза остра, пареща болка.

Усети как в нея се напъха нещо чуждо и ужасяващо, надхвърлящо всичките и представи за кошмар.

През съзнанието и премина изпепеляваща лава от болка, която проникна до дълбините на самата и душа.

Сякаш всичко вътре в нея бе разпарчетосано.

Понечи да изкрещи, но не можа.

Нощта стана още по-черна.

Калан чу в душата си да отеква смях.

Петдесет и осма глава

РИЧАРД РЯЗКО ОТВОРИ ОЧИ. Изведнъж се почувства буден — някак ужасяващо и категорично.

Косъмчетата по тила му настръхнаха. Като че цялата му коса бе готова да се наежи. Сърцето му заби неконтролируемо.

Той скочи на крака. Изненадана от внезапното му изправяне, Кара, която бе наблизо, го подхвана под мишницата. Явно притеснена да не би той да не успее да се задържи на краката си, Морещицата загрижено смръщи чело.

— Как сте, Господарю Рал? Какво има?

В стаята бе тихо, всички вътре го наблюдаваха с разтревожени лица.

— Навън! — разкрещя се Ричард. — Събирайте си нещата! Веднага всички вън!

Той сграбчи раницата си. Не видя Калан, но мярна раницата и и я взе. За миг се почуди дали все още не сънува, но никога не помнеше сънищата си. Дали пък това чувство не бе продължението на ужасен сън? Не, случваше се в действителност.

Мъжете, първоначално объркани и нерешителни от внезапните заповеди на Ричард, като го видяха да си грабва снаряжението, се заизправяха и се втурнаха да си събират нещата. Хаотично заприбираха багажа, независимо чий е.

— Хайде! — крещеше Ричард и избутваше към вратата обърканите хора. — Вървете! По-живо!

Изпита странното усещане за външен допир, сякаш нещо го погали — нещо топло и неприятно. Целият настръхна.

— Побързайте!

Мъжете се блъскаха нагоре по сумрачното стълбище пред Ричард. Обхваната от панически стремеж да избяга, Бети се шмугна между краката му и хукна нагоре. Кара бе плътно зад него.

Косъмчетата по тила му настръхнаха, сякаш в очакване да удари мълния. Огледа тъмната, опустяла стая.

— Къде са Калан и Дженсън?

— Вече излязоха — отвърна Кара.

— Добре. Да вървим!

Внезапен огнен взрив от дъното на стаята събори Ричард точно когато изкачи стълбите. Кара се строполи в краката му. Подземието изригна в пламъци и цялото стълбище блесна в оранжево жълта светлина. По стъпалата на талази запълзяха огнени кълба.

Ричард сграбчи Кара за ръката и двамата се метнаха през прага. В мига, в който излетяха навън в нощта, сградата зад тях се сгромоляса под страховития рев на пламъците. Огнените езици завихриха във въздуха части от разпарчетосаната къща. Ричард и Кара се снишиха под градушката от горящи дъски, които затрополиха по земята.

Щом се отдалечиха от горящата сграда, Ричард бързо огледа пътеката, за да се увери, че никой не ги преследва. Като не забеляза непознати, поведе хората си далеч от пожара.

— Трябва да се махаме оттук — подвикна на Ансон. — Николас е знаел къде сме. Нямаме много време, преди огънят да привлече вниманието на войниците.

Огледа се за Калан, но не я видя. С нараснало безпокойство мярна Дженсън, Том и Оуен да тичат по пътеката към него. По изражението им отгатна, че нещо не е наред. Когато Дженсън се приближи, я сграбчи за ръката.

— Къде е Калан?

— Ричард, тя… тя… — преглътна през сълзи Дженсън и избухна в ридания.

Размахал четвъртито шишенце и парче хартия, Оуен също се разплака неудържимо.

Ричард погледна Том в очакване на бърз отговор.

— Какво става тук?

— Николас откри противоотровата. Предложи да я разменим… за Майката Изповедник. Опитахме се да я спрем, Господарю Рал. Кълна се. Но тя не искаше и да чуе. Каза, че първо ще вземе противоотровата, а после ще спре Николас. След като вземеш противоотровата, ако тя не успее да му попречи, заръча да и се притечеш на помощ.

Бушуващите пламъци осветиха мрачните лица на околните.

— Науми ли си нещо, край — добави Том. — Винаги успява да намери начин да наложи своето.

Ричард знаеше, че това е самата истина. Сред рева и грохота на огъня горящата сграда стенеше и пращеше. Покривът започна да пропада, в небето изригна фонтан от искри.

Оуен припряно подаде на Ричард четвъртитото шишенце.

— Направи го, за да вземе противоотровата, Господарю Рал. Искаше да я получиш, за да се оправиш. Каза, че това сега е най-важното — докато не е станало твърде късно.

Ричард извади корковата тапа на шишето. Усети лек аромат на канела. Готов за плътен, сладникав и остър вкус, отпи първата глътка. Очакванията му не се оправдаха.

Погледна Дженсън и Оуен в лицата.

— Това е вода.

— Какво? — възкликна Дженсън ококорена.

— Вода. Вода с малко канела — Ричард я изля на земята. — Не е никаква противоотрова. Калан се е пожертвала напразно.

Дженсън, Том и Оуен стояха в безмълвна изненада.

Ричард се почувства странно спокоен. Всичко свърши. Край. Разполага с малко време да направи необходимото… и после всичко ще приключи.

— Дай да видя бележката — рече на Оуен.

Онзи му я подаде. Светлината на огъня му бе достатъчна, за да различава буквите безпроблемно. Прочете текста три пъти пред погледите на Кара, Том, Дженсън и Оуен.

Накрая отпусна ръка. Кара грабна листа и прочете написаното за себе си.

Замислен над бележката, Ричард се втренчи нагоре по пътеката към горящата сграда.

— Откъде е знаел Николас, че някой ще отиде за противоотровата? Пише, че разполагаме с един час. Откъде е знаел, че ще сме тук, толкова близо, че ще дойдем да я вземем, та да напише в бележката, че ни дава един час време?

— Може би не е знаел — предположи Кара. — Защо да не е написал бележката предварително. С намерение да ни накара да хукнем безразсъдно презглава.

— Възможно е — Ричард махна с ръка, — но как е разбрал, че сме тук?

— Чрез магия — обади се Дженсън.

На Ричард никак не му бе приятно, дето Николас явно бе доста добре информиран и винаги бе една стъпка пред тях.

— Ти как разбра, че Николас ще опожари къщата? — попита Кара.

— Събудих се внезапно — отвърна Ричард. — Болката в главата ми бе изчезнала и просто разбрах, че трябва незабавно да изчезваме.

— Значи дарбата ти отново действа?

— Май да. Понякога ме предупреждава.

Де да можеше да разчита повече на дарбата си. Добре, че поне този път му бе помогнала — в противен случай вече да са мъртви.

— Значи според теб Николас е наблизо? — Том се вгледа в тъмнината наоколо. — Допускаш, че е знаел къде сме и е предизвикал пожара?

— Не. По-скоро иска да мислим, че е наблизо. Той е магьосник. Може да е изпратил магьоснически огън от голямо разстояние. Не съм специалист по магиите. Може да е използвал и други средства, за да разпали огъня от разстояние.

— Заведи ме до сградата, където беше скрил противоотровата — обърна се Ричард към Оуен. — И където срещна Николас за пръв път.

Оуен тръгна незабавно. Останалите от малката група го последваха.

— Надяваш се тя да е там ли? — попита Дженсън.

— Има само един начин да разберем.

Когато стигнаха реката, вече бяха останали без дъх. Моста го нямаше и това вбеси Ричард. Тук-там по двата бряга в далечината се валяха каменни блокове. Другите останки от моста явно бяха потънали в тъмната вода. Оуен и останалите знаеха друг мост на север, така че групата продължи по пътя, криволичещ покрай реката.

Точно преди да стигнат до втория мост, от една странична улица към тях се втурна отряд войници с бойни викове и готови оръжия.

Ричард извади меча си и характерният метален звън огласи нощта. Острието проблесна в готовност, но от магията нямаше и следа. При тази непосредствена заплаха беше все едно. Трябваше да пести гнева си, затова просто нададе боен вик.

Първият враг се строполи на земята. Ударът на Ричард бе толкова мощен, че разсече едрия мъжага през ризницата по диагонал — от рамото до хълбока. Без да спира, Ричард се извъртя към друг от нападателите, който го дебнеше в гръб, и замахна с меча си тъй светкавично, че мъжът падна обезглавен, преди да е успял да вдигне своето оръжие. Лакътят на Ричард намери лицето на следващия воин, който летеше към него с изваден меч. Завъртя се и промуши още един, после се обърна да довърши предишния, който бе паднал на колене, покрил с ръце кървавото си лице. Проблясващият на лунната светлина меч дари врага с навременна смърт.

Том посичаше безмилостно когото свари, Агиелът на Кара също не бездействаше. Писъци на неочаквана болка разтърсиха притихналата нощ. Ричард помиташе противниците си с бързината на понесена от вихъра сянка.

Нощта утихна след броени мигове. Ричард, Том и Кара се справиха с вражеския отряд преди който и да е от нападателите им да успее да реагира на изскочилата от тъмнината заплаха. Едва поели си дъх, Ричард ги поведе към моста.

Там на пост стояха двама разпасани войници от Императорския орден с изправени копия. Стражите посрещнаха с нескрита изненада тичащите към тях хора. Вероятно, защото жителите на Бандакар никога не им бяха създавали неприятности, те не предприеха нищо и само наблюдаваха Ричард. Приближил достатъчно, той извади внезапно меча си изотзад и най-неочаквано промуши първия мъж, след което с мощно движение посече втория заедно със забитото до него копие.

Малката група премина необезпокоявана по моста и се сля с тъмнината около наблъсканите една в друга сгради. Оуен водеше Ричард завой след завой към мястото, където бе скрил противоотровата и където вместо нея бе открил бележката, изискваща размяната на Калан срещу живота на Ричард, плюс живота на една империя, изложена на коварните способности на Николас Вселителя.

Насред свъсения град от малки, сгушени една в друга, предимно едноетажни къщурки Оуен дръпна Ричард да спре.

— Там, долу, зад ъгъла завиваме надясно, Господарю Рал. По-натам има площад, където често се събират хора. В дъното на площада се извисява висока сграда. Това е мястото. Встрани тръгва уличка, пресечена от алея, която заобикаля сградата. Предния път влязох оттам.

— Да вървим! — кимна Ричард.

Без да изчака да види дали го следват изморените му спътници, той тръгна плътно покрай сградите, скрит в техните сенки. Зави зад ъгъла. Над едно прозорче висеше дървена табела с резбовани върху нея хлябове. Хлебарят още не бе отворил — беше твърде рано.

Ричард се огледа и замръзна на място. Пред него се откри площад с дървета и пейки. Отсрещната сграда бе разрушена. От нея бяха останали само тлеещи въглени, наоколо се суетяха хора, явно свидетели на доскорошен голям пожар.

— Добри духове! — прошепна Дженсън ужасена. Закри уста, страхувайки се да изрече на глас това, което всички си мислеха.

— Изключено е да е била вътре — отвърна Ричард на несподеления им страх. — Николас не би я върнал тук, само за да я убие.

— Тогава защо го е направил? — попита Ансон. — Защо е опожарил сградата?

Ричард проследи с поглед струйките дим, които се виеха бавно в студения нощен въздух, и като че надеждите му се изпариха заедно с тях.

— За да ми напомни, че тя е при него и няма да я намеря.

— Господарю Рал — тихо се намеси Кара, — най-добре да се махаме оттук.

В тъмнината около опожарената сграда Ричард започна да различава силуетите на стотици войници, които явно дебнеха да ги заловят.

— Точно от това се страхувах — призна Оуен. — Затова избрах най-обиколния маршрут до тук. Виждате ли онзи път, ей там, където са войниците? Той идва от моста, който пресякохме.

— Как така винаги разбират къде сме или къде ще отидем? — прошепна Дженсън разстроена. — И кога точно?

Кара сграбчи Ричард за ризата и го задърпа назад.

— Твърде много са. Не знаем колко още ни дебнат наоколо. Да изчезваме.

Колкото и да не му се искаше, Ричард трябваше да признае, че е права.

— Чакат ни — припомни му Том. — Ще дойдат още много.

Ричард мислеше трескаво къде ли е Калан. Накрая кимна. Кара моментално го сграбчи за ръката и групата им потъна в нощта.

Петдесет и девета глава

В ЗВЕЗДНАТА НОЩ Ричард с усилие се изправи пред мъжете, събрани под кичестите дъбови клони в края на гората. Някои от присъстващите държаха свещи, за да се вижда по-добре. Докато настъпи моментът да атакуват Глогинград, щеше да се е развиделило.

Ричард искаше само да влезе в града и да намери Калан, но за целта трябваше да използва всички налични средства и цялата помощ, която можеше да намери, за да не пропусне нито една възможност. Останалото — после.

Всъщност повечето от тези хора никога не бяха се сражавали. Съгражданите на Оуен и Ансон от Бруленик, участвали в първата нощна атака над притихналите спални, вече познаваха мириса на боя. Останалите бяха от Северин, където Ричард бе отишъл да се срещне с Мъдреца. Те се бяха включили в сблъсъците с войниците, оцелели след като в храната им бе сложена отрова. Вярно, вражеските сили не бяха чак толкова многобройни, но мъжете от Северин си свършиха добре работата. Ако не друго, тези краткотрайни, но кървави схватки ги изпълниха с повече решителност и им показаха, че могат да извоюват сами свободата си, че държат съдбата си в свои ръце.

Сега обаче беше различно. Предстоеше им битка, каквато не бяха си и представяли. И което е по-лошо — в град, доброволно присъединил се към каузата на Императорския орден. Не можеха да разчитат на помощ от местните.

Ако разполагаше с повече време, Ричард би измислил по-добър план и най-напред да понамали числеността на противника. Но време нямаше, трябваше да се действа незабавно. Изправи се пред хората с надеждата да ги окуражи. Постоянната мисъл за освобождаването на Калан не му даваше мира. За да и помогне, щеше да е най-добре да се опита да забрави за нея и да се съсредоточи върху предстоящото.

— Не ми се щеше да се сражаваме точно така — обърна се Ричард към воините си. — Надявах се пак да прибегнем към някой от използваните вече начини — огън или отрова, — за да не даваме жертви. Уви, нямаме тази възможност. Николас знае, че сме тук. Побегнем ли, хората му ще тръгнат по петите ни. Някои от вас може и да им избягат… временно.

— Стига толкова сме бягали! — обади се Ансон.

— Точно така. Вече се убедихме, че като бягаме и се спотайваме, само си причиняваме още повече беди — подкрепи го Оуен.

— Съгласен съм, но трябва да осъзнаете, че днес някои от нас ще загинат. Вероятно повечето от нас. Може би всички… Ако някой мисли да не влиза в бой, сега е моментът да го каже. Започнем ли веднъж, ще се нуждаем от взаимната си подкрепа — завърши Ричард.

Той сключи ръце зад гърба си, докато крачеше бавно пред очите на събралите се хора. На слабата светлина трудно можеше да различи лицата им. Знаеше, че времето му изтича и зрението му ще се влоши. Замайването на главата му — също. Знаеше, че никога няма да се оправи.

Ако изобщо имаше шанс да измъкне Калан от войниците на Ордена, то трябваше да опита сега — с или без помощта на тези мъже.

Никой не се отказа.

— Трябва да се насочим към командния състав по две причини: за да разберем къде държат Майката Изповедник и за да няма кой да координира действията им срещу нас — продължи Ричард. — Вече всички сте въоръжени и за краткото време, с което разполагахме, се опитахме да ви покажем как да боравите с оръжията си. Искам да ви кажа още нещо. Ще ви е страх. Мен също. Използвайте гнева си, за да преодолеете този страх.

— Гняв ли? Какъв гняв, когато ни е страх? — попита един от мъжете.

— Тези войници са изнасилвани вашите съпруги, сестри и майки, вашите дъщери, братовчедки и лели, вашите съседки — отвърна Ричард, докато крачеше нервно. — Спомнете си това, когато погледнете в очите приближаващия се враг. Те отведоха повечето от жените ви. Знаете защо. За да ви накарат да се предадете, изтезаваха децата ви. Спомнете си техните писъци на страх и ужасна болка, докато умираха окървавени и безпомощни, осакатени от тези мъже.

Парещият гняв на Ричард продължи да се излива в думи:

— Спомнете си това, когато видите ухилените им самоуверени физиономии насреща си. Тези мъже изтезаваха обичани от вас хора. Помислете за това, когато се приближат към вас с изцапаните си с невинна кръв ръце. Тези мъже изпратиха много от близките ви в далечно робство, а още повече избиха. Не го забравяйте, когато понечат да убият и вас.

Тук не става дума за различно отношение към живота, за различие във възгледите. Един почтен и морален човек не е способен да извърши всичко това. А тези хора го правят — изнасилват, изтезават, убиват. Спомнете си го, когато се изправите срещу тези зверове. — Ричард огледа мъжете. Вдигна юмрук към гърдите си и продължи със стиснати зъби: — И когато застанете очи в очи с тях, с виновниците за всички ваши страдания, за мъките на вашите близки, посрещнете ги с омраза в сърцата. Сражавайте се с омраза в сърцата. Убивайте с омраза в сърцата. Те не заслужават нищо по-добро.

Над гората се спусна тягостна тишина, докато мъжете обмисляха смразяващите му думи. Ричард знаеше, че е натрупал достатъчно омраза и ярост, които да излее над войниците от Императорския орден. Не знаеше къде държат Калан, но би направил всичко да я освободи. За да получи противоотровата, тя се бе жертвала за него. Не можеше да я вини. Любовта и към него бе толкова пламенна, колкото и неговата към нея. Тя бе направила необходимото и Ричард не би я изоставил за нищо на света. Сега тя се нуждаеше от неговата помощ.

Най-жалкото беше, че всичко се оказа напразно. В шишенцето, за което Калан се пожертва, имаше всичко друго, но не и противоотрова.

Ричард се вгледа в лицата на мъжете, нетърпеливи да чуят напътствията му в навечерието на решителната битка. Спомни си думите, изписани върху статуята, бдяща пред входа на родината им. Осмото правило на магьосника: Талга Вастернич.

— Ще ви кажа само още едно нещо. Най-важното — обърна се Ричард към тях в качеството си на предводител на Д’Харанската империя — империя, която се бореше за своето бъдеще и за свободата си. После изрече онези две думи на собствения им език: — Заслужете победата!

Развиделяваше се, когато навлязоха в града. Единствено Дженсън не се включи в атаката. Ричард и забрани категорично. Освен, че бе твърде млада и не чак толкова силна, за да се изправи пред враговете им, тя би представлявала и доста примамлива цел. Изнасилването се бе превърнало в свещен ритуал за тези злодеи и те фанатично се стремяха към него. Войниците от Императорския орден веднага биха се сплотили около тази идея. С Кара беше друго — тя бе трениран воин и след Ричард нейното участие представляваше най-смъртоносната заплаха за врага.

Дженсън не остана доволна от решението на Ричард, но напълно го разбираше. Още по-малко искаше да го притеснява точно сега и затова остана заедно с Бети сред прикритието на дърветата.

Съгледвачът, когото бяха изпратили да огледа напред, понеже най-добре познавал района, се появи от една тясна уличка. Другарите му се приближиха към него, без да се отлепят от стената. Искаха да останат незабелязани възможно най-дълго.

— Открих ги — задъхано съобщи съгледвачът, вдигнал ръка надясно.

— Колко са? — запита Ричард.

— Мисля, че това е основната им войска в града, Господарю Рал. Там нощуват. Както предположихте, още не са се събудили. Разположили са се в няколко обществени и административни сгради. Но има и лоша новина. Хората от града са направили жив щит около тях.

Ричард прокара пръсти през косата си. С усилие потисна кашлицата си. Подпря се на рамката на близкия прозорец, за да запази равновесие.

— В какъв смисъл „жив щит“?

— Тълпи от хора са обградили войниците. Охраняват ги. Искат да ни попречат да атакуваме.

— Ясно — въздъхна гневно Ричард. Обърна се към притеснените, изпълнени с очакване лица на хората си. — Чуйте ме добре. Започваме битка със злото. Ако някой застане на страната на злото и защитава злодеите, значи се стреми към утвърждаването на злото.

— Да разбираме ли, че ако местните се опитат да ни спрат, трябва да използваме сила срещу тях? — попита колебливо един от мъжете.

— Какво се опитват да постигнат тези хора? Каква е тяхната цел? Искат да ни попречат да унищожим Императорския орден. Тъй като мразят живота, те презират свободата повече от робството.

Ричард посрещна погледите им с непоклатима решителност.

— Всеки, който защитава врага или му помага по каквато и да е причина, е на негова страна. Тук няма нищо сложно. Щом се опитват да защитят врага и да ни попречат да си свършим работата — убийте ги!

— Но те са невъоръжени — възрази един от мъжете.

— Напротив, въоръжени са със зловещата идея да завладеят света. Ако успеят, вие сте мъртви! — разпали се още повече Ричард. — За да запазите живота на много невинни и на близките си, и то с цената на най-малко жертви, действайте мълниеносно и решително. Тогава ще има мир. Ако онези хора се опитат да ни попречат, значи действително са на страната на убийците и изнасилвачите — осигуряват им още един ден живот, в който да убиват. Такива хора не трябва да бъдат съдени по друг начин, освен като служители на злото. Опитат ли да ви спрат — убийте ги.

За момент настъпи тишина. Тогава Ансон допря юмрук до гърдите си:

— С омраза в сърцето… да отмъстим без пощада.

По лицата на мъжете зад него се изписа желязна решителност. Всички вдигнаха юмрук до сърцето си и произнесоха клетвата.

— Да отмъстим без пощада!

— Да тръгваме. — Ричард тупна Ансон по рамото.

Излязоха бързо от дългата сянка на сградите и свърнаха зад ъгъла. Видели Ричард и дружината му да се приближават, хората в другия край на улицата се обърнаха с лице към тях. Още мъже и жени от града изпълниха улицата пред няколкото сгради, където войниците бяха устроили казармите и командния си щаб. Местните имаха доста парцалив вид.

— Долу войната! Долу войната! Долу войната! — завикаха, щом дружината на Ричард се впусна напред в смъртоносен бяг.

— Дръпнете се! — извика им Ричард, щом приближи. Нямаше време за любезности и обяснения. Успехът на нападението им зависеше най-вече от бързината. — Разчистете пътя! Предупреждаваме ви веднъж и няма да повтарям! Дръпнете се от пътя ни или ще умрете!

— Спрете омразата! Спрете омразата! — скандираха хората, хванати за ръце.

Нямаха и представа каква омраза бушува в гърдите на Ричард. Той извади Меча на истината. Магията на оръжието не се отзова, у Ричард се бе насъбрала достатъчно ярост. Той забави своя бяг в бърз ход.

— Дръпнете се! — изкрещя за последно, преди да връхлети върху тълпата.

Една тантуреста, къдрокоса жена излезе напред.

— Спрете омразата! Долу войната! Спрете омразата! Долу войната! — крещеше тя, кръглото и лице бе почервеняло от гняв.

— Дръпнете се или ще умрете! — изкрещя Ричард, без да спира.

Червендалестата лелка замахна с месестия си юмрук към Ричард и започна да скандира гневно:

— Убийци! Убийци! Убийци! — Към нея се присъединиха още гласове.

Докато профучаваше покрай жената, Ричард нададе боен вик, замахна мощно и отсече къдравата и глава заедно с вдигнатата ръка. Фонтан от кръв заля лицата на хората зад нея, които продължаваха да повтарят безсмислените си лозунги. Главата и безжизнената ръка паднаха сред тълпата. Един мъж направи грешката да посегне към меча на Ричард и бе безпощадно и фатално прободен.

Мъжете зад Ричард нападнаха редицата защитници на злото с непоколебима стремителност. Местните, въоръжени само с манипулирана омраза, падаха окървавени, тежко ранени или мъртви. Човешката редица се поддаде на безпощадния натиск. Някои от тях, надавайки гневни викове, нападаха войниците на Ричард с юмруци. В отговор получаваха голи и смъртоносни стоманени остриета.

Когато барикадираните пътя дрипльовци разбраха, че подкрепяйки зверовете от Императорския орден, ще си докарат лоши последствия, те се разпръснаха, като кълняха Ричард и хората му.

Разкъсали обръча на ударилите на бяг защитници, нападателите, без да спират, се насочиха към няколкото сгради оттатък тревистите площи, осеяни тук-там с дървета. Стоящите отпред войници разбраха, че оттук насетне ще трябва да се защитават сами и че не могат да разчитат повече на жителите на града. Те бяха свикнали да убиват беззащитни и безропотни жертви. За повече от година владичество не им се беше налагало да водят битка. Ричард бе първият, който ги нападна, унищожавайки войниците, изпречили се на пътя му. Кара настъпваше вдясно от него, отляво беше Том, който въртеше копието си със смъртоносен устрем и пробождаше вражеските войници, повечето, от които дори не бяха успели да извадят оръжията си. Тези хора бяха свикнали да покоряват цели градове с покорни и безропотни жертви, но не и да срещат решителен отпор. Сега им се наложи да се борят за живота си.

Ричард вилнееше сред тях, все едно бяха неподвижни статуи. Някои разсичаха въздуха там, където той бе прелетял само преди миг, докато Ричард предвиждаше къде ще се озоват в следващия момент и ги посрещаше с наточеното си като бръснач острие. Изненадващо се появяваше в гръб на други, които се озъртаха в почуда, търсейки го с поглед, и им прерязваше гърлата с един замах. Трети обезглавяваше, преди изобщо да са разбрали, че се кани да ги нападне. Пестеше силите си и не си позволяваше нито едно излишно движение. Точността му бе смъртоносна. Нямаше никакво намерение да им доказва, че ги превъзхожда — просто ги убиваше. Не им даваше шанс да отвърнат на удара — ликвидираше ги далеч преди това.

Веднъж отдал се на битката, той се завъртя в танц със смъртта, което означаваше само едно — убивай. Посичаше врага бързо, решително, смъртоносно и това бе негов дълг, негова едничка цел и необходимост.

Врагът не беше подготвен за такава необуздана стихия.

Атаката на дружината му отприщи вълна от ужасени писъци. Утрото затрепери от предсмъртни викове.

Ричард забеляза един, който приличаше на командир, и се хвърли към него, като опря острие в гърлото му.

— Къде са Николас и Майката Изповедник?

Мъжът не отговори, а се опита да го сграбчи за ръката. Но не бе достатъчно бърз. Ричард плъзна меча си по гърлото му и почти го обезглави, веднага, след което се завъртя към друг войник, който го нападаше в гръб. Онзи направи опит да избегне острието на Ричард, но, уви — бе прободен в сърцето.

Първите, посрещнали нападението, бяха вече мъртви и битката продължи яростно напред към сградите. Привлечени от грохота на боя, от казармите наизлязоха нови орди от войници в кожени униформи, с ризници, препасани с колани, натежали от оръжия. Имаха свиреп вид и явно бяха свикнали да убиват — Ричард никога не бе виждал по-жадни за кръв мъже.

Докато напредваше, Ричард се хвърляше върху всеки, който предполагаше, че може да е с по-висок ранг. Но никой не отвръщаше на въпроса му. Никой не знаеше къде са Николас и Калан.

Освен с врага Ричард трябваше да се бори и със замайването. Увлечен в танца със смъртта, оставил се на опита, натрупан в меча му, той донякъде успяваше да тушира въздействието на отровата. Знаеше, че няма да е задълго, но засега се справяше.

Остана изненадан колко добре се справят хората му. Помагаха си един на друг, докато напредваха сред вражеските редици. Водейки битката заедно, тяхната сила се удвояваше и съумяваха да оцелеят там, където сам човек не би се справил.

Не всички оживяха. Ричард видя някои от другарите си мъртви. Но изненаданият враг даде далеч повече жертви. На войниците от Императорския орден им липсваше справедливата решителност, с която бяха изпълнени хората на Ричард. Онези не бяха нищо повече от банда разпасани главорези. Сега бяха изправени пред хора, които търсеха възмездие. Мъжете от Ордена се биеха хаотично, всеки сам се опитваше да спаси собствената си кожа, на никого не му хрумна да се организират в защита. Докато бойците на Ричард водеха битката с една обща цел — да избият врага до крак.

Ричард чу Кара да го вика настойчиво от тясното пространство между две сгради. Отначало си помисли, че е изпаднала в беда, но като мина зад ъгъла, видя един як мъжага на колене пред нея. Тя държеше главата му изправена, като стискаше кичур от мазната му черна коса. На ухото му се виждаха редица сребърни халки. Кара бе опряла Агнела си в гърлото му. По брадичката му се стичаше кръв.

— Кажи му! — извика тя към мъжа, когато Ричард дотича.

— Не знам къде са.

В пристъп на ярост Кара заби в тила му върха на Агиела си. Покосен от внезапния удар, онзи подскочи, ръцете му се замятаха в неконтролируем гърч, от гърлото му се изтръгна по-скоро издихание, отколкото вик. Забели очи. Морещицата го дръпна за чорлавата коса и го изправи наново, подпряла гърба му с коляно.

— Кажи му! — изръмжа.

— Те заминаха — измънка онзи. — Николас замина снощи. Водеха една жена, но не знам коя е.

Ричард клекна и го сграбчи за ризата.

— Как изглеждаше жената?

— С дълга коса. — Още не успяваше да фокусира погледа си.

— Къде отидоха?

— Не знам. Заминаха. Бързаха.

— Какво каза Николас, преди да тръгне? Погледът на онзи постепенно се проясни.

— Николас знаеше, че ще нападнете призори. Каза ми по кой път ще влезете в града.

Ричард не вярваше на ушите си.

— Как е разбрал?

Мъжът се поколеба. Видът на Агиела на Кара го накара да размисли.

— Не знам. Преди да тръгне, Николас ми каза колко човека сте, кога ще нападнете и откъде ще минете. Заръча да събера хора от града, които да направят щит срещу вас. Събрахме най-фанатичните си поддръжници и им казахме, че идвате да ни избиете и да предизвикате война.

— Кога замина Николас? Накъде отведе жената?

— Не знам — От брадичката на мъжа капеше кръв. — Просто тръгнаха много бързо снощи. Това е всичко, което знам.

— Щом сте знаели, че идваме, защо не подготвихте по-добра защита?

— Как да не сме? Николас ме остави да се грижа за града. Уверих го, че с такава малка численост не можете да ни победите.

Нещо не беше наред.

— И защо да не можем?

За първи път мъжът се усмихна.

— Защото не знаете с каква войска разполагаме всъщност. След като разбрах откъде ще нападнете, свиках всичките ни части. — Усмивката му грейна. — Чувате ли звука на рог в далечината? Идват. — Засмя се гръмко. — Скоро ще умрете.

— Първо е твой ред! — скръцна със зъби Ричард. Мечът му прободе сърцето на офицера с мощен удар.

Очите на онзи се разшириха от ужас. Докато издърпваше острието, Ричард го завъртя, за да е сигурен, че всичко е свършено.

— По-добре да изкараме хората оттук — каза Ричард и като хвана Кара за ръката, двамата побягнаха към ъгъла на зданието.

— Май сме закъснели — отвърна тя, когато излязоха иззад ъгъла и видяха цели орди войници да се стичат от всички страни.

Откъде Николас е разбрал кога и как ще нападнат? Когато изготвяха плана си, придвижвайки се в полето, наоколо нямаше жива душа. Как може да е разбрал?

— Добри духове! — обади се Кара. — Никога не съм предполагала, че в Бандакар има толкова много войници.

Техният рев беше оглушителен. Ричард вече бе на края на силите си. С всеки дъх, който поемаше, болката му ставаше нетърпима. Но нямаше избор.

Трябваше да намери начин да стигне до Калан. Трябваше да издържи поне толкова.

Той изсвири сигнал, за да събере хората си. Ансон и Оуен се отзоваха веднага. Ричард се огледа и видя повечето от останалите.

— Трябва да се махаме. Твърде много са. Не се разделяйте. Ще се опитаме да пробием обръча им. Ако успеем, се разпръснете и търсете начин да се доберете до гората.

С Кара от едната си страна и Том от другата, Ричард застана начело на дружината. В града се изсипваха хиляди войници от Императорския орден. Гледката беше страховита. Бяха толкова много, че земята сякаш се движеше.

Преди Ричард да ги достигне, утринният въздух изведнъж се взриви в ослепителни огнени езици. Вражеските редици бяха разпокъсани от ревящи пламъци, които покосяваха стотици мъже наведнъж. Във въздуха изригнаха буци пръст, дървета и човешки тела. По земята се валяха хора, дрехи, горяща коса и парчета плът.

Ричард дочу свистящ звук някъде зад себе си. Звучеше му някак познато. Обърна се точно навреме, за да види кълбо от течен мътножълт пламък, която пореше въздуха. Докато се приближаваше, ставаше все по-голямо и застрашително.

Магьоснически огън.

Нажеженото до бяло смъртоносно кълбо прелетя с рев над главата му. Щом отмина Ричард и хората му, се спусна ниско сред имперските войници и ги обля със смъртоносна лава. Магьосническият огън поглъщаше с чудовищна бързина всичко, до което се докосне. Една капка лава върху човешки крак беше достатъчна да го прогори до костта. Болката беше непоносима — толкова мъчителна, че който оцелееше по случайност, копнееше единствено за смъртта.

Откъде се взе този огън?

Отсреща редиците на Ордена падаха като покосени от нещо. Сякаш едно-единствено острие събаряше в локви кръв стотици от тях наведнъж със свирепа жестокост. Кой причиняваше това?

Нямаше време за губене. Ричард и хората му трябваше да се заемат с войниците, които някак си бяха оцелели от унищожителната магия. Броят им така се бе стопил, че Императорският орден не беше в състояние да устрои ефективно нападение. Всеки опит за нанасяне на удар приключваше в безпощадните остриета на Ричард и хората му.

В хода на битката тези, които се мъчеха да избягат, и другите, които се събираха на групи, за да се впуснат в атака, биваха покосени от нов смъртоносен огън. Цели отряди от Императорския орден падаха, без изобщо да бъдат докоснати от Ричард и дружината му. Усещаха нечовешка болка в гърдите, дъхът им спираше и те падаха мъртви.

Не след дълго утрото се огласяше само от стоновете на ранените. Хората на Ричард се събраха около него, без да знаят какво да мислят за случилото се, разтревожени да не би същото нещо, което погуби толкова врагове, изведнъж да се обърне и срещу самите тях. Ричард се сети, че те изобщо не могат да видят магьосническия огън. За тях това трябва да е изглеждало като чудотворно спасение.

Мярна две фигури до една от страничните сгради. Едната по-висока. Присви очи, но пак не можа да ги види добре. Подирил опора в рамото на Том, се запъти към тях.

— Ричард, момчето ми — посрещна го Натан, когато Ричард се приближи. — Радвам се, че си добре.

Ан, трътлеста жена в семпла сива рокля, се усмихна с характерната си усмивка — едновременно весела и доволна, но и някак многозначителна и снизходителна.

— Не мога да ви опиша колко се радвам да ви видя — възкликна Ричард, все още запъхтян, като се опитваше да не поема дълбоко въздух. — Но какво правите тук? Как така ме намерихте?

— С пророчество, момчето ми. — Натан се наклони напред с хитра усмивка.

Носеше високи ботуши, разкошна бяла риза, жилетка и елегантно наметало от зелено кадифе, прикачено на дясното му рамо. Пророкът представляваше доста живописна гледка.

В същия момент Ричард забеляза, че Натан е въоръжен с изящен меч в бляскава ножница. Стори му се странно магьосник, владеещ магьоснически огън, да носи меч. Още по-странното беше, че мечът изведнъж бе изваден от ножницата.

Ан ахна, изненадана в гръб от човек, който внезапно изскочи иззад ъгъла на сградата и се метна върху нея. Оказа се местна жителка, една от защитничките на армията — висока, слаба жена с изпито, намръщено лице и дълъг нож.

— Убийци! — изкрещя тя и правата и коса се разлюля. — Предали сте сърцата си на омразата!

Земята, където бяха стъпили двете жени, изригна, във въздуха се разхвърчаха буци пръст и трева. Ан правеше отчаяни опити да се отскубне от нападателката си с помощта на магически трикове. Но онази беше непокътната. Магията не можеше да порази човек, който е роден без искрицата на дарбата.

Натан, стоящ близо до Ан, пристъпи напред и без много шум промуши високата жена с меча си. Онази се олюля с меча, стърчащ от гърдите и, на лицето и бе изписана изненада. Свлече се на земята, а кървавото острие се изсули от тялото и.

Спасена, Ан стрелна с очи мъртвата нападателка, после изгледа Натан изпод вежди.

— Впечатляващо, трябва да призная.

— Нали ти казах, че не ги хваща магия — усмихна се Натан.

— И все пак не разбирам, Натан… — подхвана Ричард.

— Заповядай, скъпа — даде Натан знак на някого отзад.

Иззад ъгъла изскочи Дженсън и се хвърли на врата на Ричард.

— Толкова се радвам, че си добре. Дано не ми се сърдиш. Натан се появи в гората малко след като вие тръгнахте. Спомних си, че съм го виждала преди — в Народния дворец в Д’Хара. Знаех, че е от рода Рал. Затова му казах, че сме в беда. Двамата с Ан искаха да помогнат и дойдохме възможно най-бързо.

Дженсън погледна Ричард с очакване. Той я успокои с прегръдка.

— Правилно си постъпила — рече. — Използвала си главата си в ситуация, която заповедите ми не биха могли да предвидят.

След края на разгорещената битка Ричард се чувстваше замаян повече от всякога. Облегна се на Том за подкрепа.

Натан го подхвана под другата мишница.

— Чух, че имаш проблем с дарбата. Може би ще мога да помогна.

— Нямам време. Николас Вселителя държи Калан. Трябва да я намеря, иначе…

— Не ставай глупак — скастри го Натан. — Няма да отнеме много време да балансираме дарбата ти. За да я овладееш, ти е нужна помощта на друг магьосник — нали вече съм ти помагал веднъж. Иначе няма да си полезен никому. Хайде да си намерим някое спокойно местенце, за да те отърва от причината за всичките ти беди.

Желанието на Ричард да намери Калан бе по-силно от всичко, но не знаеше къде да търси. Искаше му се просто да се отпусне в ръцете на Натан и да повери съдбата си на опита и познанията му. Разбира се, че Пророкът е прав. Искаше му се да заплаче от облекчение, че помощта най-сетне е дошла. Кой, ако не един магьосник, би му помогнал най-пълноценно да си върне силата?

Не смееше дори да се надява на такъв късмет. Имаше намерение да тръгне да търси Ничи, защото тя бе единственият човек, на чиято помощ смяташе, че може да разчита при тези обстоятелства. Но един магьосник можеше да му бъде далеч по-полезен.

Наистина само магьосник бе в състояние да помогне при проблем с дарбата на друг магьосник.

— Само побързай — заръча на Натан.

— В такъв случай да вървим — отвърна Пророкът и се усмихна с онази характерна усмивка, по която веднага се познаваше, че носи фамилията Рал. — Ще ти оправим дарбата за нула време.

— Благодаря ти, Натан — отрони Ричард, докато едрият мъж го водеше към една близка врата.

Шестдесета глава

РИЧАРД СЕДНА НА ДЮШЕМЕТО с лице към Натан. Стаята беше съвсем празна, без никаква мебелировка. Но на Натан не му трябваха мебели, подът му бе съвсем достатъчен. Край тях на пода седна и Ан. Ричард остана малко изненадан, че Натан и позволи да присъства, но не повдигна въпроса. Може пък да се наложи да се възползва от помощта и в някакъв момент.

Всички останали чакаха навън. Кара не искаше да го остави сам, но той я увери, че ще бъде по-спокоен и по-концентриран върху усилията да си възвърне дарбата, ако знае, че тя е навън и наглежда всичко вместо него.

Кепенците на двата прозореца бяха затворени и през тях се процеждаше само бледа светлина и приглушен шум. С ръце на коленете, Пророкът изправи гръб и си пое дълбоко въздух, при което цялата му фигура сякаш бе обгърната от величествено сияние. Натан пръв бе научил Ричард как да си служи с дарбата. Беше му казал, че магьосниците воини като него не приличат на другите магьосници. Вместо да държат силата заключена вътре в себе си, те направляват желанията чрез чувствата си.

Не беше лесно за разбиране. Но Натан му обясни, че неговата сила се ръководи от гнева.

— Искам да потънеш в очите ми — рече кротко Натан.

Ричард потисна с мъка тревогата си за Калан. Като се опита да диша равномерно, за да не се задави, съсредоточи погледа си в бездната на хлътналите наситено сини очи на Натан. Взорът на Пророка го погълна. Ричард имаше чувството, че пропада в безоблачното синьо небе. Дъхът му се процеждаше на пресекулки, при това, без да го контролира. По-скоро почувства, отколкото чу властните слова на Натан.

— Почувствай гнева, Ричард! Почувствай яростта! Почувствай омразата и беса!

Главата на Ричард се замая. Той се съсредоточи върху гнева си. Не беше трудно да изпита ярост при мисълта за Калан, попаднала в плен на Николас.

Почувства как към неговата сила се присъединява още една, все едно се давеше и някой се опитваше да му задържи главата над водата.

Понесе се сам към някакво тъмно и затихнало място. Времето сякаш не съществуваше.

Времето.

Трябваше да стигне до Калан навреме. Той беше единствената и надежда.

Ричард отвори очи.

— Съжалявам, Натан, но…

Пророкът бе плувнал в пот. Ан седеше до него и държеше Ричард за лявата ръка, а Натан го бе хванал за дясната. Ричард се запита какво ли се е случило.

Погледна първо единия, после другия.

— Какво става?

И двамата изглеждаха мрачни.

— Опитахме — прошепна Натан. — Съжалявам. Все пак опитахме.

Ричард се намръщи. Та те едва бяха започнали.

— Какво искаш да кажеш? Защо се отказа толкова бързо?

Натан хвърли бърз поглед настрани към Ан.

— Опитваме от два часа, Ричард.

— Два часа ли?

— Страхувам се, че нищо не мога да направя, момчето ми. — По тона му личеше, че наистина го мисли.

Ричард прокара пръсти през косата си.

— Какво искаш да кажеш? Нали самият ти ми каза преди време, при подобни обстоятелства, че с помощта на друг магьосник проблемът се решава от раз. Било проста работа един магьосник да възвърне силата на една дарба.

— Така е по принцип. Но твоята дарба някак си се е заплела във възел, който те задушава.

— Но ти си Пророк и магьосник. Ти си чародейка, Ан. Двамата заедно сигурно знаете за магията повече от всеки друг на тази земя за последните няколко хиляди години.

— Ричард, през изминалите три хиляди години не се е раждал друг като теб. Не знаем как точно действа твоята дарба. — Ан замълча, докато втъкваше обратно в кока на тила си изплъзнали се кичури посивяла коса. — Опитахме, Ричард. Заклевам се, че направихме всичко по силите си. Дарбата ти е неподвластна на Натан, дори и с моята способност да засилвам мощта му. Опитахме всичко, което знаем, дори ни хрумна да изпробваме няколко нови неща. Нищо не помогна. Не можем да сторим нищо за теб.

— Ами тогава какво да правя?

— Дарба ти те убива, Ричард. — Натан отмести сините си очи. — Не знам защо е станало, но се страхувам, че тя постепенно е излязла от контрол и вече започва да става смъртоносна.

— Толкова съжалявам, Ричард… — просълзи се Ан.

Той огледа поред обърканите им лица.

— Всъщност няма значение — рече накрая.

— Как така няма значение? — намръщи се Натан.

Ричард се изправи, като се подпря на стената, за да не залитне.

— Отровиха ме. Противоотровата я няма… Няма спасение. Боя се, че времето ми изтича. Проблемът с дарбата е едно на ръка — има друго, което ще ме довърши преди това.

Ан стана и го стисна за раменете.

— Сега не можем да ти помогнем, Ричард, но поне си почини, докато измислим нещо.

— Не! — Ричард се отдръпна от нея. — Не мога да изгубя малкото време, което ми остава. Трябва да намеря Калан.

Ан се прокашля.

— Двамата с Натан чакахме твоето рождение много дълго време, Ричард. Струваше ни много усилия да премахнем всички пречки по пътя ти, за които предупреждаваше пророчеството. В него се казва, че ти си ключовата фигура за бъдещето на нашия свят. По-точно ти си единственият, комуто е даден шанс да спаси света. Имаме нужда от теб, за да ни поведеш в битката.

Не знаем какво не е наред с дарбата ти, но ще се опитаме да разберем. Трябва да останеш тук, в случай че намерим начин да ти върнем силата.

— Няма да доживея да намерите начин да ме излекувате. Нима не виждате? Отровата ме убива. Вече навлязох в третия стадий — ослепявам. Ще умра. Трябва да използвам малкото оставащо ми време, за да намеря Калан. След като е невъзможно аз да ви поведа в борбата, мога поне да спася Калан от лапите на Николас, за да застане тя на моето място.

— Значи знаеш къде е? — попита Натан.

Ричард осъзна, че съсредоточен дълбоко в себе си, реейки се из онова притихнало пространство, докато Натан се опитваше да му помогне, е прозрял къде по всяка вероятност Николас е отвел Калан. Трябваше да се добере до това място, докато все още са там.

— Да, мисля, че знам.

Ричард отвори вратата. Кара, която седеше пред прага, скочи на крака. Очакването в погледа и мигом угасна, щом той поклати отрицателно глава.

— Трябва да тръгваме. Веднага. Мисля, че знам къде Николас е отвел Калан. Да вървим.

— Знаеш къде я е отвел? — попита Дженсън, като държеше изкъсо Бети за въженцето.

— Да. Тръгваме незабавно.

— Къде е, кажи!

— Оуен, помниш ли, че спомена нещо за някакъв укрепен лагер на Императорския орден, където се настанили при първото си влизане в Бандакар, когато все още били загрижени за безопасността си? — махна с ръка Ричард.

— Близо е до родния ми град — поясни Оуен.

— Точно така — кимна Ричард. — Мисля, че Николас е отвел Калан там. Мястото е надеждно, държат и други пленнички там. Така Николас ще разполага с достатъчно войници, които да го охраняват, пък и по принцип е построено така, че да се защитава лесно. Там ще проникнем доста по-трудно, отколкото тук, в града.

— Е, и как ще проникнем? — попита Дженсън.

— Ще решаваме, когато му дойде времето.

Натан застана на прага до Ричард.

— Двамата с Ан тръгваме с теб. Може би ще успеем да помогнем с нещо за освобождаването на Калан. А по пътя ще продължаваме да опитваме да ти върнем дарбата.

— В Бандакар няма коне. — Ричард стисна Натан за рамото. — Ако си в състояние да се движиш бързо и да не изоставаш, си добре дошъл. Но не мога да се бавя заради теб. Нямаме време — нито аз, нито Калан. Не ми се вярва Николас да я държи там дълго. А напусне ли Бандакар, отпочинал и зареден с провизии, ще бъде още по-трудно да го намерим. Нямаме време за губене. Ще трябва да пътуваме почти без да спираме.

Разочарован, Натан сведе поглед.

— Твърде сме стари, Ричард, за да поддържаме темпото, с което могат да се движат млади хора като вас — прегърна го Ан. — Щом спасиш Калан от Вселителя, върни се тук и ще направим всичко, за да ти помогнем. В твое отсъствие ще продължим да опитваме. Върнете се и двамата и все ще измислим нещо.

Ричард беше убеден, че няма да доживее до този момент, но нямаше смисъл да го казва.

— Добре. Какво ще ми кажете за Вселителите?

— Ами те са крадци на души. — Натан поглади замислено брадичката си. — Няма спасение от тях. Дори аз съм безсилен да ги спра.

Ричард сметна това обяснение за напълно достатъчно.

— Кара, Дженсън, Том — вие можете да дойдете с мен, ако желаете.

— Ами ние? — попита Оуен.

Ансон, който стоеше наблизо, кимна. Личеше си, че много му се иска да участва. Имаше и други, стояли зорко на пост пред сградата, където Натан се опитваше да помогне на Ричард. Всички те се бяха били мъжки в последните битки. Ако искаше да си върне Калан, щеше да има нужда поне от още няколко човека.

— С благодарност бих приел вашата помощ. Би било най-добре повечето от вас да останат с Натан и Ан. Хората от Глогинград ще имат нужда от вас, за да им обясните всичко, което сте научили. Ще трябва да променят някои неща, за да свикнат с новия свят, който ги очаква.

Ричард тръгна, но Натан го спря за ръкава.

— Не ми е известно да съществува спасение от крадците на души, Ричард, но си спомням, че веднъж прочетох нещо в една стара книга, която намерих в подземията на Двореца на пророците.

— Слушам те.

— Те намират начин да пътуват извън тялото си… изпращат собствения си дух навън.

Ричард потърка чело, замислен над думите на Натан.

— Ето как ме е наблюдавал и следил. Вероятно ме е гледал през очите на онези едри птици — черноперите соколи. Ако това, което казваш, е истина, значи той напуска тялото си, за да го прави. — Ричард вдигна очи към Натан: — Какво ми помага това?

Натан се доближи и килна глава на една страна, като вторачи сините си очи в него.

— Тогава са уязвими — когато са извън тялото си. Ричард повдигна меча в ножницата, за да се увери, че се движи гладко.

— Някакви предложения как да го хвана, докато е извън тялото си?

— Не, за съжаление — изправи се Натан.

Все пак Ричард кимна с благодарност и заслиза по стъпалата към изхода.

— На какво разстояние е укрепеният лагер, Оуен?

— Близо е до мястото, където пътеката пресичаше границата.

Значи, затова Ричард не го бе видял досега — те бяха дошли по стария път, използван от Каджа-Ранг. Което означаваше близо седмица път. Не разполагаха с толкова.

Ричард огледа внимателно всички вперени в него очи.

— Николас е набрал доста голяма преднина и сигурно бърза да избяга с плячката си. Ако се движим бързо, без да правим дълги почивки, все още имаме шанс да го настигнем, преди да приближи укреплението. Тръгваме незабавно.

— Теб чакаме, Господарю Рал — каза Кара. Калан също го чакаше.

Шестдесет и първа глава

ДОКАТО ПЪТУВАХА, състоянието на Ричард се влошаваше от ден на ден, но страхът му за Калан го теглеше непреклонно напред. През по-голямата част от пътя — часове наред, в пек и мрак, понякога и в дъжд — тичаха с умерено, равномерно темпо. Ричард си бе отрязал една тояга, на която се подпираше. Когато усетеше, че не може да продължи, нарочно забързваше, за да си напомни, че не трябва да се предава. Спираха само нощем за няколко часа сън.

Мъжете едва успяваха да не изостават. За Кара и Дженсън не беше проблем. И двете бяха привикнали към изтощението, съпътстващо всяко трудно пътешествие. Но така или иначе, всички бяха толкова изморени от безмилостното темпо, че говореха само при нужда. Ричард се носеше упорито напред, опитвайки се да не мисли за собственото си безнадеждно състояние. Напомняше си, че всяка достатъчно бързо измината крачка ги доближава все повече до Николас и най-вече до Калан.

В моменти на отчаяние си повтаряше, че Калан е жива и го очаква, защото, ако Николас е имал намерение да я убие, отдавна да го е направил. Ако я беше убил, Вселителят не би тръгнал да бяга. Калан беше много по-ценна жива.

Наред с останалото, Ричард чувстваше и странно облекчение — можеше да напрегне докрай всичките си сили, вече беше излишно да се тревожи за здравето си. Край с противоотровата. С времето отровата щеше да го убие. Проблемът с контрола върху дарбата също се оказа неразрешим — и това работеше за унищожението му. И в двата случая нямаше измъкване. Така или иначе ще умре.

Из гористите хълмове се пътуваше леко. Открити, с безкрайни зелени ливади, осеяни с диви цветя и избуяли треви. Кипеше живот. Ако смъртта не го дебнеше, ако ги нямаше болката и смазващия страх за Калан, Ричард сигурно би обърнал внимание на красотата на тези земи. В този случай обаче възприемаше природата само като пречка.

Слънцето, отразено в очите му, запълзя бързо към върховете на величествените планини. Скоро щеше да настъпи мрак. Малко по-рано следобеда Ричард се бе възползвал от един удобен случай, за да простреля елен. Том бързо отдели месото. Хората имаха нужда от храна. Иначе нямаше да имат сили да продължат напред. Ричард прецени, че е крайно време да спрат да сготвят месото, след което да се нахранят и да поспят.

Докато крачеха през дълбока, разлюляна от вятъра трева, Оуен се приближи до Ричард и посочи напред.

— Ей, там, Господарю Рал! Онзи поток, дето извира от отсрещните хълмове, тече право към укрепения лагер на Ордена. Остава още съвсем малко, само да прехвърлим хребетите ей там и после още малко по-нататък към планините. — После посочи надясно. — А оттатък пътя, също недалеч, се намира родният ми град Бруленик.

Ричард свърна леко вляво, в посока към гората, която започваше от полите на плавно възвишение. Стигнаха сред дърветата точно когато оранжевият диск на слънцето се приплъзна и потъна зад заснежените планински върхове.

— Добре — каза Ричард, след като спря задъхан насред малка поляна между дърветата. — Ще лагеруваме тук. Дженсън, Том, вие и останалите мъже ще останете тук. Опечете месо, пригответе вечеря, докато ние с Оуен и Кара отидем да поразгледаме около укреплението и се опитаме да намерим начин за влизане.

Ричард тръгна, като се подпираше на тоягата си, Бети го последва. Дженсън грабна въженцето и.

— Не, ти не — скастри я Дженсън. — Ти оставаш тук. Само това липсва — да се влачиш след Ричард и да привличаш вниманието в най-неподходящия момент!

— Какво да ти приготвим за ядене, Господарю Рал? — попита Том.

Ричард не можеше да понася дори мисълта да яде месо. След толкова много кървави битки дарбата му повече от всякога се нуждаеше от равновесие. Този възел, който я бе пристегнал, и бездруго го убиваше, но една грешка още повече щеше да ускори края му и той нямаше да смогне да измъкне Калан от Николас.

— Все едно, каквото имаме, само да не е месо. Сигурно ще се позабавим, а в това време може да опечете хляб, да сготвите ориз или боб.

Том каза, че ще се погрижи, и Ричард тръгна след Оуен. Кара го погледна с най-нещастния поглед, който изобщо бе виждал на лицето и, и като вдигна ръка на рамото му, попита:

— Как си, Господарю Рал?

— Добре съм засега. — Не посмя да и каже нито каква болка му причиняваше дарбата, нито, че бе започнал да храчи кръв.

Когато се довлякоха обратно почти два часа по-късно, месото, набодено на шиш, беше готово. Някои вече се бяха нахранили и вече се пъхаха в завивките, за да поспят.

Ричард едва се държеше на краката си от умора. Беше сигурен, че са съвсем близо до Калан. За него беше истинско мъчение да напусне мястото, където Николас я държеше, и да се върне обратно в лагера. Но трябваше да се съсредоточи и да помисли. Всяка импулсивна, необмислена постъпка би им донесла провал. А това нямаше да измъкне Калан от пленничеството и.

Нуждите на Ричард надхвърляха далеч елементарните човешки потребности от храна и сън, но докато наблюдаваше как Оуен се свлича тежко край огъня, си помисли, че двамата с Кара сигурно са доста изтощени и гладни. Морещицата остана права, готова за следващи заповеди. Не го изпускаше за миг от зоркия си поглед и бдеше над него с цялата си всеотдайност. Никога не би си позволила да се оплаче или каже, че има нужда от нещо.

Преди време за нищо на света не би повярвал, че може толкова да се сближи с една Морещица.

Дженсън скочи и се втурна да го посрещне.

— Нека ти помогна, Ричард. Ела да седнеш!

Той се строполи на тревата, близо до огъня. Бети се приближи и проплака умолително да и направи място до него. Той я пусна да легне.

— Е? — попита Том. — Какво ще кажеш за укрепения лагер?

— Не съм съвсем сигурен. Стените са от масивни греди, оградени с дълбоки ровове. Навсякъде са заложени трапове и капани. Има порта — съвсем истинска, стабилна порта. — Ричард въздъхна и потърка очи. Започваше да вижда замъглено. С течение на времето все по-трудно различаваше контурите на предметите. — Още не съм измислил как ще влезем.

Миризмата на печено месо му пречеше да мисли. Прилошаваше му. Той пое парчето хляб и паницата с ориз, която му подаде Дженсън.

Не можеше да се храни, докато ги гледа как ядат месо, и още по-лошо — докато усеща мириса му. Изправи се.

— Ще се поразходя. — Не искаше да им нарушава вечерята и да ги кара да се чувстват виновни, че ядат месо пред него. — Имам нужда да помисля насаме.

Ричард махна към Кара да остане на мястото си.

— Хапни малко — каза и. — Трябваш ми силна.

Ричард се отдалечи сред дърветата, заслушан в свирнята на щурчетата и загледан в звездите през пролуките в короните на дърветата. Отдъхна си, че е сам и никой не го пита за нищо. Беше уморително всички да зависят от него.

Намери си тихо местенце близо до паднал дъб. Седна и се облегна на ствола. Прииска му се никога повече да не стане от там. И ако не беше Калан, сигурно щеше да го направи.

Появи се Бети. Застана пред него и го загледа в очакване, сякаш питаше какво ще правят после. Ричард не каза нищо и тя легна до него. Хрумна му, че козичката просто иска да го утеши.

Усети как по бузата му се стича сълза. Постепенно всичко се разпадаше. Нещата едно по едно излизаха от контрол. В гърлото му се настани буца, която почти го задушаваше.

Легна и погали Бети.

— Какво да правя? — изхлипа. Избърса лице с опакото на ръката си.

— Какво да правя, Калан? — прошепна с отчаяна безнадеждност. — Толкова се нуждая от теб. Кажи ми какво да правя?

Не му беше останала никаква надежда.

При неочакваната поява на Натан си беше помислил, че най-сетне е намерил помощ. Но светлият пламък на тази последна надежда бързо угасна. Дори и велик магьосник не можеше да му помогне.

Велик магьосник.

Каджа-Ранг. Ричард застина.

Думите на Каджа-Ранг. В главата му отекнаха двете думи, изписани върху гранитната основа на гигантската статуя. Онези две думи бяха предназначени за Ричард.

Талга Вастернич.

Заслужи победата.

— Добри духове… — прошепна Ричард.

Най-после разбра.

Шестдесет и втора глава

НИКОЛАС НАБЛЮДАВАШЕ как след последната си отчаяна молитва, прошепната към добрите духове, Господарят Рал пое обратно към лагера, за да се върне при хората си. Колко тъжно! Колко тъжно, че човечецът ще умре! Съвсем скоро ще е сред скъпите си духове… в отвъдния свят на Пазителя.

Николас изпитваше неимоверно удоволствие от играта. Горкият Господар Рал беше толкова объркан и смутен. Вселителят с радост би играл тази игра още дълго време, но дните на Ричард бяха преброени. Много тъжно наистина!

Но след смъртта на Ричард Рал щеше да има още безброй поводи за забавление — след като най-сетне приключи с тази досадна малка подробност! И това според Джаганг било учудващо изобретателен човек. Би било глупаво Николас да го подценява — така го предупреждаваше пътешественикът по сънищата. Вероятно Джаганг не можеше да се мери с великия Ричард Рал, но за Николас Вселителя той не представляваше проблем.

Духът му се изпълни със задоволство при мисълта за смъртта на Господаря Рал. Гледката сигурно ще си заслужава. Ще бъде подобаващ край за пиесата на живота му. Николас имаше намерение да я изгледа докрай, да види всеки трогателен момент от последното действие. Представи си как всички приятели на Господаря Рал ридаят безпомощно, покосени от мъка, докато той се отпуска в сладката прегръдка на смъртта — тази служителка на вечността, дошла да помогне на духа му да поеме великолепното, безконечно духовно пътешествие, което щеше да го отдалечи от досадния антракт, наречен живот.

Завесата скоро щеше да се спусне. Николас много обичаше пиесите с тъжен край. Вече нямаше търпение да види как ще свърши тази.

Мрази, за да живееш — живей, за да мразиш!

Николас, също като самият Ричард, се питаше, кое ли ще довърши първо Господаря Рал — отровата или дарбата му. Веднъж му се струваше, че шансът е на страната на едното, друг път — на второто. Известно време болката, предизвиквана от дарбата, за малко да го унищожи; точно тогава отровата набра сила и така ускори действието си, че захвърли Ричард в бездиханна агония. Също като в добрите пиеси, това беше главният въпрос, чийто отговор идва в самия край. Напрегнатото очакване беше сладостно.

Във фаталната битка между двете Николас залагаше на дарбата. Нямаше нищо против отровата, но далеч по-вълнуващо беше да се проследят обратите на съдбата, сполетели велик и надарен магьосник с възможностите на Господаря Рал — магьосник, какъвто не се бе раждал от най-дълбоката древност на човешката история, — който бива погубен от силата си, дадена му по рождение — от собствената си необозрима, ала безплодна сила… Поредната жертва на неосъществимите човешки амбиции. Ето това се казва завладяващ и подходящ финал.

Оставаше още малко.

Съвсем, съвсем мъничко.

Николас наблюдаваше внимателно, не искаше да изпусне и най-малката вълнуваща подробност. В компанията на духа на прелестната невеста на Ричард Рал, Николас се чувстваше едва ли не член на семейството и очакваше с трепет настъпването на трагичния край на такъв велик човек.

Струваше му се съвсем справедливо Майката Изповедник да присъства лично на тъжния край на своя любим.

Тя наблюдаваше заедно с него връщането на Ричард Рал към лагера и страданието му и късаше сърцето.

Николас вкусваше с наслада от мъката и. Тепърва щеше да я накара да страда. Съвсем скоро щяха да разполагат с достатъчно време заедно, за да може той да стигне до прага и на поносимост към страданието.

Хората около лагерния огън в гората бяха нетърпеливи. Когато Господарят Рал застана пред тях, го погледнаха с очакване. Гледаше го и Николас. Силуетът на Господаря Рал трептеше на огъня, както трептеше и във виденията на Николас. Сякаш вече се бе превърнал в дух, готов всеки момент да отлети в сладостната забрава, обгръщаща света на мъртвите.

— Намерих начин — обяви Господарят Рал. — Знам как ще атакуваме укрепения им лагер.

Николас наостри уши. Това пък какво значи?

— Ще влезем на разсъмване. Тъкмо когато слънцето протяга първите си лъчи над планините. Точно тогава ще прехвърлим стената откъм източната страна. Стражите няма да виждат добре в тази посока, тъй като слънцето ще ги заслепява. Ако нещо ти блести в очите и ти пречи да виждаш, извръщаш очи.

— Звучи ми добре — каза един от мъжете.

— Значи ще се промъкнем незабелязано, а няма да нападаме — обади се друг.

— О, не, напротив! Ще ги нападнем — отвърна Господарят Рал. — При това така, че ще се чудят какво става и откъде им е дошло.

Това пък какво означава? Какви са тия приказки? Николас наблюдаваше, не изпускаше нищо от очи. Започваше да става интересно. Значи Господарят Рал най-напред ще се прехвърли незабелязано през стената, а после хората му ще атакуват? И как точно ще изненада войниците в лагера? Интригуващо.

Приближи се още малко, за да е сигурен, че няма да изпусне нито една безценна дума.

— Всички ще се включите в атаката — продължи Господарят Рал. — Призори ще се доближите до портата. Докато атакувате оттам и отклоните вниманието им, аз ще се прехвърля скришом през стената. И докато ги нападате и отклонявате вниманието им, всъщност ще играете много по-съществена роля, отколкото очакват.

Играта започваше. Николас гледаше и слушаше с възторг. Доставяше му истинско удоволствие — особено след като знаеше всичките и правила и можеше да ги манипулира както си ще. Утрешният ден щеше да бъде удивителен.

— Но, Господарю Рал — попита здравенякът Том, — как ще нападнем през портата, ако наистина е толкова непревземаема, колкото ни я описахте?

Николас не се беше замислил над това. Колко интересно! Основната част от плана на Господаря Рал май щеше да се окаже пропукана.

— Точно в това е уловката — отвърна Ричард. — Вече съм измислил всичко и направо ще се смаете, като разберете как ще стане.

Вече го бил измислил? Колко интересно! Как ли ще запълни такъв основен пропуск в плана си великият Господар Рал — Николас даваше мило и драго да чуе отговора му.

Господарят Рал се протегна и прозя.

— Но сега съм изтощен. Едва се крепя на краката си. Имам нужда от малко почивка, преди да ви разкрия всичко. Нещата не са никак прости, така че предпочитам да ви уведомя точно преди да тръгнем. Събудете ме два часа преди изгрев слънце и тогава ще ви обясня всичко.

— Два часа преди изгрев слънце — повтори заповедта Том.

Николас побесня. Надяваше се да чуе финала сега. Искаше да разбере какъв е този тъй чудесен, удивителен и сложен план.

Господарят Рал махна с ръка към апетитната си спътница — дето и викаха Кара — и някои от младите мъже.

— Хайде, елате с мен да поспим, докато другите се нахранят!

Докато се отдалечаваха, Господарят Рал се обърна към Дженсън:

— Моля те, дръж Бети при теб. Гледай да не тръгне след мен. Наистина имам нужда от сън и не ми се ще да се събудя от миризмата на коза.

— Ще ме вземеш ли с теб утре, Ричард? — попита жената на име Дженсън.

— Разбира се, ти играеш главна роля в плана ми. — Господарят Рал се прозя отново. — Ще ти обясня всичко, като се наспя. И не забравяй, Том. Два часа преди изгрев слънце.

— Ще те събудя лично, Господарю Рал — кимна му Том.

Николас също щеше да бъде там — за да види и чуе последната част от плана на Ричард Рал. Как ли ще изтърпи толкова дълго? Ще дойде рано. Ще чуе всяка думичка.

А после ще посрещне госта си Ричард Рал и неговите хора с изненада.

Може би нито отровата, нито дарбата щяха да погубят Господаря Рал.

Може би самият Николас щеше да го стори.

Калан, чийто дух беше безпомощен пленник на Вселителя, не можеше да направи нищо друго, освен да наблюдава заедно с него. Не можеше да отвърне на окаяните молитви на Ричард, не можеше да се разплаче от жал по него, не можеше да направи нищичко. Жадуваше да го прегърне отново, да облекчи болката и мъката му.

Краят му беше близо. Сигурна бе в това.

Сърцето и се късаше, като гледаше как животът му гасне.

Беше видяла сълзите му.

Беше го чула как я зове с копнеж.

Беше разбрала колко се нуждае от нея.

Усещаше се вледенена и самотна. Чувството, че се носи из въздуха против волята си, я отвращаваше. Отчаяно искаше да се върне в тялото си. То чакаше някъде в една самотна стая в укрепения лагер. Там чакаше и тялото на Николас. Как само копнееше да се върне в тялото си!

Но най-много от всичко желаеше да може по някакъв начин да предупреди Ричард, че Николас е наясно с плана му.

Шестдесет и трета глава

НЕТЪРПЕЛИВ ДА УЗНАЕ по-нататъшния ход на играта, Николас се спотайваше в бивака им, дебнеше, душеше, ослушваше се, наблюдаваше. Дойде много по-рано, от страх да не изпусне нещо. Но вече сигурно е време, сигурно оставаха точно два часа до разсъмване — наближаваше началото на последното действие от пиесата. Беше време онзи Том да събуди Господаря Рал. Беше време. Наблюдавай, наблюдавай, наблюдавай. Къде се губи този Том? Някъде, някъде. Търси, търси, търси.

Сред дърветата в близост до лагера се виждаха хора на пост. Къде е този Том? Ето го. Николас забеляза, че Том е сред часовите, които бдяха над спокойния сън на другарите си в лагера. Не иска да закъснее. Заповед на Господаря Рал. Не спи, буден е, значи трябва да знае, че е време.

Какво се мае този човек? Господарят му беше дал заповед. Защо не я изпълнява?

Онази жена, Дженсън, се събуди и разтърка очи. Погледна нагоре, за да се ориентира по звездите и луната. Беше време — и тя го разбра. Отметна завивката си.

Николас я последва, тя прескочи тлеещите въглени в огнището, прелетя покрай редицата млади дървета и стигна до едрия мъж, облегнат на един пън.

— Том! Не е ли време да събудиш Ричард?

Някъде далеч, в отдалечената стая в укреплението, където чакаше тялото му, Николас дочу настоятелен звук, но беше толкова погълнат от непосредствените си действия, от хода на играта, че не му обърна внимание.

Сигурно е Наджари. Явно няма търпение да се докопа до Майката Изповедник и да се наслади на женските и прелести. Николас му каза да почака малко, докато се върнат. Не му се искаше онзи да мърсува с тялото и, докато ги няма. Наджари понякога не си знаеше силата. Майката Изповедник беше ценна придобивка и на Николас не му се щеше да я повредят.

Наджари се беше доказал като негов верен човек и заслужаваше малка награда, но по-късно. Той не би нарушил заповедите на Николас. Знаеше, че после ще съжалява.

А може би просто…

Чакай, чакай. Какво става? Наблюдавай, наблюдавай, наблюдавай. Мъжът стана и сложи приятелски ръка на рамото на момичето. Колко покъртително!

— Да, и аз мисля, че е време. Да вървим да събудим Господаря Рал!

И пак онзи звук. Боязлив, пронизителен и в същото време далечен.

Много странно. Каквото и да е, може да почака.

През гората. Бързо. Наблюдавай, наблюдавай, наблюдавай. Побързай. Какво се мотаят толкова? Нима не разбират съдбовността на момента? По-живо, по-живо, по-живо.

— Престани да ми се мотаеш в краката, Бети — избоботи онази Дженсън.

Пак се чу онзи досаден тъп звук — откъм мястото, където чакаше тялото му.

В следващия миг прозвуча друг звук, по-настоятелен.

При този нов звук през дълбините на душата на Николас пробяга ледена тръпка. Никога в живота си не бе чувал по-смъртоносен звук.

Освободен от ножницата си, Мечът на истината изпълни сумрачната стая с ясен металически звън.

Заедно с меча навън излетя и древната магия — нямаше сила, която да я спре, да я задуши, да я озапти.

Силата на меча за миг заля Ричард с дивата си ярост — ярост, подчинена единствено на него. Потокът на тази сила се вля във всяка жилка от същността му. Толкова отдавна не бе я чувствал така истински, толкова отдавна не бе усещал мощта и че за момент застина зашеметен, погълнат от невероятното усещане да държи в ръцете си такова необикновено оръжие.

В същото време и яростта, родена от собствената му същност, премина отвъд всякакви граници. Слети в едно, двете чувства се разбунтуваха с пълна сила в него, като два урагана, които си съперничеха във всяко едно отношение.

Ричард се почувства замаян от силата на тези две стихии, на които бе всевластен и единствен господар.

Търсачът на истината ги насочи устремно напред и мечът започна страховития си танц, безпощаден като светкавицата, предричаща неизбежния грохот на надвиснали буреносни облаци.

Върхът на острието разпори нощния въздух точно когато оставаха два часа до разсъмване.

Разколебан и несигурен, Николас последва здравеняка Том и онази Дженсън в гората, за да събудят умиращия си Господар Рал.

Откъм отдалечената стая, долу в укреплението, където чакаше тялото му, се чу вик.

Не беше предизвикан от страх, бе боен вик от необуздана ярост. Душата му цяла потръпна.

Изпаднал във внезапен ужас, без да отлага нито миг повече, Николас влетя обратно в тялото си, което го чакаше, седнало на пода.

Замаян от рязкото завръщане, той отвори очи и запримига.

Господарят Рал стоеше пред него, изправен с разтворени на нивото на раменете крака, стиснал меча с двете си ръце. Същинско олицетворение на физическата сила, съсредоточена и готова за действие.

Николас се ококори при вида на острието, проблясващо като дъга в неподвижния въздух.

В същия миг проехтя смразяващият яростен вик на Господаря Рал, който съсредоточи всяка фибра на силата си в замаха на меча.

Изведнъж, внезапно и напълно неочаквано, Николас разбра — не искаше да умре. Живееше му се. Колкото и да мразеше живота, в този миг осъзна, че всъщност иска да го задържи.

Трябваше да направи нещо.

Трябваше да напрегне всичките си сили, волята си.

Трябваше да спре тази отмъстителна душа пред себе си.

Съсредоточи силата си напред, готов да сграбчи вилнеещия пред очите му дух.

В същия миг го порази колосален, зашеметяващ удар отстрани по врата.

Викът на Ричард още не бе заглъхнал, когато мечът му, с цялата сила и бързина, на която господарят му бе способен, изписа дъга и полетя към лявото рамо на Николас.

Ричард видя с всички подробности как острието преминава през плътта и костта, как разкъсва последователно мускулите, сухожилията, артериите и трахеята, следвайки точно зададената му от Търсача справедлива посока. Ричард беше вложил в това светкавично движение на меча всичко, на което бе способен. Сега наблюдаваше завършека му, достигането на неговата крайна цел: острието отдели главата на Николас Вселителя, и тя — зяпнала в изненада и неосъзнат напълно ужас, с малки кръгли очички, все още ококорени и жадни да обхванат сцената в цялата и пълнота — подскочи във въздуха и с бавно въртене започна да пада, след като мечът под нея завърши смъртоносната си дъга, а по стената отзад плиснаха дълги, лепкави пръски кръв.

Ричард замлъкна в мига, в който мечът достигна целта си. Внезапно осъзна реалността около себе си.

Главата тупна на пода, чу се как черепът изтрополи отчетливо.

Край.

Ричард дръпна юздите на гнева си. Трябваше веднага да го обуздае. Чакаше го още по-важна задача.

С плавно движение прибра окървавения меч обратно в ножницата и се обърна към другото тяло, подпряно вдясно на стената.

Видът и направо го зашемети. Беше жива, дишаше и видимо не бе наранена, което го изпълни с внезапна дива радост. Най-лошите му страхове, които не смееше дори да допусне до съзнанието си, се изпариха в миг.

Но тогава разбра, че всъщност тя не е съвсем добре. Нямаше начин да не се събуди при такава гръмовна атака.

Ричард падна на колене и я вдигна на ръце. Беше толкова лека и отпусната. Капчици пот покриваха бледото и като платно лице. Клепачите и бяха притворени, а очите — забелени.

Ричард отново потъна в себе си, търсейки сили да върне към живот жената, която обичаше повече от самия живот. Отвори душата си към нея. Всичко, което искаше и от което се нуждаеше, докато я притискаше към себе си, бе нейният живот, нейната цялост.

Инстинктивно, без да осъзнава какво точно прави, събуди една сила, положена дълбоко в съзнанието му. Остави се да го отнесе нейното бурно и устремено течение. Остави любовта си към Калан, нуждата си от нея да ги залее и двамата.

— Ела си у дома, където ти е мястото — прошепна той. Насочи потока на силата към нея, остави я да премине през цялото и същество, сякаш бе фар, който и сочеше пътя. Все едно търсеше в тъмнината, като осветяваше пътя си с лъчи, извиращи от дълбините на съществото му. Въпреки че не знаеше как точно го постига, съзнателно се устреми към целта си, към нуждата, към това, което искаше да постигне.

— Ела си у дома при мен, Калан. Тук съм.

Тя зяпна. Макар да бе съвсем отпусната, Ричард усети прилив на живот в ръцете си. Тя отново отвори уста, все едно се давеше и се бореше за въздух.

Накрая се размърда в ръцете му, крайниците и се задвижиха, заопипваха. Отвори очи и запримигва насреща му.

Отново се отпусна, този път с облекчение, удивена.

— Чух те… Ричард. Бях толкова самотна. Добри духове, толкова самотна. Не знаех какво да правя… Николас крещеше. Бях загубена и самотна. Не знаех как да се върна. И тогава те почувствах.

Прегърна го здраво, сякаш никога повече нямаше да го пусне. — Ти ме преведе през тъмнината.

— Нали знаеш, че съм водач — усмихна и се Ричард.

— Как успя? — погледна го с почуда. Красивите и зелени очи се впериха в него с очакване. — Дарбата ти…

— Реших си проблема с дарбата. Каджа-Ранг ми показа пътя. Всъщност решението е било вътре в мен много отдавна, но не го съзнавах. Сега дарбата ми е наред, а мечът си възвърна силата. Бил съм толкова сляп, че направо ме е срам от себе си.

Дъхът му секна и той се закашля, не успя повече да се въздържи. Не успя да възпре болезнената гримаса. Калан го сграбчи за ръцете.

— Ами противоотровата? Какво стана с противоотровата? Изпратих я по Оуен. Не я ли получи?

Ричард поклати глава и отново се задави от раздиращата го дълбоко вътре болка. Накрая възстанови дишането си.

— Виж, това вече е проблем. Не беше противоотровата. Най-обикновена вода с малко канела.

Калан пребледня.

— Но… — погледна към Тялото на Николас и към главата му, изтърколена по очи в края на дълга кървава следа по пода.

— Но щом като Николас е мъртъв, как ще намерим противоотровата, Ричард?

— Няма никаква противоотрова. Николас желаеше смъртта ми. Сигурно е унищожил противоотровата отдавна. Дал ти е някакво шишенце, за да те подмами.

На мястото на радостта по лицето и се изписа ужас.

— Но без противоотровата…

Шестдесет и четвърта глава

— СЕГА НЯМА ВРЕМЕ да се тревожим за отровата — каза Ричард, докато и помагаше да се изправи.

Няма време ли? Тя забеляза как Ричард се олюля, докато се придвижваше през стаята, и потърси опора в перваза.

Застанал пред малкото прозорче на външната стена на укреплението, той нададе острия, кристално чист крясък на обикновеното горско калугерче — звук, който Кара си мислеше, че е характерен за тайнствения късоопашат горски ястреб.

— Аз се преметнах през стената с помощта на дървен прът обясни той. — Кара идва насам.

Калан понечи да се приближи към него, но тялото и сякаш отказваше да и се подчинява. Вдървените и крака направиха няколко колебливи крачки напред. Би предпочела да падне по лице на пода и да лази на колене и длани. Все едно беше влязла в чужда кожа. Сякаш беше забравила да диша сама, да гледа със собствените си очи, да чува със собствените си уши. Допирът на дрехите до тялото и беше необичаен и натрапчив.

Ричард и подаде ръка за опора. Тя си помисли, че колкото и да беше схваната, все пак стои по-стабилно на краката си от него.

— Ще се наложи да си проправяме път навън с бой, но очаквам помощ. Ще получиш първия меч, до който успеем да се доберем — обеща и той.

Духна пламъка на единствената свещ, поставена върху малка лавица.

— Още не съм свикнала… да бъда пак в себе си, Ричард. Не мисля, че съм готова да изляза оттук. Едва вървя.

— Нямаме голям избор. Трябва да се махаме оттук. Ще си припомняш в движение. Аз ще ти помагам.

— Та ти самият едва се движиш.

На пръта, който Ричард бе подпрял вместо стълба, се появи Кара, наведе се напред през перваза и се запромушва през тясното прозорче.

Още не бе влязла изцяло, когато зяпна в доволна изненада:

— Майко Изповедник! Господарят Рал е успял.

— Няма нужда да си чак толкова изненадана — подкачи я Ричард, докато и помагаше да се изсули вътре.

Кара хвърли само бегъл поглед към проснатото на земята безжизнено тяло, преди Калан да я поеме в обятията си.

— Не можеш да си представиш колко се радвам, че те виждам — възкликна Кара.

— А ти не можеш да си представиш колко се радвам, че те виждам със собствените си очи.

— Жалко, че се пожертва за нищо — прошепна Кара.

— Ще намерим друг начин — увери я Калан.

Ричард бавно открехна вратата и надзърна навън. Затвори и се обърна.

— Чисто е. В стаите от лявата страна и около балкона държат пленничките. Стълбите вдясно са най-прекият път към първия етаж. Част от стаите долу са за командния състав, останалото са спални помещения за войниците.

— Аз съм готова — кимна Кара.

— За какво? — Калан погледна първо единия, после другия.

Ричард я хвана за лакътя.

— Ще трябва да ми помагаш, защото не виждам.

— Не виждаш ли? Нима отровата напредва толкова бързо?

— Чуй ме сега. Ще минем вляво през балкона и ще отворим вратите. Постарайте се жените да не вдигат много врява. Ще ги изведем оттук.

Всичко това доста обърка Калан — та докато се рееше с Николас, ги чу да кроят съвсем различни планове. Просто трябваше да се остави на Ричард и Кара да я водят.

Дървеният балкон отвън не беше осветен. Луната се спотайваше зад черния силует на планините. През цялото време, докато беше в плен на Николас, Калан беше виждала размазано, все едно гледа през гофрирано стъкло. Бляскавият звезден небосвод и се видя по-красив от всякога. На звездната светлина Калан различи няколко обикновени дървени бараки, наредени покрай външната стена на укреплението.

Ричард и Кара тръгнаха през балкона, като отваряха вратите наред. При отварянето на всяка следваща врата Кара бързо се вмъкваше в стаята. Някои от жените наизлязоха по нощници, други трескаво се втурнаха да се обличат. Някъде се разплакаха бебета.

Докато Кара бе в една от стаите, Ричард отвори още една врата. Наведе се към Калан и и прошепна:

— Влез и кажи на жените вътре, че сме дошли да им помогнем да избягат. Кажи им, че мъжете им са дошли да ги измъкнат. Но да бъдат възможно най-безшумни, иначе ще ни хванат.

Калан се втурна вътре, колкото и позволяваха нестабилните и крака, и събуди младата жена на леглото вдясно. Онази скочи стресната, но без да издаде нито звук. Калан се протегна и разтърси жената на другото легло.

— Дошли сме да ви помогнем. Не трябва да вдигате шум. Мъжете ви ще ви измъкнат оттук. Има начин да излезете на свобода.

— На свобода ли? — попита първата жена.

— Да. Зависи от вас, но ви съветвам да се възползвате от възможността и да побързате.

Жените наскачаха от леглата и се втурнаха към дрехите си.

Ричард, Калан и Кара продължиха нататък по балкона, като помолиха жените, които вече бяха станали, да им помогнат да събудят останалите. Само за броени минути отвън на балкона се събраха стотици пленнички, сгушени една в друга. Не беше никак трудно да им обяснят, че трябва да пазят тишина — всички бяха наясно какви ще са последствията, ако предизвикат неприятности. Не искаха по никакъв начин да възпрепятстват успешното си бягство. Не след дълго целият балкон бе обходен.

Много от жените имаха съвсем невръстни бебета — твърде малки, за да им ги отнемат. Повечето пеленачета спяха дълбоко в ръцете на майките си, но няколко се разплакаха. Жените започнаха да ги люлеят и гушкат в отчаяни опити да ги успокоят. Калан се надяваше, че войниците вече са свикнали с бебешкия плач и няма да обърнат особено внимание.

— Чакайте тук. Стойте на балкона, докато отворим портата — прошепна Ричард на Калан.

Следван неотлъчно от Кара, той се спусна внимателно по стълбите и тръпка да прекосява двора. Внезапно едно от бебетата се разпищя пронизително и от съседната барака наизлязоха войници да видят какво става. Забелязаха Ричард и Кара. Моментално вдигнаха тревога.

До ушите на Калан достигна характерният металически звън на Меча на истината. От някои врати наизлязоха мъже и се втурнаха да препречат пътя на двамата нарушители. Свикнали да се оправят без проблеми с пленниците си, мъжете тичаха към тях, очевидно без да очакват особено сериозна съпротива. Но миг по-късно разбираха, че са били в дълбоко заблуждение, и падаха посечени от развилнелия се меч на Ричард. С някои той се справяше, докато тичаше напред, други, които се опитваха да ги нападнат странично, падаха в жертва на Кара.

Виковете им събудиха целия лагер. От спалните помещения на долния етаж се изсипваха войници, които в движение изхлузваха панталони и ризи, влачейки оръжията зад себе си.

На мъждивата звездна светлина Калан забеляза Ричард, който беше стигнал пред портата. Той замахна мощно с меча. От удара по стената се посипаха искри и една от тежките вериги, които държаха механизма, се сгромоляса. Ричард се втурна на другата страна, за да пререже втората верига. Двама войници го настигнаха. С едно плавно движение и двамата бяха посечени.

След като Кара се справи и с останалите неколцина мъже, които се опитваха да докопат Ричард, той замахна още веднъж с меча си. Във въздуха изригна фонтан от нажежени стоманени стружки, отекна пронизителният звън на натрошен метал. Портата изскърца и бавно започна да пада навън. Напънал с цялата си тежест върху нея, Ричард ускори отварянето й. Тя се сгромоляса на земята, вдигайки облаци прах.

Мъжете, които чакаха отвън, въоръжени с мечове, брадви и боздугани, се втурнаха с мощни викове по потрошения мост към укреплението. Войниците хукнаха в контраатака и секунди по-късно в прахта се валяше огромно кълбо от мъже и оръжия.

Калан забеляза, че по стълбата от другата страна на балкона се качват войници.

— Хайде! Трябва да тръгваме — извика тя на жените.

Хванала перилото за опора, Калан забърза надолу по стъпалата, последвана от цялата група жени с плачещи бебета на ръце. Ричард побягна да ги посрещне отдолу. Подхвърли на Калан къс меч с кожена дръжка. Тя го хвана точно навреме, за да се обърне и да посече един войник, който се катереше към балкона.

Оуен успя да си проправи път през бойното поле и да се добере до жените.

— Хайде! Тичайте към портата! — извика им той.

Поощрени от него, те се втурнаха през двора. Когато стигнаха до биещите се мъже, някои от тях, вместо да продължат към изхода, се хвърлиха да помагат в сражението. Хапеха ги по гърбовете, удряха ги по главите, драскаха им очите. Войниците нямаха скрупули, че насреща си имат жени, и някои от пленничките намериха смъртта си. Но това не попречи на останалите да се включат в сражението.

Ако бяха побягнали направо към портата, вероятно щяха да се спасят, но те предпочетоха да се нахвърлят върху войниците с голи ръце. Доста дълго време беше продължило пленничеството им при тези мъже. Калан можеше да си представи какво са преживели клетите създания и разбираше прекрасно постъпката им. Самата тя все още се придвижваше сковано и не можеше да подчини тялото на волята си. Иначе би се присъединила към тях.

Чу шумолене зад гърба си и се обърна тъкмо навреме, за да предотврати удара, който щеше да последва. Позна нападателя си по сплескания нос. Наджари — дясната ръка на Николас. Един от онези, които я бяха докарали в укреплението. Приближаваше се към нея, злобно ухилен.

Можеше да използва силата си срещу него, но точно в този момент не смееше да и се довери. Вместо това измъкна иззад гърба си късия меч и намушка Наджари в корема. Той се вкамени и зяпна насреща и с широко отворени очи. Калан усети отвратителния му дъх. Завъртя дръжката на меча. Онзи зяпна още по-широко и задиша учестено, но плитко — явно се страхуваше, че ако си поеме дълбоко въздух и помръдне, ще си причини още болка. Присвила устни, Калан описа дъга с дръжката на меча и вътрешностите му станаха на пихтия.

Взря се в слисания му поглед, докато тялото му се изхлузваше от острието на меча. Стенещ от болка, Наджари се свлече на колене, като притискаше с ръка раната си, доколкото му позволяваха силите. Така и не получи от Калан онова, на което се надяваше и което Николас му бе обещал. Падна напред по лице, а вътрешностите му се разпиляха на земята в краката и.

Калан се обърна да види как върви битката. Ричард отбраняваше портата, като посичаше с меча си войниците, които се опитваха да го обградят. Помагаха му неговите хора, които нападаха врага в гръб и прилагаха с ентусиазъм всичко, на което ги бе научил лично той.

Недалеч Калан мярна Оуен. Беше изпружил врат, както си стоеше във вихъра на сражението, насред нападатели и жертви, и гледаше към някой, който явно стоеше пред една от вратите под балкона.

Обектът на интереса му беше мъж с гъста черна брада, бръсната глава и халки на ухото и ноздрата. Ръцете му бяха огромни колкото клони. Раменете му бяха два пъти по-широки от тези на Оуен.

— Лучан — прошепна Оуен на себе си.

Тръгна към него през двора на укреплението, покрай разгорещени в свирепа битка мъже, покрай нападатели, които се хвърляха напред с крясъци, покрай ранени, които падаха на земята със стон, покрай свистящи във въздуха мечове и брадви. Оуен сякаш не забелязваше нищо. Беше вперил поглед в мъжа, който също го гледаше.

На вратата зад Лучан се показа лицето на млада жена. Той се обърна и и изръмжа да се прибира вътре и че щял да се погрижи за жалкото и съселянче.

Когато се обърна пак напред, Оуен вече стоеше пред него. Лучан се изхили и вдигна ръце на кръста си.

— Що не вземеш да изприпкаш обратно до дупката си?

Оуен нито каза нещо, нито го заплаши, нито поиска каквото и да било от него. Просто се нахвърли върху Лучан, жаден за отмъщение — точно както го беше учил Ричард, — и започна да забива методично ножа си в гърдите на едрия мъжага, удар след удар, преди онзи изобщо да се усети. Подцени противника си и това му струва живота.

Жената се втурна навън през вратата и застана пред тялото на доскорошния си господар. Сведе очи към него, погледна ръката му, разперена встрани, после другата, отпусната върху окървавените му гърди, и накрая се взря в невиждащите му очи. Вдигна поглед към Оуен.

Калан предположи, че това трябва да е Мерилий. Разтревожи се да не би да отблъсне Оуен, задето бе вдигнал ръка срещу човек, да не би да го укори за постъпката.

Вместо това тя се хвърли към него и обви ръце около врата му. После коленичи до мъртвото тяло и издърпа кървавия нож от ръката на Оуен. Обърна се към Лучан и му нанесе няколко толкова силни удара, че всеки път ножът се забиваше в плътта му чак до дръжката. Като я гледаше — извън себе си от ярост и обляна в сълзи, — Калан можеше да си представи съвсем ясно какво е преживяла в лапите на този изверг.

Утолила гнева си, Мерилий се изправи отново и пак прегърна Оуен, по лицето и продължаваха да се стичат сълзи.

Калан изпита непреодолимо желание да е близо до Ричард. С облекчение установи, че способността и да се движи по собствена воля постепенно се възвръща. Тръгна по периферията на бойното поле, покрай стените, подмина няколко войници, които я забелязваха и решиха, че е лесна плячка. Те нямаха представа, че баща, крал Уиборн, я бе научил да си служи с меч от най-ранна детска възраст и че по-късно Ричард беше прибавил към уменията и и безпощадна точност и смъртоносна бързина, приучавайки я да се възползва от по-лекото си тяло. Тази мисъл беше последната грешка в живота им.

В другия край на двора откъм спалните се изля ново пълчище войници, съвсем будни и напълно готови за бой. Всички се насочиха към Ричард. Калан веднага разбра, че са твърде много. Хората му нямаше да могат да спрат прииждащия към Господаря Рал поток от врагове.

Калан чу оглушителен трясък, сякаш бе паднала гръмотевица, и в следващия миг крепостната стена бе озарена от ослепителна светлина. Инстинктивно отвърна поглед и закри очите си с ръка. Нощта се превърна в ден, в същия миг се спусна мрак, по-непрогледен и от най-черната нощ.

Пламтящата, нажежена до бяло мълния от Адитивна магия се мяташе и увиваше около и през пропукваща се черна цепнатина от Субстрактивна магия, за да оплетат заедно смъртоносно въже от две нишки, свързани здраво, за да изпълнят коварната си мисия.

Все едно обедното слънце се бе срутило сред тях. Убийствената жега и ослепителната светлина изсмукаха въздуха до последната капка. Колкото и да опитваше, Калан не успяваше да си поеме нито дъх.

Яростта на Ричард съсредоточи всичко това в обща цел. В един кратък, неудържим миг оглушителната светлинна експлозия освободи опустошителна вълна, която с шеметна скорост покоси целия лагер, изтребвайки войниците на Императорския орден.

Над крепостта се спусна тиха и мрачна нощ.

Мъже и жени стояха зашеметени сред море от кръв и разкъсана плът и втрещено гледаха пихтията, в която се бяха превърнали вражеските войници.

Битката беше приключила.

Народът на Бандакар бе оцелял. Най-накрая освободените жени се окопитиха и започнаха да хлипат и плачат от неистова радост. Познаваха много от мъжете, дошли да ги освободят, и се вкопчваха в тях с благодарност, преизпълнени с щастие, че отново са заедно. Приятели, роднини и непознати се прегръщаха. Мъжете също плачеха със сълзи на облекчение и щастие.

Калан се втурна сред масата възторжени хора, струпани в двора на крепостта. Поздравяваха я с радостни възгласи, развълнувани и от нейното освобождаване. Мнозина се опитваха да я заприказват, но нейната цел беше Ричард.

Той стоеше настрани, облегнат на стената, подкрепян от Кара. Все още стискаше в ръка окървавения си меч, опрял върха на острието му в земята.

Оуен също се приближи към Ричард.

— Майко Изповедник! Олекна ми и съм толкова благодарен, че сте пак при нас. — После погледна усмихнатия Ричард. — Запознайте се с Мерилий, Господарю Рал.

Тази жена, която само преди малко бе забивала яростно ножа в тялото на своя мъчител, сега сякаш щеше да потъне в земята от срам. Вместо да поздрави Ричард с думи, се поклони дълбоко.

Ричард се поизправи и се усмихна с онази усмивка, която Калан така обичаше да вижда — усмивка, пълна с най-чиста любов към живота.

— Радвам се да се запознаем, Мерилий. Оуен ни разказа всичко за теб и за това колко много означаваш за него. През цялото време ти беше на челно място в мислите и в сърцето му. Любовта му към теб го накара да действа така, че да промени изцяло своя свят към по-добро.

Мерилий изглеждаше като главозамаяна от всичко, а сега и от тези думи.

— Господарят Рал дойде и направи за всички нас много повече, отколкото да ни дари свободата — каза и Оуен. — Вдъхна ми кураж да дойда и да се боря за теб, да вляза в бой, за да те спася — даде кураж на всички нас да се борим за живота си и за живота на хората, които обичаме.

Сияеща от щастие, Мерилий се приближи и целуна Ричард по бузата.

— Благодаря ви, Господарю Рал. Никога не бях предполагала, че моят Оуен е способен на такива неща.

— Повярвай ми, и ние също имахме някои съмнения в него — каза Кара и го шляпна по гърба. — Но той се справи добре.

— Аз също разбрах колко ценно е това, което е направил, и това, на което сте научили народа ни — каза Мерилий на Ричард.

Ричард се усмихна и на двамата, но повече не можеше да потиска раздиращата кашлица, която напираше в гърлото му. Всеобщото приповдигнато настроение изведнъж помръкна. Хората се струпаха около тях, всеки искаше да му помогне да се изправи. Калан видя, че по брадичката му се стича кръв.

— Ричард! — извика тя. — Не…!

Сложиха го да легне. Той се вкопчи в ръкава на Калан, за да я задържи близко до себе си. Тя мярна сълзи по лицето на Кара.

Изглежда, бе изчерпал и последната искрица оставаща му сила. Не можеше да се отскубне от смъртоносната хватка на отровата и нямаше какво да сторят, за да му помогнат.

— Оуен — пророни той, след като пристъпът на кашлица бе отминал, борейки се за всяка глътка въздух. — Колко далеч е твоят град? — Гласът му бе станал дрезгав.

— Близо е. Няколко часа път, ако побързаме.

— Човекът, който направи отровата и лекарството… е живял там, нали?

— Да. Къщата му е в Бруленик.

— Заведете ме там.

— Разбира се — кимна енергично Оуен, макар думите на Ричард да го озадачиха.

— Побързайте — додаде Ричард и се опита да се изправи, но не можа.

Том излезе пред тълпата, придружаван от Дженсън.

— Донесете прътове! — изкомандва Том. — Също платнище или одеяла. Ще направим носилка. Ще го носим по четирима и ще се сменяме. Ако бягаме, ще стигнем бързо.

Мъжете се втурнаха към бараките, за да намерят нужните материали и да направят носилка.

Шестдесет и пета глава

КАЛАН ПРИПРЯНО СВАЛИ ТЕНЕКИЕНАТА КУТИЙКА от полицата и отвори капачката. Вътре имаше жълтеникав прах. Точно както би трябвало. Тя се наведе и го показа на лежащия на носилката Ричард. Той се пресегна и взе щипка от веществото.

Помириса го. Близна го с език и кимна.

— Съвсем мъничко — прошепна и повдигна ръката си. Калан простря пред него шепата си и Ричард пусна в нея няколко зрънца от прахчето. Останалото изсипа на пода, твърде слаб, за да си направи труда да го върне обратно в кутийката. Калан прибави зрънцата в едно от гърненцата с вряща вода.

В другите запарваха платнени торбички с билки. В паница със зехтин киснеха сушени гъби. По молба на Ричард няколко човека стържеха стръкчета от някакви растения.

— Лобела — пророни Ричард, затворил очи.

— Лобела ли каза? — наведе се над него Оуен.

— Обикновено се съхранява изсушена — кимна Ричард.

Оуен се обърна към поличките и започна да търси. По стената на барачката, където бе приготвял лековитите си отвари човекът, забъркал отровата за Ричард и противоотровата за нея, имаше стотици квадратни чекмедженца. Въпросната барачка се състоеше от едно малко, скромно, сумрачно помещение. Не беше така добре оборудвана, като други билкарници, които бе виждала Калан, но за сметка на това разполагаше с изключително богат асортимент от билки. Най-важното обаче беше, че билкарят беше забъркал противоотровата на същото това място и следователно бе ползвал налични тук съставки.

— Намерих я! — обади се Оуен и показа на Ричард една торбичка. — На етикета пише „лобела“.

— Стрий малко, колкото половинката на големия ти нокът. Отдели влакънцата, а останалото прибави към купата с по-тъмното масло.

Ричард разбираше от билки, но далеч не притежаваше знанията, необходими му да забърка противоотрова, която да неутрализира действието на изпитата отрова.

Но, изглежда, дарбата му го насочваше.

Беше изпаднал в някакъв транс или в безсъзнание — Калан не бе сигурна кое от двете. Дишаше с мъка. Тя не знаеше какво да направи, за да му помогне. Ако не стореха нещо, щеше да умре, и то скоро. Докато лежеше неподвижно на носилката, си почиваше по-удобно, но това нямаше да му помогне да се възстанови.

Макар да стигнаха до Бруленик много бързо, на Калан и се стори цяла вечност.

— Бял равнец — изрецитира Ричард.

— Под каква форма? — наведе се към него Калан.

— Масло.

Калан се разтършува из полиците с малки шишенца. Намери едно, на което пишеше „масло от бял равнец“. Клекна и го подаде на Ричард.

— Колко?

Повдигна едната му ръка и постави шишенцето в нея, обвивайки го с пръстите му, за да може да прецени размера.

— Колко?

— Пълно ли е?

Калан бързо издърпа издялканата дървена запушалка.

— Да.

— Половината — нареди Ричард. — Прибави го към някое от останалите масла.

— Намерих тръпниче — скочи от един стол Дженсън.

— Приготви тинктура.

Калан запуши шишенцето и пак клекна до Ричард.

— А сега?

— Отвара от овча опашка.

— Овча опашка, овча опашка — повтори си тихо Калан, докато се обръщаше да изпълни задачата.

Следвайки инструкциите на Ричард, шест човека варяха, смесваха, стриваха, стържеха, прецеждаха и накисваха. Някои от готовите неща разбъркваха заедно, други отделяха настрана. С напредването на работата многото на брой задачи се комбинираха в няколко конкретни цели.

Ричард махна на Оуен. Той отри ръце в панталоните си и се наведе да чуе инструкциите.

— Студено. Трябва ни нещо студено. Трябва да намерим начин да го изстудим.

Оуен се замисли за момент.

— Недалеч има поток.

Ричард посочи погълнатите от работата хора.

— Изсипи разтворите и прахчетата от тези купички в чайника с вряща вода. Отнеси го на потока и потопи в него чайника да се охлади. Само че — Ричард вдигна предупредително пръст — внимавай да не го сложиш прекалено дълбоко, та водата да го залее целия и да влезе в чайника. Така ще се похаби.

— Няма — тръсна глава Оуен и зачака нервно Калан да изсипе съдържанието на плитките купички във врящата вода.

Калан не бе сигурна доколко всичко това има смисъл, но вярваше в дарбата на Ричард и знаеше, че той определено си бе решил проблема с нея. Ако дарбата му го ръководеше в приготвянето на противоотровата, значи имаше надежда това да му спаси живота.

Не се сещаше за друго, което би му помогнало.

Тя подаде чайника на Оуен, който изтича през вратата навън към потока да го охлади. Кара го последва, за да бъде сигурна, че нищо лошо няма да се случи с единственото нещо, което можеше да спаси живота на Ричард.

Дженсън седна на пода от другата страна на носилката и хвана Ричард за ръката. Калан отметна с опакото на ръката си кичурите коса от лицето си. Седна до Ричард и го хвана за другата ръка. Зачакаха завръщането на Оуен и Кара.

Бети стоеше на входа с наострени уши и едва забележимо помахваше опашчицата си всеки път, когато Дженсън или Калан погледнеха към нея.

Сякаш бяха изминали часове, когато Оуен дотича обратно с чайника, но Калан знаеше, че са минали буквално няколко минути.

— Прецеди го през платно — каза Ричард, — но не изцеждай платното. Просто остави течността да премине през него, докато се напълни половин чаша. Когато свършиш, прибави всички масла в чашата.

Всички стояха и наблюдаваха движенията на Калан, подаваха и от каквото имаше нужда и бутаха настрана други, които не и трябваха повече. Когато в чашата се събра достатъчно течност, тя изля вътре маслата.

— Разбъркай с канелена пръчица — каза Ричард. Оуен се качи върху един стол.

— Спомням си, че мярнах някъде канела.

Подаде една пръчица на Калан. Тя разбърка златистата течност, но нещо не се получаваше.

— Маслото и водата отказват да се смесят — каза тя на Ричард.

Той гледаше на другата страна.

— Продължавай да бъркаш. В един момент изведнъж ще се смесят.

Калан продължи да бърка, разколебана. Маслените капки се отделяха и не искаха да се слеят с прецедената течност. Колкото повече изстиваха маслата, толкова по-малка и се струваше вероятността да се смесят.

Калан усети една сълза на отчаяние да се стича по лицето и да капва от брадичката и.

Течността в чашата се втвърдяваше. Тя бъркаше ли бъркаше и не искаше да каже на Ричард, че нищо не става. Преглътна с мъка растящата буца в гърлото си.

Съдържанието на чашата започна да омеква. Калан ахна и примигна. Изведнъж цялото съдържание на чашата се превърна в хомогенен гъст сироп.

— Ричард! — извика тя, изтривайки сълзите от лицето си. — Получи се. Смеси се идеално. Сега какво?

— Значи е готово. Подай ми го — протегна ръка той. Дженсън и Кара му помогнаха да се изправи. Калан внимателно поднесе ценната чаша към устните му. Повдигна я съвсем леко, за да може той да отпие. Отне му доста време. От време на време се налагаше да спира заради напиращата кашлица.

Количеството беше много повече от това в малките правоъгълни шишенца, но според Калан той имаше нужда от повече, тъй като бе закъснял с приема.

Когато той изпи цялата течност, Калан се протегна и остави чашата на плота. Облиза с език една капка, паднала върху пръстта и. Имаше лек аромат на канела и сладък, остър вкус. Надяваше се, че наистина са забъркали правилната противоотрова.

Ричард се беше задъхал от усилието да изпие лекарството. Помогнаха му внимателно да легне отново. Ръцете му трепереха. Изглеждаше зле.

— А сега ме оставете да си почина — прошепна.

Бети, която все още стоеше на входа и не изпускаше нищо от очи, изблея, търсейки позволение да влезе.

— Ще се оправи — каза на дружката си Дженсън. — Ти просто стой навън и го остави да си почине.

Бети тихичко се дръпна назад и легна на прага да чака заедно с останалите. Предстоеше им дълга нощ. Калан знаеше, че сън няма да я хване, докато не разбере дали Ричард ще се оправи.

— Ей, там има още един, който трябва да се разчисти — посочи Зед на Чейс.

Чейс беше с ризница върху туниката си от щавена кожа. Дебелите му черни панталони бяха пристегнати с черен колан с голяма сребърна тока, на която бе изобразена емблемата на граничните надзиратели. Под черното си наметало, втъкнати къде ли не — по краката, кръста, ръцете и гърба, — носеше цял малък арсенал от оръжия: като се започне от дребни тънки шипове, които се държат в шепа и хвърлени могат да пробият череп, и се стигне до боен ятаган, извит като полумесец, който с един удар разцепва черепа на две. Чейс умееше да убива еднакво добре с всяко от тях.

Доста време мина, откакто за последен път се бе появила необходимост от услугите на граничен надзирател. За Чейс в момента явно нямаше работа.

Едрият мъж стъпи на крепостната стена и се наведе да издърпа ножа изпод трупа.

При вида на оръжието изсумтя от задоволство.

— Ето къде бил — каза той, докато оглеждаше на светлината ножа с орехова дръжка. — Аз пък реших, че съм го загубил.

Мушна ножа в една празна ножница, закачена някъде по тялото му, без дори да поглежда. С една ръка сграбчи вкочаненото тяло за колана на панталона и го вдигна. Стъпи на една площадка на вала и го метна навън.

Зед надзърна отвъд стената. Няколко хиляди стъпки свободно падане деляха падащото тяло от сблъсъка му с планинските скали. Още няколко хиляди стъпки по-надолу от гранитните масиви започваше гората.

Златистото слънчево сияние вече се спускаше ниско към планините. Облаците искряха, нашарени в златни и портокалови отблясъци. Оттук градът в далечината изглеждаше по-красив от всякога, въпреки че Зед знаеше, че е пуст, че няма хора, които да му вдъхнат живот.

— Чейс, Зед! — викна Рейчъл от вратата. — Яхнията е готова.

Зед разпери клечестите си ръце във въздуха.

— Да му се не види! Време беше. Човек може да пукне от глад, докато дочака една яхния!

Рейчъл почука с юмрук по дървения черпак, висящ на кръста и, а с другата ръка замахна заканително към него.

— Ако продължаваш да говориш неприлични думи, няма да получиш вечеря.

Чейс погледна към Зед с въздишка.

— А ти си мислиш, че имаш проблеми! Уж едно такова малко, дето не стига и до кръста ми, а ще ми се качи на главата.

Зед последва Чейс към вратата, врязана в дебелата каменна стена.

— Винаги ли е такава?

— Аха — призна Чейс и на минаване покрай Рейчъл разроши косата и.

— Вкусна ли е изобщо тая яхния? — попита Зед. — Струва ли си да внимавам с приказките?

— Новата ми майка ме научи как да я готвя — пропя закачливо Рейчъл. — Рикка я опита, преди да излезе, и каза, че я бива.

— Е, Ема е най-добрата готвачка от всички жени, които познавам — каза Зед и приглади назад непокорните си бели коси.

— Тогава се дръж прилично и ще получиш сухари в добавка — отвърна Рейчъл.

— Сухари ли?

— Разбира се. Че какво е яхния без сухари?

Зед примигна удивено.

— Така де, и аз все това повтарям.

— По-добре дай да пробвам пръв дали се е справила добре — обади се Чейс, докато минаваха покрай украсените с пана стени на Кулата. — Защо да правиш прибързани заключения, преди да знаем дали изобщо става за ядене.

— Фридрих ми помогна — обясни Рейчъл. — И на него му хареса.

— Ще видим — отвърна Чейс.

Рейчъл се обърна към него и размаха черпака.

— Първо трябва да си измиеш ръцете обаче. Видях те как хвърляш един мъртвец от стената. Преди да седнеш на масата и да ядеш, трябва да си измиеш ръцете.

Чейс погледна към Зед откровено отчаяно.

— И като си помислиш, че някъде по света си щъка едно безгрижно момче, което си живее живота и бодро разнася насам-натам някоя умряла жаба, без изобщо да подозира тъжния факт, че някой ден ще бъде съпруг на тази малка госпожица „измий-си-ръцете-преди-ядене“!

Зед се усмихна. Когато Чейс прибра момичето в дома си, за да се грижи за нея като за своя дъщеря, Зед много се зарадва. Рейчъл също и, изглежда, все още беше щастлива от това стечение на обстоятелствата. Беше безкрайно привързана към този човек.

Докато седяха на масата пред веселия огън в камината и Зед вече дояждаше с удоволствие третата си порция яхния, той си помисли, че Кулата никога не му се е струвала по-прекрасно място. И разковничето беше в това, че наред с останалите му приятели, из величествените коридори се разхождаше дете.

Фридрих, изпратен от Ричард да предупреди Зед за надвисналата опасност от атака срещу Кулата, веднага разбра, че е закъснял. И добре, че се сети за Чейс — старият приятел, за когото Ричард му бе разказвал.

Докато Чейс бе по следите на Зед и Ейди, решен да ги спаси, Фридрих се върна в Кулата, за да държи под око похитителите. Изключително бдителен и незабелязан от никоя Сестра, той снабди Чейс и Зед с безценна информация за броя на завоевателите и тяхното ежедневие. После им помогна да си върнат Магьосническата кула.

Зед го харесваше. Не само боравеше изкусно с ножа, но беше и забавна компания. Тъй като беше женен за чародейка, не се притесняваше да разговаря свободно със Зед, за разлика от много хора, които се чувстваха неловко в присъствието на магьосник. Освен това Фридрих бе прекарал целия си живот в Д’Хара и Зед научаваше от него доста неща.

Рейчъл му показа един издялан от дърво ястреб.

— Зед, погледни какво ми направи Фридрих. Не е ли най-прекрасното нещо, което си виждал?

— Наистина — усмихна се Зед.

— Чак пък най-прекрасното! — засмя се Фридрих. — Ако имах малко станиол, щях да ти го позлатя. Така си изкарвах прехраната преди време. — После се облегна назад и се усмихна на себе си: — Преди Господарят Рал да ме направи граничен надзирател.

— Излиза, че сега Кулата е по-уязвима и застрашена от нападатели, които не са подвластни на магията. Мене ме бива да я пазя от хората, родени с дарбата, но не и от онези, които не притежават нито искрица от нея — провлачи замислено Зед, обръщайки се и към двамата мъже.

— Така излиза — кимна Чейс.

— Работата е там, че границата вече не съществува — продължи Зед, — та си мислех, че при цялата тази бъркотия, ако нямате нищо против, защо да не се съгласите да ми помагате да защитаваме Магьосническата кула. Аз изобщо не мога да се сравнявам с хора, обучени да охраняват подобни места. — Зед се наведе напред и се намръщи. — А това е жизненоважно.

Чейс дъвчеше един сухар, опрял лакти на масата, и гледаше Зед.

Накрая замислено обиколи чинията с лъжицата си.

— Наистина би било фатално, ако Джаганг отново изпрати онези хора, родени без дарбата, за да нападнат отново Кулата. — Замисли се. — Ема ще ме разбере.

— Че доведи я тук — сви рамене Зед.

— Да я доведа тук ли? — намръщи се Чейс.

— В Кулата има достатъчно място — посочи наоколо Зед.

— Ами децата? — облегна се назад Чейс. — Не ти трябват всичките ми деца тук, в Кулата, Зед. Ще тичат надолу нагоре, ще играят из залите. Ще луднеш. Освен това — добави, като хвърли намръщен поглед към Рейчъл, — всичките са от грозни по-грозни.

Рейчъл вдигна пред устата си един сухар, за да скрие кикота си.

Зед си припомни звука на детския смях в Кулата, радостните възгласи.

— Е, вярно, може да ми дойдат малко в тежест — съгласи се. — Но нали най-важното е да опазим Кулата. Струва си да се направят някои жертви.

Рейчъл отмести поглед от Чейс към Зед.

— Новата ми сестра, Лий, ще ти донесе Котарак, Зед.

— Ами да! — плесна с ръце Зед. — Не съм го виждал цяла вечност. Лий грижи ли се добре за него?

— О, да! — кимна Рейчъл сериозно. — Всички се грижим добре за Котарак.

— Какво мислиш, Рейчъл? — попита най-накрая Чейс. — Би ли искала да живееш на това прашно и старо място със Зед?

Рейчъл скокна и прегърна крака на Чейс.

— О, да, може ли? Ще бъде знаменито!

— Значи е решено — въздъхна Чейс. — Но ще трябва да се държиш добре и да не вдигаш много шум на Зед.

— Обещавам — каза Рейчъл и се обърна загрижено към магьосника. — А ще трябва ли и мама като нас да пролази онзи тесен тунел, за да дойде до Кулата?

— Не, не. Ще уредим да дойде по нормалния път, както подобава на една дама — засмя се Зед, а после се обърна към Фридрих. — А, ти, граничен надзирателю? Искаш ли да продължиш да изпълняваш волята на Господаря Рал и да останеш да ни помагаш да пазим Кулата?

Фридрих бавно и замислено завъртя дървения ястреб на върха на едното му крило.

— Знаеш ли — добави Зед, — докато чакаш някое страховито нападение, ще намериш в Кулата цели купища остарели позлатени вещи, които отчаяно се нуждаят от поправка. Може би ще размислиш над предложението ми да станеш главен златар на Кулата? Имаме много златни листа. И когато един ден хората се завърнат в Ейдиндрил, ще имаш и постоянни клиенти.

Фридрих бе забил поглед в масата.

— Не знам. Всичко, което ми се случи напоследък, беше много вълнуващо, но откакто жена ми Алтея е мъртва, нищо не може да задържи интереса ми.

— Знам как е. И аз имах жена някога — кимна Зед. — Мисля, че ще ти се отрази добре да се хванеш да вършиш полезна работа.

— Е, добре — усмихна се Фридрих. — Приемам работата, магьоснико.

— Чудесно — обади се Чейс. — Тъкмо ще има кой да ми помага да заключвам непослушни деца в подземието.

Рейчъл се изкикоти. Чейс приглади косата си назад и стана.

— Е, Фридрих, щом ще бъдем надзиратели на Кулата, мисля, че трябва да направим няколко обиколки и да се уверим, че всичко е спокойно. Мястото е доста голямо, та Рикка сигурно би приела малко помощ.

— Само не забравяйте за щитовете — напомни им Зед, докато те се отправяха към вратата.

След като двамата мъже излязоха, Рейчъл подаде на Зед още един сухар, та да си доотопи яхнията. Беше сбърчила малкото си челце в сериозно изражение.

— Докато живеем тук, много ще се стараем да не вдигаме много шум, Зед.

— Знаеш ли, Рейчъл, истината е, че Кулата е просторно място. Съмнявам се, че вие с братята и сестрите ти ще ми пречите, ако решите да си поиграете.

— Сериозно?

Зед извади от джоба си една кожена топка, украсена с избелели сини и розови зигзагообразни линии, и я остави на масата.

Очите на Рейчъл светнаха.

— Намерих тази стара топка — размаха сухара си Зед. — Най-доброто за една топка, мисля си, е някой да си играе с нея. Дали с братята и сестрите ти ще искате да си играете с тази, щом дойдете да живеете тук? Можете да я хвърляте и ритате из залите, колкото ви душа иска.

— Наистина ли, Зед? — зяпна Рейчъл.

— Наистина — ухили се той на смаяното и изражение.

— Можем да я тупаме в тъмната зала със смешните звуци. Тогава изобщо няма да ни чуеш гласовете.

— Това старо място бъка от смешни звуци и една подскачаща топка едва ли ще вдигне кой знае каква тупурдия.

Тя се покатери в скута му и с малките си ръце го обгърна в здрава прегръдка.

— Сега, като я няма онази ужасна яка около врата ти, си много по-удобен за прегръщане.

Зед я погали по гърба, докато тя го прегръщаше.

— Да, мъничката ми, много по-удобен съм.

Тя се отдръпна назад и го погледна.

— Ще ми се Ричард и Калан също да бяха тук да си играем с топката. Нещо страшно ми липсват.

— И на мен, мъничката ми. И на мен — усмихна се Зед.

— Недей да тъжиш, Зед! — начумери се тя. — Няма да ти вдигам много шум.

— Май има още много да учиш как се играе с топка. — Зед размаха пред лицето и клечестия си пръст.

— Нима?

— Ами да. Смехът и игрите с топка са неразделни като сухарите и яхнията.

Рейчъл го изгледа изпод вежди, чудейки се дали той казва истината.

Зед я пусна да стъпи на пода.

— Знаеш ли какво ще направим? Ще взема да дойда с теб и да ти покажа как се прави.

— Честно, Зед?

— Съвсем честно — стана той и разроши косата и, после грабна топката от масата. — Да те видим можеш ли да покажеш на тази топка какво значи да се забавляваш от сърце.

Шестдесет и шеста глава

РИЧАРД ОПРЯ ГРЪБ В СКАЛАТА под сянката на няколко бели дъба и се загледа далеч в хоризонта, очертан от сребристите кленове, блещукащи от повея на ветреца. Въздухът все още бе свеж от дъжда, валял предишния ден. Облаците се бяха оттеглили по-нататък, оставяйки зад себе си чисто, светло синьо небе. Свежа беше най-после и главата на Ричард.

Три дни му бяха необходими, за да се възстанови окончателно от действието на отровата. Дарбата му бе помогнала да върне от небитието не само Калан, но и себе си.

Животът на жителите от Бруленик постепенно започваше да възвръща нормалния си ритъм. Нямаше да им е лесно, след като бяха загубили толкова много близки хора. Липсваха им приятели, роднини, на чиито места сега зееха празнини. И все пак сега, когато бяха свободни, във въздуха трептеше една надежда за по-добро бъдеще.

Но това, че бяха свободни, сега не означаваше, че свободата им е гарантирана за вечни времена.

Ричард се взря в широката долина отвъд града. Хората на полето обработваха реколтата и се грижеха за животните. Поемаха живота отново в свои ръце. Ричард също бе нетърпелив да си тръгне и да поеме живота в ръцете си. За да дойде тук, бе изоставил важна работа; имаше хора, които го очакваха.

Вярно, тук също свършиха важна работа. Трудно беше да се каже как бе започнало всичко и какво ще донесе бъдещето.

Със сигурност светът вече никога нямаше да бъде същият. Ричард забеляза Калан да идва откъм портата, придружавана от Кара. Бета припкаше отстрани покрай тях, нетърпелива да види къде отиват. Дженсън сигурно я бе пуснала да се налудува. Козичката бе пораснала и бе прекарала целия си живот на път. Никога не се бе задържала на едно място за дълго. Може би, затова все се тътреше след Ричард и Калан. Те бяха нейното семейство и искаше да бъде с тях.

Калан се приближи и остави раницата си до неговата.

— Е, какво ще прави тя? — попита я Ричард.

— Не знам — Калан засенчи с длан очите си от слънцето. — Мисля, че първо иска да каже на теб.

Кара остави раницата си до техните.

— Аз пък мисля, че се двоуми и не знае как да постъпи.

— Как се чувстваш? — попита Калан и се наведе да масажира с пръсти гърба му. Нежното и докосване му подейства успокояващо. Ричард и се усмихна.

— Непрекъснато ти повтарям, че съм добре.

Той си откъсна парче сушено еленско и задъвка, докато гледаше как Дженсън, Том, Оуен, Мерилий, Ансон и малка група мъже се приближават откъм портата и вървят през разлюляната, висока до кръста трева към тях.

— Гладна съм — рече Калан. — Може ли да си взема?

— Разбира се — Ричард извади още месо от раницата си, стана и подаде по едно парче на Калан и Кара.

— Господарю Рал! — заръкомаха Ансон, когато групата им приближи Ричард, Калан и Кара, застанали под дъбовата сянка. — Искахме да се сбогуваме и да ви изпратим. Може ли да повървим с вас до прохода?

— За нас би било удоволствие — отвърна Ричард и преглътна хапката си.

— Господарю Рал, защо ядеш месо? — намръщи се Оуен. — Та нали току-що си оправи дарбата! Няма ли да нарушиш равновесието?

— Не — усмихна се Ричард. — Знаеш ли, това, което предизвика проблема с дарбата ми, беше погрешното усилие да наложа фалшиво равновесие.

Оуен изглеждаше озадачен.

— Какво имаш предвид? Нали каза, че не трябва да ядеш месо, за да компенсираш проливането на кръв, което понякога ти се налага да правиш. След битката в укреплението не се ли нуждае дарбата ти от равновесие повече от всякога?

Ричард си пое дълбоко дъх и бавно го изпусна, зареял поглед в планините.

— Знаеш ли, работата е там, че ви дължа извинение — каза Ричард. — Всички вие ме слушахте, а аз не слушах собствения си глас. Каджа-Ранг се опитваше да ми помогне, като ми разкри думите върху статуята — думите, които ви казах: Заслужи победата. А те се оказаха предназначени преди всичко за мен.

— Не разбирам — рече Ансон.

— Казах ви, че вие разполагате със собствения си живот и имате право да го защитите. В същото време мислех, че за да балансирам проливането на кръв, което предизвиквам, с цел да опазя живота си и живота на близките си, аз не трябва да ям месо — с други думи, казвах си, че като защитавам себе си, като убивам тези, които нападат мен и други невинни хора, аз извършвам злодеяние. Заради убитите от мен хора си казвах, че за да компенсирам дарбата, която ми помага, трябва да и предложа в замяна постигане на равновесие.

— А магията на меча? Тя също бе изчезнала — обади се Дженсън.

— Да, беше изчезнала и сигурно точно това ми помогна да разбера проблема, тъй като дарбата и магията на меча са две различни неща, но и двете реагираха логично на едно и също неразумно действие от моя страна. Магията на меча започна да отслабва, защото аз самият, отхвърляйки месото, не вярвах напълно, че съм прав, като използвам сила срещу тези, които сеят насилие.

Магията на меча действа според убежденията на собственика му. Тя покосява единствено този, когото Търсачът счита за враг. Не би се насочила срещу приятел. Точно това трябваше да разбера. Като си налагах да балансирам използването на меча, по този начин аз всъщност показвах, че не съм убеден в правотата на действията си. Значи, като съм хранел в себе си вяра в една фалшива идея, която ми е била насаждана цял живот, също както е бил учен и народът на Бандакар — че убийството никога не е оправдано, аз сам съм потискал магията на меча. Чак когато напълно разбрах, че магията няма нужда от балансиране заради кръвта, която съм пролял, тъй като това проливане на кръв е не само правдиво, но е и единственото възможно правдиво действие, чак тогава магията на Меча на истината, а също и дарбата ми можаха да се възродят. Като отхвърлях месото, признавах, че дълбоко в себе си вярвам в същото, в което вярваше и народът на Бандакар, когато за първи път срещнахме Оуен и хората му — че убийството никога не е оправдано. Като си налагах да не се храня с месо, за да запазя равновесието, аз отричах вътрешно нуждата от самосъхранение, отричах същността на отстояването на правото на живот. Самото търсене на „компенсация“ заради нещо, в което съм бил прав, създаваше конфликт, който предизвикваше главоболието и който накара силата на Меча на истината да ми изневери. Причината беше в мен.

Ричард бе нарушил Първото правило на магьосника, вярвайки в една лъжа — че винаги е грешно да се убива, — защото се страхуваше да повярва в обратното. Бе нарушил и Второто правило, но най-силно и с най-мъчителни последствия бе нарушаването на Шестото правило. Беше пренебрегнал разума заради сляпата вяра. Загубата на дарбата и силата на меча бяха пряк резултат от потискането на разумната мисъл.

За щастие, спазвайки Осмото правило, Ричард бе успял да се вгледа в делата си и най-накрая да разбере накъде го водят мислите му. Едва тогава бе дораснал да се справи със ситуацията.

В крайна сметка бе изпълнил Осмото правило.

Ричард премести тежестта на другия си крак и се взря в насочените към него лица.

— Накрая разбрах, че делата ми са правдиви и нямат нужда от компенсация, тъй като равновесието им идва от разума. Разбрах, че понякога проливането на кръв е не само оправдан, но и единственият правилен и морален изход. Накрая разбрах точно това, което исках от вас да разберете. Че победата трябва да се заслужи.

Оуен погледна към останалите и се почеса по главата.

— Е, като обърнем поглед назад, смятам, че погрешната ти преценка е била напълно разбираема.

Дженсън, чиято червена коса се открояваше на зеления фон на дърветата и полето, го погледна с присвити срещу слънцето очи и въздъхна.

— Ох, радвам се, че съм родена без искрицата на дарбата. Да си магьосник изглежда ужасно трудно.

Всички мъже закимаха, изразявайки гласно одобрението си.

Ричард се усмихна на Дженсън.

— Много неща в живота са трудни. Също като, твоята дилема. Какво реши?

Дженсън плесна с ръце и хвърли поглед към Оуен, Ансон и останалите с тях.

— Ами, тази империя вече не е прокудена. Тя вече не е изложена на произвола на тиранични владетели. Сега е част от Д’Хара. Хората тук искат същото, каквото и ние. Мисля, че ще остана с тях за известно време, за да довърша това, което вече започнах. Ще се опитам да им помогна да станат част от големия свят. Предложението ти ми харесва, Ричард, и искам да им бъда в помощ.

Ричард се усмихна на сестра си. Прокара ръка по красивата и червена коса.

— При едно условие — добави тя.

Ричард отдръпна ръката си.

— Какво условие?

— Ами нали съм от рода Рал, така че… Мислех си, че ще имам нужда от надеждна защита. Бих могла да стана мишена… знаеш как е. Някои хора желаят смъртта ми. Джаганг с удоволствие би ме…

През смях Ричард я придърпа с една ръка към себе си, за да я накара да замълчи.

— Том, в качеството ти на защитник на династията Рал те назначавам за личен охранител на сестра ми — Дженсън Рал. Това е важна задача и означава много за мен.

— Сигурен ли си, Господарю Рал? — вдигна вежди Том.

Дженсън го перна с опакото на ръката си.

— Разбира се, че е сигурен. Нямаше да го каже, ако не беше сигурен.

— Чу дамата — обяви Ричард. — Сигурен съм.

Лицето на едрия светлокос Д’Харанец се разтегна в широка момчешка усмивка.

— Добре тогава. Заклевам се, че ще я пазя, Господарю Рал.

Дженсън махна небрежно към групата хора и града отзад.

— Откакто съм с тях, знаят, че не съм вещица и че Бети не е водач на дух. Въпреки че по едно време се бях притеснила да не се окажат прави за нея.

Ричард хвърли поглед към козичката. Тя накриви глава.

— Мисля си, че от всички нас единствено Бети знаеше какво наистина крои Николас.

Като чу името си, Бети наостри уши и завъртя продължително опашчицата си в очакване. Дженсън потупа Бети по гръбчето.

— Сега, когато тези хора знаят, че не съм вещица, а имаме толкова общо помежду си, предполагам, че ще мога да отхвърля доста важна работа.

Тя издърпа ножа от колана си и го вдигна нагоре, показвайки на Ричард гравираната върху сребърната дръжка буква „Р“.

— Предполагам, че мога да стана официален представител на династията Рал, ако одобряваш.

Ричард се засмя високо.

— Отлична идея!

— Мисля, че би било бъде чудесно, Дженсън — обади се Калан и посочи с брадичка на изток. — Но гледай по-скоро да отидеш обратно до Глогинград при Ан и Натан. Могат да помогнат доста за предотвратяването на опасността от нови нападения на Императорския орден върху бандакарци. Ще ти помогнат.

Дженсън закърши ръце.

— А няма ли да искат да последват вас двамата? Да ви помагат?

— Ан е убедена, че тя трябва да ръководи живота на Ричард — отговори Калан. — Но си мисля, че в някои случаи решенията и не бяха от най-добрите. — Тя го хвана под ръка. — Той е Господарят Рал. И ще действа по своя воля, няма да се съобразява с тяхната.

— И двамата се чувстват отговорни за нас — обясни Ричард. — Натан Рал е Пророк. Пророчеството е устроено така, че наистина има нужда от равновесие. Противовесът на едно пророчество е свободната воля. Тоест аз. Знам, че на тях двамата това не им харесва, но не мисля, че трябва да живея под тяхна опека — поне засега. Има и нещо друго. Смятам, че сега е по-важно първо да помогнат на народа на Бандакар. Знаем по какъв начин Джаганг се възползва от родените без искрицата на дарбата. Мисля, че е изключително важно хората тук, които ценят и желаят да защитят извоюваната си свобода, да бъдат научени как да го правят. Ан и Натан могат да изградят предпазен щит около тях. Могат да бъдат полезни и като ги научат на история — което е много важно.

Ричард вдигна раницата си и я метна на рамо, а Оуен здраво му стисна ръката.

— Благодаря ти, Господарю Рал! Показа ми, че животът ми си струва да се живее.

Мерилий пристъпи и го прегърна.

— Благодаря ти, че научи Оуен да стане достоен за мен.

Ричард се засмя. Засмя се и Оуен. Кара одобрително потупа Мерилий по гърба. А после всички останали се засмяха.

Бети веднага се набута сред тях и с енергично махане на опашка даде да се разбере, че не иска да бъде изключвана от групата.

Ричард коленичи и я почеса по ушите.

— А ти, приятелче, отсега нататък не позволявай на разни такива като Николас да те използват, за да шпионират хората.

Бети зарови главичка в гърдите му, докато той я чешеше по ушите, и изблея, сякаш молеше за прошка.

Шестдесет и седма глава

НАЙ-ПОСЛЕ САМ под синята небесна шир, под висините на заснежените планини, сред дърветата, Ричард бе доволен, че са на път. Дженсън щеше да му липсва, но отсъствието и нямаше да е задълго. Пък и за нея самата ще е добре да поживее самостоятелно и все пак сред хора, които също тепърва, с откриването на околния свят, ще се учат как да живеят независимо. Той самият знаеше, че никога не би заменил с нищо наученото, след като напусна сигурността на Града на елените. Дори и само заради това, че бе срещнал Калан.

Приятно му беше да повърви и да си раздвижи краката. Закачи лъка си по-високо на рамото, крачейки по меката горска шума, върху която дърветата хвърляха шарена сянка. Сега, след като се бе оказал толкова близо до смъртта и слепотата, Ричард се радваше на изключителна сетивност. Мъховете изглеждаха по-кадифени, листата — по-бляскави, а извисяващите се борове — още по-внушителни.

Очите на Калан му се струваха по-зелени, косата и — по-мека, а усмивката и — по-топла.

Преди време искрено бе желал да не се е раждал с дарбата. А сега също толкова силно се радваше, че дарбата му се върна. Тя бе част от него, от неговото аз, от това, което го правеше такъв, какъвто е.

Веднъж Калан го бе попитала дали не би искал тя да не притежава Изповедническа сила. Той и отговори, че никога не би го пожелал, тъй като я обича такава, каквато е. Няма начин една личност да бъде разделена на части. Това би означавало отричане на нейната индивидуалност. И с него беше така. Дарбата е част от съществото му. Способностите му оставят отпечатък върху всичко, което прави.

Проблемът с дарбата произлизаше от самия него. Като го предаде, магията на Меча на истината му помогна да го разбере. По този начин тя му разкри собствената му неспособност да прозре истината.

Чувстваше се по-спокоен да знае, че дарбата му е подръка, че са отново в хармония, че е готова да защити него и неговите близки — не защото му се искаше да води битка, а защото копнееше да живее.

Денят бе топъл и изкачването по скалистата пътека към прохода бе приятно. Когато достигнаха най-високата точка на прохода, скътана сред планинските грамади, стана по-студено, но тъй като го нямаше режещия вятър, студът не беше неприятен.

На върха спряха да погледат статуята на Каджа-Ранг, все на същото място от хиляди години, самотна, вперила бдителен поглед в империята на онези, които преди време не са могли да виждат злото.

Присъствието на статуята беше донякъде паметник на провала. Ричард успя да направи това, в което Каджа-Ранг и народът му се бяха провалили — да видят истината. Но той успя с помощта на Каджа-Ранг.

Ричард обходи с пръсти двете думи — Талга Вастернич, — издълбани върху студения гранит. Те му бяха спасили живота.

— Благодаря ти — прошепна нагоре към мъжа, насочил взор към Колоните на Сътворението — мястото, където Ричард бе открил сестра си.

Кара също постави ръце върху надписа и Ричард с изненада видя как и тя вдига лице към статуята.

— Благодаря ти, че помогна да спасим Господаря Рал — рече.

Започнаха да се спускат по прохода; първо по голия ръб, после през гъстата гора. Ричард чу познатата песен на калугерче — сигнала, на който бе научил Кара и който им бе служил така добре.

— Знаеш ли — подхвана Морещицата, докато ги водеше надолу по скалите покрай малко поточе. — Ансон познава много добре птиците.

Ричард стъпи внимателно сред заплетени кедрови корени.

— Нима?

— Да. Докато ти се възстановяваше, доста си поговорихме — тя протегна ръка към набраздената червеникава кора на един кедров ствол, за да запази равновесие. Преметна дългата си руса плитка напред през рамо и тръгна, като я поглаждаше с ръка.

— Похвали ме как добре имитирам птичия звук — добави след малко.

Ричард хвърли бърз поглед към Калан, но тя сви рамене, в смисъл че няма никаква представа за какво говори Кара.

— Нали и аз това ти казах — че добре си го усвоила — отговори Ричард.

— Казах му, че ти си ме научил и че това е зов на късоопашат горски ястреб. Ансон отговори, че няма такава птица — късоопашат горски ястреб. И че сигналът, който използвам, на който ти ме научи, е на обикновено горско калугерче. Аз, една Морещица, да използвам песента на птица, която се казва калугерче. Представяш ли си!

За момент повървяха в тишина.

— Загазил ли съм? — попита Ричард най-накрая.

— И още как! — отвърна Кара.

Ричард не можа да преглътне усмивката си, но поне се погрижи Морещицата да не я забележи. Кара не видя и как Калан се обърна през рамо, за да го дари с онази своя специална усмивка, която пазеше само за него.

— Вижте! — извика Калан и посочи нагоре.

През пролуките в кедровите корони, в ясносиньото небе видяха чернопер сокол да кръжи високо над тях, понесен от бързите въздушни течения. Черноперите соколи вече не ги преследваха. Този просто си търсеше храна за вечеря.

— Какво беше онова старо поверие? — попита Кара. — Ако срещнеш граблива птица, кръжаща в небето, и си в началото на дълъг път… Май беше лоша поличба.

— Аха — отрони Ричард. — Само че не се стряскам от някакви си стари поверия. Искам да кажа, че все пак ще ти позволим да дойдеш с нас.

Калан се засмя и бе наказана със заплашителна гримаса. Продължи да се смее и после, когато Ричард също избухна в смях. Кара не можа да изтрае и когато се обърна, Ричард видя усмивката на лицето и.

Информация за текста

© 2003 Тери Гудкайнд

© 2003 Невена Кръстева, превод от английски

Terry Goodkind

Naked Empire, 2003

Първа част (глави 1–30)

Сканиране: corwyn

Разпознаване и редакция: piligrim, 2007

Редакция: nqgolova, 2007

Втора част (глави 31–67)

Сканиране, разпознаване и редакция: nqgolova, 2007

Публикация:

ИК „Прозорец“ ЕООД, 2003

Свалено от „Моята библиотека“ [http://chitanka.info/text/2846]

Последна редакция: 2007-07-25 23:25:53

Content

Тери Гудкайнд
Уязвимата империя

Първа глава

Втора глава

Трета глава

Четвърта глава

Пета глава

Шеста глава

Седма глава

Осма глава

Девета глава

Десета глава

Единадесета глава

Дванадесета глава

Тринадесета глава

Четиринадесета глава

Петнадесета глава

Шестнадесета глава

Седемнадесета глава

Осемнадесета глава

Деветнадесета глава

Двадесета глава

Двадесет и първа глава

Двадесет и втора глава

Двадесет и трета глава

Двадесет и четвърта глава

Двадесет и пета глава

Двадесет и шеста глава

Двадесет и седма глава

Двадесет и осма глава

Двадесет и девета глава

Тридесета глава

Тридесет и първа глава

Тридесет и втора глава

Тридесет и трета глава

Тридесет и четвърта глава

Тридесет и пета глава

Тридесет и шеста глава

Тридесет и седма глава

Тридесет и осма глава

Тридесет и девета глава

Четиридесета глава

Четиридесет и първа глава

Четиридесет и втора глава

Четиридесет и трета глава

Четиридесет и четвърта глава

Четиридесет и пета глава

Четиридесет и шеста глава

Четиридесет и седма глава

Четиридесет и осма глава

Четиридесет и девета глава

Петдесета глава

Петдесет и първа глава

Петдесет и втора глава

Петдесет и трета глава

Петдесет и четвърта глава

Петдесет и пета глава

Петдесет и шеста глава

Петдесет и седма глава

Петдесет и осма глава

Петдесет и девета глава

Шестдесета глава

Шестдесет и първа глава

Шестдесет и втора глава

Шестдесет и трета глава

Шестдесет и четвърта глава

Шестдесет и пета глава

Шестдесет и шеста глава

Шестдесет и седма глава

Информация за текста